АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

м. Чернівці «09» січня 2007 р. колегія суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого Колотило О.О.

суддів Гончарука Г.М., Струбіцької О.М.

при секретарі Ліхненко М.В.

за участю прокурора Сулятицького І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу щодо підсудних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
апеляцією заступника прокурора Хотинського району Петровича В.В. на
вирок Хотинського районного суду від 12
жовтня 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженець та мешканець села Клішківці, Хотинського району, Чернівецької області, українець, громадянин України, з середньою освітою, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, не працюючий, раніше судимий: вироком Хотинського районного суду від 23.10.1996 року за ст. 140 ч.3 КК України 1960 року на
три роки позбавлення волі з відстрочкою
виконання вироку на строк два роки;
вироком Хотинського районного суду від
18.02.1998 року за ст.ст. 140 ч.3, 43 КК України 1960 року на три роки шість місяців позбавлення волі; вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 16.10.1998 року за ст.ст. 17, 183 ч.2, 43 КК України 1960 року на шість років вісім місяців

Справа №11-3/2007р. Головуючий у І інстанції Мартинюк О.О.

Категорія:ст.ст. 185 ч.3,296 ч.2КК України Доповідач : Колотило О.О.

2

позбавлення
волі, звільнений 22 грудня 2004 року умовно-достроково на 4 місяці 10 днів, -

засуджений за ст. 185 ч.3 КК України на три роки шість місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнений від відбування призначеного
покарання з випробуванням, якщо він протягом двохрічного іспитового строку не
вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки.

Забов»язано ОСОБА_1 повідомляти органи кримінально-виконавчої системи
про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд і він був звільнений з-під варти в
залі судового засідання.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, уродженець та мешканець
села Клішківці, Хотинського району, Чернівецької області, українець, громадянин України, з середньою освітою, одружений, має на утримані двоє неповнолітніх дітей, не працюючий, раніше судимий: вироком Хотинського районного суду від 13.02.2001 року за ст.ст. 140 ч.3, 213 ч.3, 44, 42 КК України 1960 року на два роки позбавлення волі; вироком Хотинського районного суду від 17.12.2002 року за ст.ст.185 ч.2, 69, 71 КК України на два роки один місяць
позбавлення волі; вироком Хотинського районного
суду від 15.03.2006 року за ст. 185 ч.2 КК України на три роки
позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим
строком два роки, -

засуджений за ст. 185 ч.3 КК України на три роки шість місяців позбавлення волі;

за ст.296 ч.2
КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України, за сукупністю злочинів,
шляхом поглинення менш суворого покарання
більш суворим, міра покарання ОСОБА_2 призначена три роки шість місяців
позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Хотинського районного суду
від 15
березня 2006 року і остаточна міра покарання
ОСОБА_2 призначена чотири роки позбавлення волі.

3

Запобіжний захід підсудному ОСОБА_2 залишено утримання під вартою, строк відбуття покарання обчислюється з 11 липня 2006 року.

Речові докази у справі повернуто потерпілому ОСОБА_3

Згідно з вироком, ОСОБА_2 визнаний винним в тому, що 3 березня 2006 року, приблизно о 21 годині, в селі Клішківці,
Хотинського району, Чернівецької області, після вживання спиртних
напоїв, разом із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приїхали до будинку
потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_4 і ОСОБА_8 грубо порушуючи
громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, з
особливою зухвалістю стали стукати у двері потерпілої, а коли вона їх відчинила, погрожуючи фізичною розправою та підпалом будинку проникли в житло, в якому шукаючи синів
ОСОБА_7 провели огляд. Після цього в
будинок зайшов ОСОБА_2 і порушуючи встановлені у
суспільстві правила поведінки, погрожуючи застосуванням насильства та знищенням майна став вимагати у ОСОБА_7 гроші на бензин щоб заправити автомобіль і продовжити пошук її
синів, проте потерпіла стала кричати і він разом із засудженими вироком
Хотинського районного суду від 21.06.2006 року за ст.296 ч.2 КК
України ОСОБА_8 та ОСОБА_4 з місця вчинення злочину втекли.

