Справа № 465/5222/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/479/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 465/5222/13-к про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Росії, неодруженого, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року на підставі ст. 49 КК України ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності й кримінальне провадження щодо нього, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001122 від 14 квітня 2013 року, закрито. Заявлений потерпілою ОСОБА_8 цивільний позов про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду та роз`яснено потерпілій право звернення із позовом в порядку цивільного судочинства.

На ухвалу суду представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить судове рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Обвинувачений ОСОБА_6 та його адвокат затягли розгляд справи більше, ніж на рік і в судовому засіданні 29 квітня 2015 року заявили клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Суд допустив неправильне застосування ст. 49 КК України, оскільки обвинувачений не визнає вину, а суд не встановив скоєння ним злочину і не дослідив усіх доказів, початок строку давності не встановлено, а умови настання кінця строку (вироку) не існує. Суд, залишивши без розгляду цивільний позов, порушив права потерпілої на відшкодування моральної шкоди, а також право на доступ до правосуддя та ефективний засіб судового захисту, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, і норми міжнародного права щодо захисту жінок від домашнього насильства.

При апеляційному розгляді потерпіла ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на викладені в ній мотиви.

Обвинувачений ОСОБА_6 , прокурор апеляційну скаргу заперечили, просять ухвалу суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , виступ прокурора, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційні доводи представника потерпілої про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів визнає безпідставними, виходячи з наступного.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме в тому, що він 13 квітня 2013 року близько 17 год. 40 хв. на вул. Коновальця,105 у м. Львові, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, під час конфлікту з ОСОБА_8 передпліччям руки штовхнув останню, після чого правою ногою наніс їй удав по нижній частині лівої ноги, внаслідок чого ОСОБА_8 отримала легкі тілесні ушкодження.

Інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч.1 ст. 125 К України, мав місце 13 квітня 2013 року й відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

У такому разі відповідно до положень п.1 ч.2 ст. 284, ч.4 ст. 286, ч.3 ст. 288 КПК України кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності підлягає закриттю.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність станом на 30 квітня 2015 року законних підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження.

Покликання апелянта на те, що обвинувачений і його захисник затягнули розгляд справи; початок строку давності не встановлено, а умови настання кінця строку (вироку) не існує; обвинувачений не визнає вину, а суд не встановив скоєння ним злочину і не дослідив усіх доказів, тому положення ст. 49 КК України не можуть бути застосовані, не ґрунтуються на нормах закону й колегія суддів їх до уваги не бере.

Статтею 49 КК України передбачені умови звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Ця норма кримінального закону є імперативною, тобто підлягає обов`язковому застосуванню судом за наявності встановлених законом умов, і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно невизнання особою вини не є перешкодою для звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Причини, з яких до закінчення визначеного законом строку не було ухвалено обвинувального вироку, не позбавляють особу права на застосування щодо неї ст. 49 КК України та не звільняють суд від обов`язку її застосування.

Процесуальний порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності встановлений нормами КПК України й передбачає, за наявності згоди особи, закриття кримінального провадження ухвалою суду, а не ухвалення обвинувального вироку.

Тому щодо обвинуваченого (який просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України й кримінальне провадження закрити) не міг бути постановлений обвинувальний вирок.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про необхідність дослідження усіх доказів вини обвинуваченого при звільненні від кримінальної відповідальності, оскільки кримінальний процесуальний закон такої вимоги не містить.

Такий висновок випливає із системного аналізу тотожних норм КПК України (ч.2 ст. 284, ч.4 ст. 286, ч.3 ст. 288, 314, 417, 440), якими передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності на всіх стадіях судового провадження.

Так, під час підготовчого судового засідання, коли дослідження доказів не проводиться, суд у випадку встановлення підстав, передбачених ч.2 ст. 284 КПК України, закриває провадження (п.2 ч.3 ст. 314 КПК України), а при перегляді вироків суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовують обвинувальний вирок та закривають кримінальне провадження (ст.ст. 417, 440 КПК України).

Якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання (ч.4 ст. 286 КПК України).

Крім того, виходячи із змісту ч.1 ст. 62 Конституції України, особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину лише обвинувальним вироком суду, а в даному випадку кримінальне провадження підлягає закриттю ухвалою суду.

У разі закриття справи із звільненням особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається й підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що правильно роз`яснено потерпілій в ухвалі суду першої інстанції.

Отже доводи про порушення права потерпілої на відшкодування моральної шкоди (яке за нею зберігається і може бути реалізоване у встановленому процесуальним законом порядку) є безпідставними.

Ухвалення судом щодо обвинуваченого законного рішення про звільнення останнього від кримінальної відповідальності не може розцінюватись як порушення прав потерпілої на доступ до правосуддя та на ефективний засіб судового захисту.

Покликання апелянта на норми міжнародного законодавства та рішення Європейського суд з прав людини щодо захисту жінок від домашнього насильства не спростовують законності судового рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги й правових підстав для скасування судового рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4