Апеляційний суд Рівненської області
________________________________________________________
11 лютого 2015 року м. Рівне
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.408 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на підставі ст.76 КК України покладено на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

В поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_2 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просив вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_1 за ч.1 ст.408 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

З вказаним рішенням колегії суддів Апеляційного суду не погоджуюсь з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.375 КПК України, кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.

Вважаю, що при призначенні ОСОБА_1 покарання за скоєння дезертирства із звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.ст.50, 65 КК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", і призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та не є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню інших злочинів, про що обгрунтовано зазначається у поданій прокурором апеляційній скарзі. Судом не було належним чином мотивоване звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Вважаю, що судом першої інстанції та колегією суддів не в повній мірі враховано, що ОСОБА_1 вчинив дезертирство, умисно ухилившись від військової служби, в особливий період функціонування Збройних Сил України у зв`язку із проведенням заходів часткової мобілізації згідно Указу Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 "Про часткову мобілізацію", тобто у час, коли необхідно виконувати завдання по збереженню суверенітету і територіальної цілісності України, а отже такі дії мають підвищену соціальну небезпеку.

Крім того, у вироку суду фактично не зазначено обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Ті обставини, що ОСОБА_1 раніше не судимий, щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю та розслідуванню злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, на що є посилання у вироку і були підставами для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, на мою думку є підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_1 мінімального строку покарання згідно санкції статті, і для звільнення від відбування покарання даних обставин є недостатньо.

Вважаю за правильне призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки без звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Суддя Апеляційного суду

Рівненської області ОСОБА_3