Крім цього, ОСОБА_2 за попередньою змовою із ОСОБА_1, повторно 8 червня 2006 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, в селі
Клішківці, Хотинського району Чернівецької
області, у стані алкогольного сп'яніння, зламавши
вхідні двері проникли в будинок потерпілого ОСОБА_3 звідки таємно викрали рушники, штани, шкарпетки, куртки,
пилосос, комплект сковорідок та інше належне йому
майно на загальну суму 2926 гривень.

В апеляції заступник прокурора Хотинського району Петрович В.В., який брав участю у розгляді справи в суді першої інстанції
ставить питання про скасування вироку і постановления нового, внаслідок м'якості призначеного підсудним покарання та необгрунтованого застосування до
ОСОБА_1 ст.75 КК України.

В апеляції, зокрема зазначено, що підсудні неодноразово притягались до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів,
судимість за які не погашено ОСОБА_2 вчинив злочин в
період іспитового строку, тому призначення їм покарання у виді
трьох років шести місяців позбавлення волі при санкції ст. 185 ч.3 КК України від 3 до 6 років позбавлення волі є надто м'яким. Також суд, на думку прокурора, з цих же підстав,
необгрунтовано звільнив підсудного ОСОБА_1 від
відбування призначеного покарання з випробуванням.

В запереченнях на апеляцію підсудні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять вирок суду залишити без змін, посилаючись на те, що шкода
потерпілому відшкодована, він просив їх суворо не карати і кожний з них має на
утриманні неповнолітніх дітей.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляцію, пояснення підсудних про залишення вироку суду без змін, провівши
часткове судове слідство, додатково допитавши
підсудних, дослідивши інші докази та дані про

4

особи ОСОБА_2
і ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2
скасуванню внаслідок м'якості призначеного їм покарання та необгрунтованого застосування до підсудного
ОСОБА_1 ст. 75 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що підсудний ОСОБА_2 3 березня 2006 року, приблизно о 21 годині, в селі Клішківці, Хотинського району, Чернівецької області, після вживання спиртних напоїв,
разом із ОСОБА_4 і ОСОБА_5, яких засуджено вироком Хотинського районного суду
від 21.06.2006
року за ст.296 ч.2 КК України та ОСОБА_6, справа
щодо якого закрита, приїхали до будинку потерпілої
ОСОБА_7 з метою допомогти ОСОБА_4 отримати від її синів кошти витрачених
на лікування заподіяних ними йому в ході
бійки, що відбулась раніше, тілесних ушкоджень.
ОСОБА_2 залишився за рогом будинку, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до
суспільства, з особливою зухвалістю стали стукати у двері, а коли ОСОБА_7 їх відчинила, погрожуючи
застосуванням фізичного насильства
та підпалом будинку, проникли у житло, в якому розшукуючи синів потерпілої провели його огляд. Після цього в
будинок зайшов ОСОБА_2 і теж
погрожуючи застосуванням та знищення майна, став вимагати у ОСОБА_7
гроші на бензин для заправки автомобіля щоб продовжити
пошук її синів, однак, потерпіла стала кричати і він разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з місця вчиненого злочину
втекли.

8 червня 2006 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_2 за попередньою змовою із ОСОБА_1 повторно, в селі Клішківці,
Хотинського району Чернівецької області, у стані
алкогольного сп'яніння зламавши вхідні двері проникли у
будинок потерпілого ОСОБА_9, звідки таємно викрали
належні йому 15 рушників на суму 75 гривень, 12 рушників на суму 362 гривні, 6 рушників на суму 24 гривні, два махрові халати на суму 200 гривень, шість футболок на суму 75 гривень, одну байкову сорочку вартістю 40 гривень, три пари спортивних штанів на суму 160 гривень, 16 пар чоловічих плавок на суму 107 гривень, дві упаковки шкарпеток на суму ЗО гривень, 15 пар шкарпеток на суму 45 гривень, одну упаковку духів «1999» вартістю 30 гривень, 18 пачок салфеток вартістю 9 грн., магнітофон вартістю 45 гривень, джинсовий піджак вартістю 30 гривень, електронний тостер «Tostimax» вартістю 100 гривень, чоловічі черевики вартістю
250
гривень, зимові чоловічі черевики вартістю 250 гривень, зимові чоловічі черевики чорного кольору
вартістю 120 гривень, жіночі черевики вартістю 100 гривень, жіночу сумочку вартістю 50 гривень, пилосос італійського виробництва вартістю 300 гривень, жіночу шкіряну куртку
коричневого кольору вартістю 600 гривень, чоловічу куртку вартістю 250 гривень, комплект сковорідок «TEFAL» вартістю 250 гривень, а всього майна на загальну суму 2926 гривень.

