АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/294/15 Справа № 707/1369/14-к Категорія: п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6

засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

потерпілої ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, представника потерпілої ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_16 , обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_14 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Башкортостан РФ, українця, громадянина України, з середньою освітою, тимчасово не працює, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 07.06.2010 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у виді 14 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 14 років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 07 червня 2010 року і остаточно призначено покарання у виді 14 років та 4 місяці позбавлення волі;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Геронимівка Черкаського району Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, тимчасово не працює, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 27.12.2011 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі та підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, і призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2011 року і остаточно призначено покарання у виді 13 років та 4 місяців позбавлення волі;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Первомайське Черкаського району Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працює, не одружений, в порядку ст. 89 КК України раніше не судимого, проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі;

запобіжні заходи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено попередні тримання під вартою;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Первомайське Черкаського району Черкаської області, українця, громадянина України, перебуває в цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину 2013 р. н., з середньо-спеціальною освітою, тимчасово не працює, раніше не судимого, зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 ; проживає за адресою АДРЕСА_5 ,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, працює в ПрАТ «Миронівська птахофабрика» підсобним працівником, раніше не судимого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ; проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України;

цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, й стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду в сумі 21 526 грн. та моральну шкоду в сумі 300 000 гривень; вирішено долю процесуальних витрат та речових доказів, -

в с т а н о в и л а :
15.09.2010 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_7 разом та за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , перебуваючи поблизу бару «Чернігівське», розташованого в центрі села Тубільці Черкаського району Черкаської області, відкрито, умисно заволоділи майном, що належить ОСОБА_17 , а саме ОСОБА_7 взявши у ОСОБА_17 мобільний телефон «Сіменс А-65» вартістю 110 грн. для здійснення дзвінка, назад телефону не віддав, а передав його ОСОБА_11 . В результаті конфлікту, що виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, ОСОБА_11 завдав ОСОБА_17 декілька ударів в обличчя, а ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_17 , після чого останній впав на землю. Після того як ОСОБА_17 підвівся та втік до приміщення бару, ОСОБА_11 разом з ОСОБА_10 викотили моторолер «Viper» синього кольору, д. н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 4,9 л, вартістю 3 564 грн., що належав ОСОБА_17 та знаходився біля паркану вищевказаного бару. Далі вони, розмістившись на моторолері, при цьому ОСОБА_10 перебував за кермом транспортного засобу, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

02.02.2014 року близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_7 з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння й знаходячись в приміщенні бару «Ластівка» в селі Софіївка Черкаського району Черкаської області, під час конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в зв`язку з тим, що ОСОБА_18 переміг ОСОБА_8 під час боротьби на руках, ОСОБА_8 завдав ОСОБА_18 удар кулаком руки в обличчя, а, коли потерпілий впав на підлогу, завдав декілька ударів ногами по тулубу ОСОБА_18 , який також відпочивав у вказаному розважальному закладі і перебував в стані алкогольного сп`яніння. Після цього ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вийшли з приміщення бару на подвір`я, де ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 завдали ОСОБА_18 численні удари кулаками рук та ногами в область голови і тулуба. Потім ОСОБА_7 посадив ОСОБА_18 у боковий причіп мотоциклу «Дніпро - 11», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 , й сам сів в коляску транспортного засобу. Вищевказані особи також розмістились на мотоциклі та поїхали в сторону села Тубільці Черкаського району Черкаської області. На відрізку автодороги між селом Березняки та селом Первомайське Черкаського району Черкаської області ОСОБА_9 зупинив транспортний засіб, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_18 встали з мотоцикла, після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 умисно завдали ОСОБА_18 близько двох ударів кожний ногами та руками по голові і тулубу.

Після цього в обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виникла змова на умисне вбивство ОСОБА_18 . Для цього ОСОБА_7 посадив потерпілого в коляску мотоцикла та, розмістившись на транспортному засобі, вищевказані особи за вказівкою ОСОБА_7 поїхали до домоволодіння АДРЕСА_7 , де витягли потерпілого з бокового причепу, насильно затягнули його до приміщення будинку, маючи умисел на вчинення умисного вбивства, де з метою позбавлення життя ОСОБА_18 . ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжували завдавати йому удари руками і ногами в життєво важливі органи, а саме в голову та по тулубу. Після завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 насильно поклали потерпілого в боковий причіп вищезазначеного транспортного засобу і поїхали на берег річки Рось, що розташований в безлюдному місці в лісовому масиві та відноситься до адміністративних меж Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області. З метою доведення до кінця свого злочинного умислу, направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 витягли потерпілого з коляски і повалили на землю, а ОСОБА_9 завдав йому удару по голові металевою плешнею, яка знаходилась в боковому причепі мотоцикла. Від перерахованих вище ушкоджень настала смерть потерпілого ОСОБА_18 . З метою знищення слідів злочину та уникнення можливого викриття і притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 зняв одяг з потерпілого, який опору не чинив. ОСОБА_9 , обливши одяг бензином, підпалив його. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 намагались прорубати лід на р. Рось, щоб пустити тіло ОСОБА_18 під лід. Не прорубавши лід, вони повернулися на берег річки. Коли одяг догорів до кінця, вищевказані особи перетягли потерпілого до берегового зрізу водоймища, залишивши його в оголеному вигляді при низькій температурі повітря, й з місця вчинення злочину зникли. Згідно з висновком судово-медичного експерта № 115 від 14.04.2014 року, причиною смерті ОСОБА_18 є черепно-мозкова травма у вигляді численних саден та синців на голові, крововиливів у слизові оболонки губ та щік, перелому кісток носу, крововиливів у сполучнотканинні оболонки очей, крововиливів у м`які покрови склепіння черепу з внутрішнього боку, крововиливів під оболонки головного мозку та мозочка, яка супроводжувалась кровотечею з ділянки перелому кісток носу з потраплянням крові у дихальні шляхи, що спричиняло перешкоду диханню.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурором у кримінальному провадженні, представником потерпілої ОСОБА_15 адвокатом ОСОБА_16 , обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисником ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_14 подані апеляційні скарги (шість апеляційних скарг).

