Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_11.,

суддів: ОСОБА_12, ОСОБА_13.,

за участю прокурора ОСОБА_14.,

засудженого ОСОБА_1,

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року.

За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого, останнього разу - за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2013 року за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 115 КК - на строк 11 років; за ч. 2 ст. 186 КК - на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2013 року ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.

24 грудня 2011 року в період із 13.30 по 14.00 год. на пероні станції «Нікополь» ДП «Придніпровська залізниця» в м. Нікополі Дніпропетровської області ОСОБА_1 повторно відкрито викрав із кишені штанів ОСОБА_2 паспорт громадянина України, в якому знаходились ідентифікаційний код та 750 грн, чим заподіяв потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, 10 березня 2012 року приблизно о 19.00 год. біля магазину «24 години» на пероні станції «Нікополь» ОСОБА_1 зустрів знайомого йому ОСОБА_3, від якого зажадав, щоб той повернув йому борг. На ґрунті особистих неприязних відносин між ними виникла сварка, під час якої ОСОБА_1 завдав потерпілому двох ударів розкладним ножем в область грудної клітини, від чого останній помер.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і направити справу на додаткове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 заперечує свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту досудового й судового слідства. Крім того, засуджений стверджує, що на стадії досудового слідства працівники міліції застосовували до нього психічне насильство. Також наголошує на тому, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який вважав, що скарга задоволенню не підлягає, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Зі скарги убачається, що засуджений оскаржує правильність установлення судом фактичних обставин справи. Проте ці обставини відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року перегляду в касаційному порядку не підлягають. Касаційний суд також не перевіряє вироків та ухвал щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства.

За ст. 323 цього Кодексу вирок є обґрунтованим, якщо його постановлено на підставі матеріалів, повно зібраних, усебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку має бути проаналізовано й оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази, які можуть як підтверджувати висновок суду, так і спростовувати його.

Цих вимог закону суд дотримався.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 115 КК, та правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими сукупністю доказів, розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку.

Зокрема, за епізодом відкритого викрадення майна ОСОБА_2 ці висновки підтверджуються показаннями: свідка ОСОБА_4 (сестри потерпілого), яка зазначала, що у грудні 2011 року ОСОБА_2 прийшов до дому з пошкодженим одягом без грошей та паспорта і повідомив, що на пероні станції «Нікополь» у нього невідома особа викрала вказані речі; свідка ОСОБА_5, котрий підтвердив вищезазначене; свідка ОСОБА_6, яка в судовому засіданні стверджувала, що бачила, як у день вчинення злочину потерпілий пригощав раніше знайомого їй засудженого спиртними напоями. Крім того, у ході проведення обшуку 21 березня 2012 року за місцем проживання ОСОБА_1 було знайдено паспорт ОСОБА_2, а під час пред'явлення особи для впізнання 23 березня 2012 року останній указав на засудженого як на особу, що вчинила щодо нього грабіж. Також потерпілий докладно розповів про деталі вчиненого злочину під час відтворення обстановки й обставин події.

За епізодом умисного вбивства ОСОБА_3 винуватість засудженого підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, котрі впізнали вилучений із трупа потерпілого ніж як такий, що раніше бачили у ОСОБА_1 під час огляду його особистих речей працівниками міліції. Цей факт підтвердили й працівники міліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які раніше затримували ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення й оглядали його особисті речі. Крім того, відповідно до висновків судово-імунологічних експертиз на штанях ОСОБА_1 було виявлено сліди крові, яка може бути як кров'ю потерпілого, так і кров'ю іншої особи з такою ж групою крові, в тому числі й засудженого. Водночас згідно з висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи з біологічних слідів плям на куртці ОСОБА_3 отримано препарати ДНК, аналіз яких свідчить, що ДНК указаних слідів походить від ОСОБА_1 Також у судовому засіданні було відтворено відеозаписи допиту засудженого, а також процедури відтворення обстановки та обставин події, під час яких ОСОБА_1 розповів про такі деталі вбивства потерпілого, які не були відомі слідству і в подальшому в результаті перевірки підтвердилися. Зокрема, висновок додаткової судово-медичної експертизи свідчить про те, що виявлені на трупі ОСОБА_3 тілесні ушкодження могли утворитися за обставин, на які вказав засуджений під час відтворення обстановки й обставин події. Крім того, посилання засудженого на алібі перевірялося місцевим судом і не підтвердилося, про що зазначено у вироку.

Усі наведені докази повною мірою узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Разом із цим, доводи засудженого про те, що на стадії досудового слідства працівники міліції застосовували до нього психічне насильство, є необґрунтованими, оскільки за результатами проведення прокурорських перевірок постановами слідчого Нікопольської міжрайонної прокуратури від 02 квітня та 22 січня 2013 року кримінальні провадження за фактом застосування до ОСОБА_1 недозволених методів слідства (заходів психологічного впливу) працівниками міліції та прокуратури були закриті на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв'язку відсутністю подій кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів засудженого про неправильне застосування місцевим судом кримінального закону, то вони також є безпідставними.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими в частинах 1-3 ст. 70 КК, покарання призначається в разі, якщо після постановлення вироку в кримінальному провадженні буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Місцевий суд указаних вимог закону дотримався, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, до ухвалення вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2013 року, покарання за яким відбуто не було, ОСОБА_1 вчинив інші злочини, передбачені ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 115 КК.

Крім того, зазначені доводи, на які в касаційній скарзі посилається засуджений, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх з'ясував і мотивовано відмовив у задоволенні цих доводів, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано судом правильно й істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13