Вина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні крадіжки чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, повторно, з
проникненням у житло,

5

повністю
підтверджується дослідженими судом першої інстанції та апеляційним судом доказами і не оспорюється в апеляції.

Так, самі підсудні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнаючи свою вину за ст. 185 ч.3 КК України частково, разом з тим
на досудовому слідстві, в суді першої інстанції (т.2 а.с. 209) та в апеляційному суді підтвердили, що вночі 08.06.2006 року за попередньою змовою між собою проникли в будинок потерпілого ОСОБА_3, звідки викрали належне йому та
поставлене їм у вину майно крім пилососа, двох
курток і комплекту сковорідок.

Потерпілий ОСОБА_9 в ході очної ставки між ним і ОСОБА_1 (т.1а.с. 94-95) та в судовому засіданні (т.2 а.с. 209) показав, що в ніч з 8 на 9 червня 2006 року невідомі особи зламавши вхідні
двері проникли в будинок, звідки викрали належне йому майно, в тому числі
пилосос, комплект сковорідок та дві куртки.

Свідок ОСОБА_10 (т.2 а.с. 209) пояснив суду, що особисто заносив у будинок потерпілого пилосос, дві куртки
та комплект сковорідок, а після крадіжки їх не стало.

З протоколів виявлення та вилучення (т.1 а.с. 16-17, 21) видно, що за місцем
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вилучено викрадені ними у потерпілого
ОСОБА_3 речі.

З протоколів відтворення обстановки та обставин події (т.1 а.с. 91-93, т.2 а.с. 138-139) вбачається, що підсудні добровільно
показали на місце вчиненого злочину, як вони зламавши
двері в будинок потерпілого ОСОБА_3 таємно викрали належне йому майно.

Досліджені судом докази, зокрема покази потерпілого ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_10 повністю спростовують доводи ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, що вони з будинку пилосос, дві
куртки і комплект сковорідок не викрадали.

Апеляційний суд
вважає, що підсудні заперечують викрадення пилососа,
двох курток та комплекту сковорідок використовуючи той факт, що їх у них
виявлено не було, з метою захисту від пред'явленого звинувачення, щоб пом'якшити свою участь у вчиненому злочині.

Таким чином, сукупністю зібраних у справі доказів, досліджених в суді першої та апеляційної інстанцій вина ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у
вчиненні крадіжки чужого майна за попередньою змовою групою осіб, повторно, з проникненням
у житло повністю доведена.

Колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_2 органами досудового слідства та судом першої інстанції неправильно кваліфіковані за
ст. 296
ч.2 КК України, як
грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю,
вчинені групою осіб, тому їх на підставі ст.373 п.4 КПК України необхідно
перекваліфікувати на ст. 162 ч.1 КК України, як дії, що порушують недоторканість житла громадян.

Так, як вбачається з вироку (т.2 а.с.217), суд звинувачення за ст. 296 ч.2 КК України, зокрема грубе порушення
громадського порядку з мотивів явної неповаги до
суспільства, з особливою
зухвалістю сформулював тільки

6

раніше засудженим вироком
Хотинського районного суду від 21.06.2006 року за цим законом ОСОБА_4 та ОСОБА_5(т,2 а.с. 43-45), а у
відношенні ОСОБА_2 зазначив, що він підійшов
до них пізніше, коли вони уже знаходились в будинку ОСОБА_7 і
ігноруючи елементарні норми поведінки проникнув у будинок
потерпілої, став погрожуючи застосуванням насильства вимагати гроші на бензин для автомобіля щоб розшукати її синів, порушивши
тим самим недоторканність житла.