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_14 у поданій апеляційній скарзі вважає вирок суду першої інстанції незаконним; таким, що належить змінити через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону.

Вказує, що суд прийшов до помилкового висновку щодо обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки у вироку невірно викладені фактичні обставини справи; суд однобічно, не об`єктивно оцінив докази по справі, і тому висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Суд не встановив, що засуджені заздалегідь, тобто до початку побиття потерпілого, домовились про спільне виконання вбивства. Тому кваліфікація дій засудженого ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 як вбивства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, є невірною.

З матеріалів кримінального провадження та судового слідства вбачається, що в діях ОСОБА_8 не було мотиву на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_18 , що свідчить про відсутність складу вищевказаного злочину в його діях. Потерпілий ОСОБА_18 не був йому знайомим до 02.02.2014 року, у нього не було жодного приводу бажати йому смерті. На досудовому слідстві і в судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні вбивства ОСОБА_18 не визнавав. Визнав себе винним та покаявся в тому, що у відповідь на протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_18 , який ображав його, принижував людську гідність, бив у спину, груди, обличчя, вдарив стільцем по нозі, завдав ОСОБА_18 декілька ударів по тулубу та в обличчя, тому в його діях є склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Враховуючи викладене захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_14 просила вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20.01.2015 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, змінити та перекваліфікувати його дії з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, призначивши покарання в межах санкції вказаної статті.

Обвинувачений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду від 20.01.2015 року змінити та перекваліфікувати його дії з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, й призначити покарання з урахуванням повного визнання вини та щиросердного каяття. Вказує, що у нього не було мотиву на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_18 , що свідчить про відсутність складу вищевказаного злочину в його діях. Зазначає, що конфлікт між ним і потерпілим ОСОБА_18 був, але ні він, ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_9 не були його ініціаторами. Першим вчинив сварку саме потерпілий ОСОБА_18 та завдав йому удари. Вказує, що у нього був мотив і намір захистити себе від нападу та ударів ОСОБА_18 , а тому вважає, що в його діях є склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_16 , не оспорюючи кваліфікації злочину судом щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , просить змінити вирок в частині призначення покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , призначивши їм покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки призначене судом першої покарання інстанції не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених; за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Засудженому ОСОБА_9 міру покарання вважає можливим залишити без змін. Також просить відносно всіх зазначених вище засуджених змінити вирок в частині відшкодування шкоди, збільшивши матеріальну шкоду на 2 444 грн. 00 коп. та моральну шкоду до 500 000 грн. Вказує, що при стягненні моральної шкоди судом першої інстанції не враховано, що потерпіла та двоє її дітей дев`яти і п`яти років відповідно, які залишилися у неї на утриманні, безповоротно втратили близьку людину; її переживання та страждання з цього приводу, порушення способу життя, оскільки вона через необхідність догляду за дітьми змушена була звільнитись з роботи. Крім того, просив стягнути з засуджених витрати за послуги адвоката в розмірі 5 800 грн. Також представник подав заяву від 26 березня 2015 року про допущену арифметичну помилку в апеляції, вказавши, що сума витрат потерпілої на річницю поховання її чоловіка насправді складає 2 444 грн., а не 8 069 грн. як було помилково вказано. Просив це врахувати.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурором у кримінальному провадженні подано апеляційну скаргу, в якій він, не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій засуджених, вважає, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особам засуджених внаслідок м`якості.

Вказує, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»). Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. При цьому необхідно враховувати ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки та дані про особу засудженого. Тобто реалізація мети покарання пов`язана із вибором його виду та розміру.

Зокрема, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якої визначені ст. 12 КК України (невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі, особливо тяжкі), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Під урахуванням особи винного повинно передбачатись врахування судом позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових характеристик особи, які мають кримінально-правове значення (ст. 65 КК України).

Однак, суд першої інстанції зазначені вимоги закону та судової практики в достатній мірі не врахував.

Так, судом не враховано повною мірою дані про ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме безпідставним є посилання суду на їх позитивні характеристики, оскільки вони носять формальний характер та жодним чином не зменшують суспільну небезпечність як їх самих, так і особливо тяжкого злочину, який вони вчинили.

