Ухвала

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів: прокурора при секретарі ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 щодо ОСОБА_6 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2014 року,

встановила:

вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2014 року засуджено

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

- за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 263-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2014 року вирок місцевого суду змінено, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробовуванням та іспитовим строком на два роки з покладенням відповідних обов'язків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він за невстановлених слідством обставин, з метою виготовлення вибухового пристрою, придбав імітаційну шашку ШИРАС-М споряджену піротехнічною сумішшю, вагою 175 гр. до складу якої входить 60% тротилу і 40% гексахлорбензолу, що є вибуховою речовиною та зберігав її за місцем свого проживання у житловому будинку на АДРЕСА_1.

Крім того, упродовж травня-червня 2014 року, ОСОБА_6, діючи з метою подальшого збуту, за місцем свого проживання виготовив саморобний радіокерований вибуховий пристрій, що містить елементи, як промислового так і саморобного виробництва, та домовився про його збут за 3 800 грн. Після чого, 30 травня 2014 року у с. Старий Косів Косівського району ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 2 000 грн для виготовлення вибухового пристрою, продемонструвавши при цьому принцип його дії, здійснивши підрив схожого пристрою за допомогою пульту.

05 червня 2014 року о 14 год. 20 хвл., діючи за попередньою домовленістю, ОСОБА_6 зустрівся з ОСОБА_7 неподалік місця свого проживання та передав йому виготовлений саморобний радіокерований вибуховий пристрій, який до цього зберігав у своєму будинку, отримавши від останнього решту суми - 1 800 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, посилаючись при цьому на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості. Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України є несправедливим, оскільки не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, на думку прокурора, залишились поза увагою та обставина, що наслідки, які могли настати від вчинення кримінального правопорушення несли загрозу життю людини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у судових рішеннях, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України у касаційній скарзі не оспорююється.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про те, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України є несправедливим внаслідок м'якості, а рішення апеляційного суду про можливість звільнення засудженого від відбування покарання - передчасним.

Так, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України суд при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п'яти років, може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. При цьому суду слід враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, відповідно до п. 3 вказаної Постанови, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з'ясувати його вік, стан здоров'я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім'ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції недостатньо обґрунтував висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при вирішенні питання про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_6 має позитивні характеристики, щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочинів, його матеріальний та сімейний стан, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Разом з тим, касаційний суд вважає, що наведені доводи є недостатніми для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Як свідчать матеріали провадження (а.с. 35 т. 1), наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, є непереконливою обставиною, оскільки навіть аліменти на утримання неповнолітніх дітей дружина стягувала через суд. Доводи апеляційного суду про те, що засуджений працевлаштований і має позитивну характеристику за місцем роботи є суперечливими, оскільки відповідно до вступної частини вироку Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2014 року, ОСОБА_6 ніде не працює.

Крім того, суд недостатньо врахував, що злочини, передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, можуть бути вчинені тільки з прямим умислом, складають підвищену суспільну небезпечність, оскільки, створюють сприятливі умови для вчинення інших злочинів.

Тому доводи касаційної скарги прокурора про те, що зазначені вище обставини та дані про особу засудженого не є достатніми для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню внаслідок м'якості з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно дослідити усі обставини провадження та дані про особу засудженого і прийняти законне й обґрунтоване рішення, належним чином його мотивувавши і, у разі якщо буде доведено винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України, то вважати, що призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України - є м'яким.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора задовольнити, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_10 ОСОБА_9