Підсудний ОСОБА_2 пояснив суду першої інстанції (т.2 а.с. 209), а також апеляційному суду, що поїхав до ОСОБА_7 на
прохання ОСОБА_4, щоб допомогти забрати
гроші, які йому винен її син за шкоду заподіяну
здоров'ю, спочатку знаходився на вулиці і зайшов у будинок тільки тоді, коли почув крик, умислу на вчинення хуліганства не
мав.

З показів ОСОБА_7 в ході очних ставок з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.2 а.с.35-38, 144-145) видно, що 3 березня 2006 року, приблизно о 21 годині, коли вона на стук відчинила
двері, то побачила ОСОБА_8 і ОСОБА_11, які погрожуючи
застосуванням насильства вимагали гроші на лікування
пов'язане із заподіянням її сином шкоди здоров'ю
ОСОБА_4 ОСОБА_2 до них приєднався пізніше, без дозволу зайшов у будинок, шукав у ньому сина, вимагав гроші для заправки автомобіля,
щоб продовжити його пошук.

Таким чином, у справі достовірно встановлено, що ОСОБА_2 03 березня 2006 року проникнув у будинок ОСОБА_7
без дозволу потерпілої з метою знайти її сина,
щоб спонукати його оплатити витрати на лікування ОСОБА_4, якого той побив.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне, оскільки це не погіршує становище підсудного вийти за межі апеляції і
перекваліфікувати його дії з ст. 296 ч.2 КК України на ст. 162 ч.1 КК України, як вчинення дій, що порушують недоторканість житла громадян.

Що стосується міри покарання призначеної підсудним за ст. 185 ч.3 КК України, то вона не відповідає
тяжкості скоєного злочину та даним про їх особи і є явно
несправедливою внаслідок її м'якості.

Також, суд необґрунтовано застосував до підсудного ОСОБА_1 ст.75 КК України
та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

У відповідності до ст.65 КК України, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен враховувати
ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу
винного та обставини справи, що пом'якшують і обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання необхідне й
достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого
злочину суди повинні виходити з кваліфікації злочинів (ст. 12 КК), а також
особливостей конкретного злочину й обставин
його вчинення (форма вини, мотив і мета,

7

спосіб, стадія вчинення, кількість
епізодів злочинної діяльності, роль кожного із
співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь
тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Ці вимоги закону судом при призначенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання
порушені.

Так, злочин передбачений ст. 185 ч.3 КК України відноситься до тяжких, однак як вбачається з вироку (т.2 а.с.218) суд цю
обставину при призначенні підсудним покарання за
цим законом не врахував.

Також суд не взяв до уваги, що підсудні вчинили закінчений злочин, в їх діях містяться, крім кваліфікуючої ознаки проникнення
в житло, кваліфікуючі ознаки передбачені ч.2
ст. 185
КК України, зокрема повторність та
попередня змова групи осіб.

Крім цього, в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10. 2003 року зазначено, що досліджуючи дані про особу підсудного
суд повинен з'ясувати його вік, стан здоров'я,
поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи
навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень ), склад сім'ї (наявність на утриманні дітей
та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

З наявних у справі характеристик з місця проживання та копій вироків на підсудних (т.1 а.с.27-32, 36-37, т.2 а.с. 199-203) видно, що
вони характеризуються негативно, зловживають спиртними
напоями, на них неодноразово надходили скарги в
органи місцевого самоврядування, ОСОБА_1 засуджувався 23.10.1996 року за ст.140 ч.3 КК України 1960 року на три роки позбавлення волі із застосуванням ст. 46-1 КК України 1960 року; 18.02.1998 року за ст.ст. 140 ч.3, 43 КК України на три роки шість місяців позбавлення волі; 16.10.1998 року за ст.ст. 17, 183 ч.2, 43 КК України 1960 року на
шість років вісім місяців позбавлення волі: ОСОБА_2 13.02.2001 року за ст.ст. 140 ч.3, 44, 213 ч.3, 42 КК України 1960 року на два роки позбавлення волі; 17.12.2002 року за ст. ст.185 ч.2, 69, 71 КК України на два роки один місяць позбавлення
волі; 15.03.2006 року за ст. 185 ч.2 КК України на три роки позбавлення волі із
застосуванням ст.75 КК України, однак, ці міри покарання виявились
недостатніми для виправлення підсудних та попередження вчинення з їх боку
нових злочинів.