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 раніше притягувались до кримінальної відповідальності. Судом при призначенні покарання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не встановлено жодної обставини, яка пом`якшує покарання, відповідно до положень ст. 66 КК України.

Під час судового розгляду обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали та заперечували факт попередньої змови й умислу на вбивство, тим самим вводили суд та учасників процесу в оману з метою як приховування свого злочинного діяння, так і намагання уникнути справедливого покарання. За наведених обставин, вказує прокурор, прояв гуманності до засуджених є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, у вступній частині вироку відсутні всі дані на обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині їх судимостей, оскільки при призначенні покарання обвинуваченим необхідно застосовувати ст. 71 КК України.

Також, судом у мотивувальній частині вироку не зазначені всі докази, які були надані прокурором та досліджені безпосередньо судом, і являються доказами у кримінальному провадженні, а саме: висновок судово-медичної експертизи № 88 від 31.03.2014, висновок судово-медичної експертизи № 83 від 31.03.2014, висновок судово-медичної експертизи № 86 від 25.03.2014, висновок судово-медичної експертизи № 87 від 09.04.2014, висновок судово-медичної експертизи № 84 від 31.03.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 124 від 22.04.2014 року, висновок судової експертизи холодної зброї № 1/388 від 10.04.2014 року.

Тому, на думку прокурора, відповідно до ст. 409 КПК України невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставою для скасування вироку.

Просив вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня

2015 року щодо ОСОБА_7 за п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК України;

ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ОСОБА_9 за п. 12 ч. 2 ст. 115

КК України; ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_19 за ч. 2 ст. 186 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засудженим скасувати.

Просить постановити новий вирок, яким:

- засудити ОСОБА_7 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, ч. 2 ст. 186 КК України, і призначити йому покарання: за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 07.06.2010 року і остаточно призначити покарання у виді 15 років та 4 місяців позбавлення волі;

- засудити ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України і призначити покарання у виді 14 років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 27.12.2011 року і остаточно призначити покарання у виді 14 років та 4 місяців позбавлення волі.

- засудити ОСОБА_9 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України і призначити покарання у виді 13 років позбавлення волі;

- засудити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України і призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки на період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання та періодично з`являтись в інспекцію для реєстрації;

- засудити ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 186 КК України і призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 обов`язки на період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання та періодично з`являтись в інспекцію для реєстрації.

Зазначити у вступній частині судимість ОСОБА_7 , а саме: судимий 07.06.2010 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; та судимість ОСОБА_8 , а саме: судимий 27.12.2011 року Черкаським районним судом за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі, й на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Крім того, у мотивувальній частині треба зазначити докази, які підтверджують вину обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме: висновок судово-медичної експертизи № 88 від 31.03.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 83 від 31.03.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 86 від 25.03.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 87 від 09.04.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 84 від 31.03.2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 124 від 22.04.2014, висновок судової експертизи холодної зброї № 1/388 від 10.04.2014 року. В решті вирок залишити без змін.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, де вказує, що вирок суду першої інстанції є необ`єктивним внаслідок його однобічності, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що потягло за собою неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Суд поверхнево розглянув справу, дав неправильну оцінку доказам, в основу вироку поклав припущення, внаслідок чого ухвалив вирок, що суперечить дійсним обставинам справи.

Обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що він не погоджується з кваліфікацією досудовим та судовим слідством його дій за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Наголошує на тому, що у нього не було наміру вбивати потерпілого ОСОБА_18 . Вказує, що єдиним засобом зупинити протиправні посягання потерпілого в його бік, які складались з ударів його в обличчя, що спричинили легкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим обвинуваченим було завдано декілька ударів в обличчя у відповідь.

Вважає, що суд при постановленні вироку в недостатній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він розкаявся у вчиненому злочині, вину визнав частково, співпрацював зі слідством, позитивно характеризується за місцем проживання, військової служби, попросив вибачення у потерпілої, повністю визнав матеріальні збитки та частково моральні.

Враховуючи викладене, просить скасувати вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20.01.2015 року, постановити новий вирок, яким визнати його винним за ч. 2 ст. 121 КК України, або ж, якщо не можлива перекваліфікація, зменшити йому строк покарання, враховуючи пом`якшуючі обставини. Суму морального відшкодування за цивільним позовом просить зменшити.

Обвинувачений ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі просить вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20.01.2015 року змінити, а саме перекваліфікувати його дії з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України (приховування злочину) та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті. Вказує, що суд при ухваленні вироку не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема його покази та покази ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також покази свідка ОСОБА_20 щодо мети відвезення ОСОБА_18 до будинку у с. Тубільці. Зазначає, що він не завдавав удари потерпілому ОСОБА_18 і власного бажання кудись везти потерпілого у нього не було, але, оскільки мотоцикл був його (обвинуваченого ОСОБА_9 ), то вибору він не мав. Також указує, що між ним, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було змови на вбивство ОСОБА_18 , і у нього особисто не було наміру вбивати потерпілого ОСОБА_18 .

Вирок суду в частині діянь обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також в частині діяння ОСОБА_7 щодо злочину, вчиненого спільно з вказаним особами, ніким не оскаржується.

В судовому засіданні апелянти подані апеляційні скарги підтримали з мотивів, які в них указані. Захисник ОСОБА_13 також вказав, що, на його думку, обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки обвинувачення є неконкретизованим й не було висунуте кожному обвинуваченому окремо. Крім цього, зазначив, що прокурор перед направленням обвинувального акту до суду повинен був роз`яснити обвинуваченим їх право на розгляд кримінального провадження судом присяжних, чого зроблено не було.

Обвинувачені та захисники заперечили проти апеляцій прокурора і представника потерпілої.

Прокурор і представник потерпілої заперечили проти апеляцій обвинувачених та захисника.

За клопотанням захисника ОСОБА_13 в судовому засіданні було вирішено провести часткове судове слідство в частині додаткового допиту свідка ОСОБА_20 , а також дослідження окремих документальних доказів, зокрема висновків експертиз.

Допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_20 показав, що він разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_21 та ОСОБА_9 приїхали вечором у кафе, щоб відпочити. Вживали пиво. Згодом ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 пересіли за інший столик до двох незнайомих йому чоловіків, а він у своїх справах відлучився з кафе. Коли приблизно через одну годину він повернувся, то побачив, як у приміщення бару біля музичного автомату ОСОБА_7 завдав кілька ударів незнайомому йому на той час чоловіку. Зараз він знає, що то був ОСОБА_18 . Останній впав, у нього пішла з носу кров. ОСОБА_25 також завдав ОСОБА_18 кілька ударів. Потім ОСОБА_7 витягнув ОСОБА_18 на вулицю, де ОСОБА_7 , і ОСОБА_21 також завдали здору кілька ударів кожен. ОСОБА_9 був присутнім при цьому, ОСОБА_18 не бив, але й не втручався у ситуацію. Потім всі присутні ( ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 і він) на мотоциклі під керуванням ОСОБА_9 поїхали у с. Шелепухи. При цьому ОСОБА_18 лежав у колясці мотоцикла, а ОСОБА_7 сидів на ньому. Біля магазину в с. Шелепухи вони зупинилися. Коли всі вилізли з мотоцикла, ОСОБА_22 і ОСОБА_23 знову почали бити ОСОБА_18 , завдавши по кілька ударів кожний. Він (свідок ОСОБА_20 ) намагався заступитися за ОСОБА_18 , однак ОСОБА_7 наказав йому не втручатися, інакше «й ти підеш під лід». Далі вони поїхали в сторону с. Березняки, де на перехресті з с. Тубільці він (свідок ОСОБА_20 ) близько 23 години 00 хвилин на ходу зіскочив з мотоцикла й пішов додому, а інші поїхали в с. Тубільці. Стосовно подальших подій свідок нічого не знає. Додав, що у мотоциклі ОСОБА_18 був при свідомості. Загрози його життю свідок не відчував. Погроз вбивством щодо ОСОБА_18 чи розмов стосовно домовленості про це від інших не чув. Він тоді вважав, що в с. Тубільці Соломаха, Зачепа, ОСОБА_24 і Здор поїхали, щоб продовжити там гуляти. Також додав, що ОСОБА_9 увесь час був за кермом мотоцикла, на захист ОСОБА_18 нічого не робив.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції також був досліджений висновок експерта № 115 від 06 грудня 2014 року (Т-3, а.с. 29-36), де захисник ОСОБА_13 звернув увагу суду на те, що згідно з висновком рана, завдана ОСОБА_18 від удару ОСОБА_9 його плешнею по голові відноситься до легкого тілесного ушкодження. Там зокрема вказано: «Рана в правій надвушній ділянці, виникла від дії твердого тупого предмету з пласкою обмеженою контактуючою поверхнею, що по формі наближена до прямокутної, розмірами близько 22*27 мм в межах контакту і містить ребро (ребра). Напрямок дії травмуючого предмета був під гострим кутом до поверхні. Така рана носить ознаки легкого тілесного ушкодження».

Такі ж відомості містяться й у висновку експерта № 115/8 від 16 квітня 2014 року за наслідками додаткової судово-медичної експертизи за фактом смерті ОСОБА_18 (Т-2, а.с. 58-61), який суд апеляційної інстанції також дослідив у судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, прокурора, обвинувачених, захисників, потерпілої, провівши часткове судове слідство, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вбачає, що апеляційні скарги прокурора і представника потерпілої підлягають задоволенню частково щодо необхідності змінити вирок суду першої інстанції, а апеляційні скарги трьох обвинувачених і захисника ОСОБА_14 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:

1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вбачає їх обґрунтованими в частині необхідності зазначення у вступній частині вироку чітких даних про судимості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не були указані судом першої інстанції, оскільки ці дані мають значення для справи, враховуючи, що вказаним особам суд призначив покарання за сукупністю вироків.

Щодо інших доводів прокурора стосовно необхідності призначення обвинуваченим більш суворих покарань, а також щодо необхідності доповнення мотивувальної частини вироку додатковими доказами, які підтверджують винуватість обвинувачених, однак не були зазначені судом першої інстанції у змісті вироку, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції призначив кожному з обвинувачених достатньо суворе покарання за вчинення кожним з них кожного конкретного інкримінованого особі злочину; обґрунтовано і вірно призначив окремим обвинуваченим покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків, а також обґрунтовано визнав доцільним звільнення окремих обвинувачених від відбування покарання з випробуванням. При цьому суд першої інстанції достатньо врахував як ступінь тяжкості кожного окремого злочину, так і дані, які характеризують кожного конкретного обвинуваченого, що відображено у змісті вироку.