Суд же ці дані про їх особи до уваги не взяв, внаслідок чого при санкції ст.185 ч.3 КК України від 3 до 6 років позбавлення волі
необгрунтовано призначив їм покарання ближче до
мінімальної межі у виді трьох років шести місяців
позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає, що дані, які містяться в характеристиці з місця роботи ОСОБА_1 (т.2 а.с. 232 ) про те, що він протягом роботи в селянському фермерському
господарстві «Яніс» зарекомендував себе з позитивної сторони не відповідають дійсності, оскільки з довідки (т.2
а.с.233) видно, що підсудний влаштувався на
це підприємство 20.10.2006 року і характеристика
видана цією ж датою.

8

Також на думку апеляційного суду відповідають дійсності негативні
характеризуючі дані на підсудного ОСОБА_2, які містяться в характеристиці на нього від 16.06.2006 року (т.1 а.с. 37), оскільки вони підтверджуються дослідженими судом першої інстанції та апеляційним судом документами і характеристика
видана по даній кримінальній справі.

Що стосується позитивної характеристики на ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 18), то вона видана раніше, 06.03.2006 року по попередній кримінальній справі і є необ'єктивною,
оскільки в ній не зазначено, що підсудний тричі засуджувався за вчинення крадіжок чужого майна і з останніх шести років свого життя чотири роки знаходився в місцях
позбавлення волі.

Невірно суд і ряд обставин визнав такими, що пом'якшують покарання підсудних та деякі із встановлених обставин, передбачених
ст. 67
КК України, в порушення вимог ч. 2 цього закону не визнав такими, що обтяжують покарання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без наведення мотивів свого
рішення у вироку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що злочин, передбачений ст. 185 ч. З КК України було розкрито, а викрадене виявлено в
результаті оперативно-розшукових заходів проведених
працівниками міліції, які і повернули викрадене
потерпілому (т. 1 а.с. 16-17, 21, 62), тому за таких умов визнання обставиною, що пом'якшує покарання обох підсудних часткове незначне відшкодування родичами ОСОБА_1 завданої злочином шкоди є необґрунтованим, про що свідчить і відсутність у вироку
суду вказівки про добровільність таких дій з боку підсудних, тоді як
добровільність відшкодування є обов'язковою
ознакою п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

Суд правильно у вироку зазначив, що ОСОБА_2 має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 створив сім»ю і його дружина
вагітна, проте невірно ці обставини визнав
такими, що пом'якшують покарання, оскільки вони є даними, що
характеризують особи підсудних.

Відповідно до п.
1 ч. 1 ст. 67 КК України
рецидив злочину є обставиною, що обтяжує покарання.

Стаття 34 КК України визначає рецидив злочину
як вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний
злочин.

Як видно з наявних у справі копій вироків та документів (т. 2 а.с. 199-201, т. 1 а.с. 36) ОСОБА_1 16.10.1998 року був засуджений за вчинення умисного злочину, передбаченого ст.ст. 17, 183 ч. 2 КК України 1960 року на п'ять років позбавлення волі, а
ОСОБА_2 13.02.2001 року крім інших злочинів за вчинення умисного злочину, передбаченого ст. 213 ч. З КК України 1960 року, які не впливають на кваліфікацію скоєного
підсудними нового умисного злочину,
передбаченого ст. 185 ч. З КК України, тому утворюють для них рецидив злочину, однак суд цю обставину
не визнав такою, що обтяжує покарання
підсудних і своє рішення в порушення вимог ч. 2 ст. 67
КК України у вироку не мотивував.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнення від відбування
покарання з випробуванням застосовується до осіб з
урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, які дають
можливість

9

суду зробити висновок, що
виправлення засудженого можливе без відбування покарання.

Як вбачається з вироку, (т. 2 а.с. 218 зв.) суд в порушення вимог цього закону та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення про звільнення підсудного ОСОБА_1 від відбування покарання з
випробуванням не мотивував, внаслідок чого беручи
до уваги тяжкість вчиненого ним злочину та дані про його особу, що він
негативно характеризується і неодноразово притягався до кримінальної відповідальності помилково застосував до нього ст. 75 КК України.