Стосовно доводів прокурора щодо необхідності змінити вирок суду, оскільки в мотивувальній частині вироку суд указав не всі докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала свою позицію в суді, колегія суддів не вбачає такої потреби, враховуючи, що суд першої інстанції визнав обґрунтованим у повному обсязі висунуте прокурором усім підозрюваним обвинувачення, й прокурор не оскаржує вирок в частині винуватості осіб.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої, яка була підтримана самою потерпілою, колегія суддів також вбачає їх обґрунтованими лише в певній частині. Зокрема, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш суворого покарання у виді довічного позбавлення волі, про що просить у своїй скарзі представник потерпілої. Довічне позбавлення волі є найбільш суворим видом покарання і застосовується лише тоді, коли неможливо застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що і ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні інкримінованого їм злочину щодо вбивства визнали частково. Зокрема, визнали і розкаялися в тому, що завдали тілесних ушкоджень потерпілому, однак заперечили наявність у них умислу на позбавлення потерпілого життя. Цю ж позицію вони підтримують і в своїх апеляційних скаргах, де просять перекваліфікувати їх дії з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України. Також суд обґрунтовано врахував наявність у них позитивних характеристик за місцем проживання. Крім цього, суд врахував, що мотиваційним підґрунтям злочину була раптово виникла на фоні конфлікту неприязнь. Це вказує на те, що злочин, хоча й був умисним та вчиненим групою осіб за попередньою змовою, все ж не планувався заздалегідь, а змова виникла безпосередньо перед його вчиненням.

Представник потерпілої слушно вказує на те, що існує цілий ряд обставин, які обтяжують покарання вказаним особам, зокрема, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочину. Також представник потерпілої цілком слушно наголошує на особливій тяжкості вчиненого злочину, його незворотних наслідках у вигляді загибелі людини, досить жорстокому способі його вчинення.

Втім, на думку колегії суддів, сукупність зазначених доводів вказує на необхідність призначення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вельми суворого покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і не є достатньою для призначення такого найбільш суворого покарання як довічне позбавлення волі.

Стосовно доводів представника потерпілої в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_15 (дружини загиблого) до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який суд першої інмтанції задовольнив частково, колегія суддів вбачає їх обґрунтованими в певній частині. Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов, вирішив стягнути солідарно з трьох указаних вище обвинувачених на користь потерпілої 21 526 грн. матеріальної шкоди та 300 000 грн. моральної шкоди.

У своєму позові (Т-1, а.с. 43-48) потерпіла просила стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 21 526 грн. 17 коп. матеріальної шкоди, яка складається з витрат на поховання, витрат на поминальні обіди після поховання й на дев`ятий та сороковий день після поховання, а також з витрат на установку пам`ятника на могилі. Крім цього вона просила відшкодувати 500 000 грн. моральної шкоди.

В апеляційній скарзі з уточненням представник потерпілої зазначає, що суд не врахував при вирішенні позову матеріальні витрати потерпілої на річницю поховання чоловіка, які складають 2 444 грн.

Оцінюючи цю вимогу, колегія суддів бере до уваги, що вирок у кримінальному провадженні суд першої інстанції ухвалив 20 січня 2015 року, тоді як річниця поховання загиблого була в лютому 2015 року, адже він загинув 02 лютого 2014 року. Відтак, ці витрати ще не були зроблені потерпілою на час ухвалення вироку судом першої інстанції, тому вимоги щодо них не могли бути заявлені суду в якості збільшення обсягу позовних вимог, а, отже, не могли бути й розглянуті судом першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції оцінює законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, апеляційні вимоги представника потерпілої не можуть бути сприйняті апеляційним судом як збільшення обсягу позовних вимог. Якщо у потерпілої після ухвалення рішення судом першої інстанції виникли й інші обґрунтовані матеріальні претензії до обвинувачених, вона не позбавлена права заявити до них окремий цивільний позов в порядку цивільного судочинства щодо суми цих нових вимог.

Таким чином, апеляційні вимоги щодо необхідності стягнути з обвинувачених додаткової суми витрат на річницю поховання чоловіка потерпілої не можуть бути розглянуті й задоволені чи відхилені на даному етапі судового провадження з тієї причини, що вони не заявлялися в суді першої інстанції й не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Щодо доводів представника потерпілої в частині стягнення морального відшкодування з обвинувачених на користь потерпілої в сумі 300 000 грн., тоді як у позові вона просила відшкодувати 500 000 грн. моральної шкоди, колегія суддів вбачає, що сума морального відшкодування в розмірі 300 000 грн. є достатньою, розумною і справедливою сумою морального відшкодування потерпілій. Колегія суддів, так само як і суд першої інстанції, враховує, що потерпіла втратила чоловіка, залишилася з двома малолітніми дітьми, змушена була звільнитися з роботи. Це дійсно вказує на значні моральні страждання останньої. Однак, сума морального відшкодування в розмірі 300 000 грн. еквівалентна розміру мінімальної заробітної плати особи (на даний час 1 218 грн.) за період понад 20 років (246 місяців). Колегія суддів вбачає такий розмір морального відшкодування досить істотним і достатнім.

Стосовно доводів представника потерпілої щодо необхідності стягнення з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суми витрат за послуги адвоката як представника потерпілої, колегія суддів вбачає наступне. Дійсно, у цивільному позові потерпілої містяться вимоги щодо покладення витрат за послуги адвоката на відповідачів (Т-1, а.с. 44), хоча й не зазначається конкретна сума таких витрат. Немає відповідних квитанцій щодо підтвердження цієї суми витрат й серед додатків до позову (Т-1, а.с. 45-48). Такі квитанції з`являються вже як додатки до апеляційної скарги представника потерпілої (Т-1, а.с. 239), й вони датовані періодом з лютого по жовтень 2014 року на загальну суму 5 800 грн. Питання щодо стягнення суми витрат на правову допомогу не відноситься за своєю суттю до змісту позовних вимог, тому той аспект, що це питання не було предметом розгляду судом першої інстанції, не позбавляє суд апеляційної інстанції права вирішити його відповідно до вимог закону.

Згідно з положеннями ст. ст. 118-124 КПК України, процесуальні витрати складаються, крім іншого, із витрат на правову допомогу. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним і доцільним стягнути з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_15 підтверджену суму витрат 5 800 грн. рівними частинами з кожного, а саме по 1933 грн. 33 коп. з кожного. Суд не має обґрунтованих підстав ставити під сумнів дійсність цих витрат.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вбачає їх необґрунтованими з наступних підстав. В апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність. Враховуючи це, просить, скасувавши вирок суду першої інстанції, постановити відносно нього новий вирок, яким визнати його винним за ч. 2 ст. 121 КК України, а, якщо це не буде визнано неможливим, зменшити йому строк покарання. Також просить зменшити суму морального відшкодування за цивільним позовом потерпілої.

ОСОБА_7 вказує, що ініціатором конфлікту між ними був саме загиблий ОСОБА_18 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Саме він розпочав бійку, завдавши в тому числі і йому ударів кулаками в обличчя. Вказує, що в нього не було жодного наміру чи мотиву вбивати ОСОБА_18 , і його дії були спрямовані лише на те, щоб припинити його протиправну поведінку. Вказує на те, що згідно з висновком судово-медичної експертизи № 115 від 14 квітня 2014 року після отримання тілесних ушкоджень потерпілий ще міг деякий час жити, тобто смерть його настала не одразу. Наголошує, що залишилося невстановленим питання, від чиїх ударів, від яких конкретно ушкоджень настала смерть потерпілого.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 з наступних підстав. Відповідно до змісту обвинувачення, визнаного судом обґрунтованим, причиною інциденту між загиблим і обвинуваченими став конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з обох сторін конфлікту. При цьому ніким не оспорюється, що всі учасники конфлікту перебували в стані алкогольного сп`яніння. Враховуючи це, питання стосовно того, хто був первинним ініціатором конфлікту, не має вирішального значення для правильної кваліфікації дій обвинувачених. Цей аспект може мати значення для визначення обсягу морального відшкодування за цивільним позовом, однак таке відшкодування на значну суму зумовлене самим фактом смерті особи, тобто втратою годувальника з боку дружини і дітей, а не відшкодуванням шкоди безпосередньо потерпілому ОСОБА_18 .

Відсутність у особи заздалегідь, тобто задовго до факту вчинення злочину, сформованого мотиву чи умислу на позбавлення життя іншої особи також не є необхідною ознакою кваліфікації умисного вбивства, оскільки такий умисел цілком може бути сформований раптово, безпосередньо перед вчиненням злочину чи навіть в ході вчинення певних дій, що й було обґрунтовано визнано судом першої інстанції доведеним.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 115/8 від 16 квітня 2014 року (Т-2, а.с. 58-61), на яку посилається апелянт, причиною смерті ОСОБА_18 стала черепно-мозкова травма у вигляді численних саден та синців на голові, перелому кісток носу, яка супроводжувалася кровотечею з цієї ділянки з потраплянням крові у дихальні шляхи, що спричинило перешкоду диханню. Після отримання такої травми потерпілий міг жити протягом 30 хвилин. Між виявленою черепно-мозковою травмою та настанням смерті є прямий причинний зв`язок.

Змістом вказаного висновку чітко спростовується доводи обвинуваченого про необхідність кваліфікації його дії за ч. 2 ст. 121 КК України як спричинення особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, адже між травмою потерпілого і його смертю є прямий зв`язок, тобто смерть настала безпосередньо від цієї травми без будь-якого опосередкування щодо її тяжких наслідків (втрата крові, ускладнення тощо), й жити потерпілий при цій травмі міг до 30 хвилин.