Про необґрунтованість звільнення ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням свідчить і те, що він 23.10.1996 року був засуджений за ст. 140 ч. З КК України 1960 року на три роки позбавлення волі із застосуванням ст. 46-1 КК України 1960 року і в період відстрочки виконання вироку вчинив новий
злочин, передбачений ст. 140 ч. З КК України 1960 року, за який був засуджений із
призначенням покарання за сукупністю вироків, судимості за які не погашені.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вирок суду підлягає частковому скасуванню із-за невідповідності призначеного
судом підсудним покарання ступені тяжкості
вчиненого злочину та їх особам, внаслідок його м»якості і необгрунтованого застосування до підсудного ОСОБА_1 ст. 75 КК України, у зв'язку з чим апеляція
прокурора підлягає задоволенню.

При призначенні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, дані про
особи винних та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Зокрема, при обранні їм виду та розміру покарання апеляційний суд враховує, що вчинений ними злочин передбачений ст. 185 ч. З КК України є тяжким, вони
негативно характеризуються, раніше неодноразово засуджувались за вчинення тяжких умисних злочинів, судимість за які не
погашена, ОСОБА_2 має на утриманні двоє неповнолітніх
дітей, а ОСОБА_1 одну малолітню дитину.

Вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння та рецидив злочину апеляційний суд визнає обставинами, що обтяжують
покарання підсудних

З урахуванням наведених обставин, з метою виправлення підсудних та попередження вчинення нових злочинів, колегія суддів
вважає за необхідне призначити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ст.
185
ч. З КК України більш суворе покарання ніж його було призначено їм за цим законом судом першої
інстанції.

Разом з тим, беручи до уваги, що підсудні частково визнали свою вину у вчиненні крадіжки чужого майна і мають на утриманні
неповнолітніх дітей апеляційний суд вважає за можливе
не призначати їм максимальне покарання передбачене верхньою межею санкції ст. 185 ч. З КК України.

Оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання підсудному ОСОБА_2 за сукупністю злочинів та вироків припустився
помилки, апеляційний суд вважає
за необхідне у вироку виправити цю помилку і призначити покарання ОСОБА_2 за
злочини, одні з
яких вчинено до, а
інші після постановления попереднього вироку
у відповідності до
вимог п. 25

10

постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 323, 324, 366, 367, 371, 372, 373, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 378 КПК України, колегія суддів судової
палати з кримінальних справ апеляційного
суду Чернівецької області, -

ЗАСУДИЛА:

Апеляцію заступника прокурора Хотинського району Чернівецької області Петровича В.В. задоволити, вирок Хотинського
районного суду від 12.10.2006 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині призначеного їм покарання та звільнення
засудженого ОСОБА_1 від його відбування з
випробуванням на підставі ст. 75 КК України
скасувати.

В порядку ст. 373 п. 4 КПК України вирок Хотинського районного суду від 12.10.2006 року щодо ОСОБА_2 змінити,
перекваліфікувати його дії з ст. 296 ч. 2 КК України на ст. 162 ч.1 КК України і призначити йому за цим законом покарання у виді обмеження волі на строк один
рік.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України, за сукупністю цього злочину та злочину за вироком Хотинського районного суду від 15.03.2006 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим
міру покарання ОСОБА_2 призначити три роки
позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_2 за ст. 185 ч. З КК України покарання у виді чотири роки шість місяців позбавлення
волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до
призначеного покарання частково приєднати
невідбуте покарання за вироком Хотинського районного суду від 15.03.2006 року і остаточну міру покарання ОСОБА_2
визначити п'ять років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_1 за ст. 185 ч. З КК України покарання у виді чотири роки шість місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженим до набрання вироком чинності залишити утримання під вартою, строк відбування покарання
обчислювати ОСОБА_2 з 11 липня 2006 року, ОСОБА_1 з 25 грудня 2006 року.

Зарахувати в строк відбування покарання засудженому ОСОБА_1 час його утримання під вартою з 11.06.2006 року по 12.10.2006 року.

В решту частині вирок залишити без
змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку до
колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України протягом одного місяця з моменту проголошення
вироку, а засудженими ОСОБА_1 та ОСОБА_2
протягом такого ж строку з моменту вручення їм копії вороку.