Доводи апелянта про те, що залишився невстановленим факт, хто ж конкретно завдав потерпілому смертельної травми, також спростовуються змістом вказаного висновку експерта, де вказано: тілесні ушкодження, які виявлені при експертизі трупа, могли виникнути за обставин, на які вказують підозрювані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_20 в протоколах проведення слідчого експерименту. Черепно-мозкова травма, яка привела до смерті, утворилася від сукупності нанесених ударів.

Таким чином, смертельна травма є наслідком не одного конкретного удару, здійсненого конкретною особою, а є наслідком сукупності ударів, які завдавалися, як вірно встановив суд, кількома особами. Тому кваліфікація злочину за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України як умисне вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, на думку колегії суддів, є вірною.

Колегія суддів також не вбачає обґрунтованих підстав для зменшення призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, вбачаючи, що суд першої інстанції призначив йому необхідне і достатнє покарання для його виправлення як за окремі злочини, так і за сукупністю злочинів та сукупністю вироків. Суд обґрунтовано врахував наявність обставин, які обтяжують покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив), а також дані про особу обвинуваченого, зокрема позитивні характеристики.

Також колегія суддів не вбачає достатніх підстав для зменшення суми морального відшкодування за цивільним позовом потерпілої, вбачаючи, що 300 000 грн. є розумним і достатнім розміром морального відшкодування дружині, яка втратила чоловіка, залишившись з двома малолітніми дітьми. На думку колегії суддів, обставини щодо активної участі у самого ОСОБА_18 в конфлікті з обвинуваченими, про що вказують вони в апеляціях, не є достатньою підставою для подальшого зменшення суми морального відшкодування, адже цивільний позов заявлений дружиною загиблого й суть позову полягає в її моральних стражданнях, викликаних зміною способу життя через загибель чоловіка.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , а також апеляції його захисника ОСОБА_14 , зміст яких в цілому є аналогічним, колегія суддів вбачає, що вони не підлягають задоволенню з тих же причин, з яких колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник, так само як і обвинувачений ОСОБА_7 , просять змінити вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 з п. 12 ч. 2 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України, яку він повністю визнає і щиро кається, аналогічно мотивуючи свої доводи тим, що сварку першим вчинив ОСОБА_18 , який поводився зухвало і також завдавав ударів іншим особам.

ОСОБА_8 в апеляційній скарзі указує, що ОСОБА_18 сильно бив в основному ОСОБА_7 , а останнього удару плешнею по голові йому завдав ОСОБА_9 ; сам він задав ОСОБА_18 лише декілька ударів по тулубу і рукам; саме ОСОБА_7 і ОСОБА_9 роздягли ОСОБА_18 і спалили його одяг, а потім повернулися до хати в с. Тубільці, щоб знищити сліди злочину. Наголошує, що не мав жодного наміру спричиняти потерпілому смерть.

Захисник ОСОБА_14 також зосереджує увагу на тому, що у кримінальному провадженні не встановлений факт наявності в діях обвинувачених ознак того, що вони діяли як група осіб за попередньою змовою, а саме жодним чином не підтверджується факт наявності між ними такої змови.

Доводи ОСОБА_8 про те, що він майже не причетний до завдання ударів потерпілому й, принаймні, зовсім не бив його по голові, спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, зокрема показами інших обвинувачених. Так, згідно з вироком суду ОСОБА_7 у судовому засіданні в суді першої інстанції показував, що на подвір`ї бару ОСОБА_8 декілька раз кулаками рук завдав потерпілому удари в область голови і ніг (Т-1, а.с. 210). Також й обвинувачений ОСОБА_9 показував, що він бачив у кімнаті будинку в с. Тубільці, як ОСОБА_7 і ОСОБА_8 близько 3-5 хвилин наносили удари потерпілому ОСОБА_18 , який лежав на підлозі, ногами в область голови.

Доводи захисника ОСОБА_14 щодо відсутності в діях обвинувачених ознак вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою також не вбачаються обґрунтованими колегією суддів. Захисник в апеляційній скарзі досить розгорнуто наводить теоретичні основи таких понять як «група осіб» і «попередня змова», переконуючи суд в тому, що для кваліфікації дій обвинувачених за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України необхідним є встановлення факту попередньої, тобто до початку вчинення злочину (у даному разі до початку побиття потерпілого), домовленості, змови обвинувачених на те, що вони планують позбавити потерпілого життя. Захисник звертає увагу, що згідно з вироком суду така домовленість виникла в обвинувачених вже в ході побиття потерпілого.

Однак, захисник не враховує, що конкретна домовленість між особами на вчинення певного злочину не обов`язково має носити характер попереднього досягнення між ними певної інтелектуальної згоди щодо конкретного плану їх дій, спрямованого на конкретний результат. Така попередня змова цілком може бути сформована в ході фактичних спільних дій обвинувачених, які в ході спільного вчинення проти особи певних протиправних дій переростають на певному етапі у їх спільний умисел, спільну домовленість і координованість дій. Крім цього, на те, що між обвинуваченими була й безпосередня інтелектуальна домовленість на позбавлення потерпілого життя, вказує тривалий скоординований характер їх спільних дій щодо його побиття, намагання спільно приховати тіло загиблого шляхом пробивання ополонки у ставку, знищення шляхом спалення його одягу, прибирання слідів злочину в хаті в с. Тубільці, де били потерпілого.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 , колегія суддів також вважає необхідним їх відхилити з тих же причин і мотивів, з яких відхиляються доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_14 , оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 є аналогічними доводам вказаних вище апеляційних скарг.

ОСОБА_9 , так само, як й інші обвинувачені та захисник, зазначає, що жодної змови на позбавлення життя потерпілого між обвинуваченими не було; у нього не було жодного мотиву заподіювати ОСОБА_18 смерть. Вказує, що він потерпілого взагалі не бив, оскільки його били лише ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Удару плешнею по голові ОСОБА_18 біля ставка також завдав не він, а ОСОБА_7 , зробивши це випадково. Вказує, що став обвинуваченим лише тому, що мотоцикл, на якому в той день всі пересувалися, був його, й він був за кермом, будучи змушеним в силу обставин возити інших. Вказує, що його дії мають бути перекваліфіковані на ч. 1 ст. 396 КК України як приховування злочину.

Доводи ОСОБА_9 щодо його непричетності до побиття потерпілого спростовуються дослідженими у провадженні доказами, зокрема показами інших обвинувачених. Так, і ОСОБА_27 , і ОСОБА_8 в суді першої інстанції показали, що саме ОСОБА_9 біля ставка вдарив ОСОБА_18 плешнею по голові, від чого той втратив свідомість (Т-1, а.с. 210-211). Колегія суддів критично оцінює доводи ОСОБА_9 та його захисника про те, що удар плешнею ОСОБА_18 по голові був завданий випадково, оскільки такі дії цілком відповідають загальному характеру його попередніх дій, спрямований на умисне позбавлення життя потерпілого групою осіб за попередньою змовою. В даному випадку фактичні наслідки саме цього удару у виді легких тілесних ушкоджень жодним чином не виправдовують ОСОБА_9 , оскільки, як вже було вказано вище, причиною смерті потерпілого стала травма, яка була викликана сукупністю ударів по голові. Крім цього, тривалі й цілеспрямовані дії трьох обвинувачених з наслідком у виді смерті людини цілком логічно підтверджують наявність між ними попередньої змови на досягнення цього результату. Зокрема, ОСОБА_9 усвідомлено і цілеспрямовано разом з іншими перевозив потерпілого на мотоциклі, допомагав завантажувати потерпілого біля будинку з метою його транспортування на берег річки, спалював з іншими одяг потерпілого з метою приховування злочину. Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що такі дії ОСОБА_9 вчинював без змови з іншими, оскільки їх організованість та цілеспрямованість вказують на протилежне. Той факт, що абсолютну більшість ударів потерпілому завдали ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , не виключає і не ставить під сумнів винуватість ОСОБА_9 у вчиненні поставленого йому у вину злочину, оскільки, на переконання колегії суддів, смерть потерпілого як наслідок також охоплювалася і його умислом.

Таким чином, враховуючи, що причиною смерті ОСОБА_18 згідно з висновком експертизи стала черепно-мозкова травма, утворена сукупністю ударів по голові, кваліфікувати дії ОСОБА_9 лише за ст. 396 КК України неможливо, оскільки це не буде відповідати встановленим у кримінальному провадженні обставинам вчиненого.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_13 щодо невідповідності обвинувального акта вимогам КПК, а також відсутності даних про роз`яснення обвинуваченим їх права на розгляд кримінального провадження судом присяжних, колегія суддів вбачає наступне. ОСОБА_13 не являється апелянтом, тому його доводи виходять за межі поданих апеляційних скарг. На етапі апеляційного провадження колегія суддів не вбачає можливим давати оцінку аспектам відповідності обвинувального акту вимогам КПК, оскільки з цього приводу окреме рішення судом першої інстанції не ухвалювалося й з цих підстав апеляційні скарги не подавалися.

Щодо інформації про суд присяжних, колегія суддів вбачає наступне. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 384 КПК України, прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. Письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Такого додатку до обвинувального акту немає.

Однак, у підготовчому судовому засіданні суд першої інстанції роз`яснив кожному з обвинувачених їх право на розгляд провадження судом присяжних (Т-1, а.с. 75), й жодний з обвинувачених не забажав, щоб провадження слухалося судом у такому складі. Тому колегія суддів не вбачає, що в цьому випадку було порушене право обвинувачених на розгляд кримінального провадження щодо них судом присяжних.

В цілому щодо апеляційних скарг обвинувачених та захисника колегія суддів вбачає їх необґрунтованими й такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченими справедливої відповідальності за вчинене, а також на перекладення окремими обвинуваченими відповідальності за вчинене на інших обвинувачених. Тоді як апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої є слушними в певних аспектах.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 змінити.

Зазначити у вступній частині вироку дані про судимість ОСОБА_7 , а саме те, що він був засуджений 07 червня 2010 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 122 КК України до двох років позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Зазначити у вступній частині вироку дані про судимість ОСОБА_8 , а саме те, що він був засуджений 27 грудня 2011 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 122 КК України до двох років позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_15 суму витрат на правову допомогу в розмірі 5 800 грн., а саме по 1933 грн. 33 коп. з кожного.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. Для особи, яка утримується під вартою, строк на оскарження обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали суду.

Головуючий :

Судді :