Провадження № 11-кп/783/450/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

матеріали кримінального провадження та судової справи за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2015 року відносно ОСОБА_8 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженку м. Липецьк Російської Федерації, жительку АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючу менеджером у ТзОВ "Стильбуд", раніше не судиму,

засуджено за ч.2 ст. 190 КК України на один рік шість місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_8 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись в кримінальну-виконавчу інспекцію для реєстрації.

Виправдано ОСОБА_8 за ч.1 ст.209 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_7 79 тис. 900 грн. матеріальної шкоди та 5 тис. грн. моральної шкоди.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 , будучи зареєстрованою як фізична особа-підприємець, маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом обману, та заздалегідь не маючи на меті виконати взяті на себе зобов`язання, під виглядом надання послуг із виготовлення та встановлення віконних блоків з євро брусу у період часу з 23 лютого 2012 року по 23 квітня 2012 року заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_7 в сумі 100 тис. 800 грн., які ОСОБА_7 на виконання умов договору №63 від 22 лютого 2012 року, перерахувала на банківський рахунок ФОП ОСОБА_8 № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ "ОТП Банк", завдавши своїми діями потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 100 тис. 800 грн.

Крім цього, ОСОБА_8 обвинувачувалась в тому, що вона умисно з метою легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом від ОСОБА_7 у період часу з 23 лютого 2012 року по 23 квітня 2012 року на банківський рахунок ФОП ОСОБА_8 № НОМЕР_1 у ПАТ "ОТП Банк", згідно умов договору №63 від 22 лютого 2012 року, здійснила фінансові операції із вказаними коштами, перерахувавши 80 тис. 695 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , після чого зняла готівкові кошти через банкомати та витратила їх на власні потреби, а кошти у сумі 11 тис. 870 грн. перерахувала на картковий рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ "ОТП Банк", та в подальшому використала на погашення своїх особистих зобов`язань за кредитним договором №CM- SME600/004/2011 від 23 вересня 2011 року.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 покликається на те, що вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наголошує, що умисні дії ОСОБА_8 , які полягали у здійсненні фінансових операцій щодо перерахунку коштів із банківського рахунку фізичної особи-підприємця на картковий рахунок фізичної особи та подальше їх зняття готівкою через банкомати, тим більше їх перерахунок не з рахунку фізичної особи-підприємця, а з особистого карткового рахунку для погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_8 , як фізичної особи, утворюють склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 209 КК України. І такими фінансовими операціями ОСОБА_8 вчиняла дії, які були спрямовані на зміну правового статусу коштів, на приховання та маскування незаконного їх походження, надання їм правомірного вигляду і тим самим нібито легального статусу при усвідомленні нею, що вони одержані злочинним шляхом.

Зазначає, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердили факт вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 фінансових операцій з коштами, тобто підтвердили факт вчинення однієї з дій, зазначених у диспозиції ч.1 ст. 209 КК України.

А тому вважає, що судом незаконно виправдано обвинувачену ОСОБА_8 внаслідок помилкового висновку про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, що вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винною і засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України та призначити їй покарання: за ч.2 ст. 190 КК України 1 рік 6 місяців; за ч.1 ст. 209 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати господарсько-розпорядчі посади строком 2 роки з конфіскацією коштів або іншого майна, здобутого злочинним шляхом, та з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати господарсько-розпорядчі посади строком 2 роки з конфіскацією майна, одержаного злочинним шляхом, та з конфіскацією майна. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про підтримання апеляційної скарги, пояснення потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , які заперечили апеляційну скаргу прокурора та просять вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, прокурор ОСОБА_9 не оспорює доведеність вини та кваліфікацію злочинних дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.2 ст. 190 КК України, як і призначену міру покарання, а не згідний з виправданням ОСОБА_8 за ч.1 ст. 209 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалась в тому, що вона умисно з метою легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом від ОСОБА_7 в сумі 100 тис. 800 грн. в період часу з 23 лютого 2012 року по 23 квітня 2012 року на банківський рахунок ФОП ОСОБА_8 № НОМЕР_1 у ПАТ "ОТП Банк", згідно умов договору №63 від 22 лютого 2012 року, здійснила фінансові операції із вказаними коштами, перерахувавши 80 тис. 695 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , після чого зняла готівкові кошти через банкомати та витратила їх на власні потреби, а кошти у сумі 11 тис. 870 грн. перерахувала на картковий рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ "ОТП Банк", та в подальшому використала на погашення своїх особистих зобов`язань за кредитним договором №CM- SME600/004/2011 від 23 вересня 2011 року.

Отже, орган досудового розслідування виходив з того, що ОСОБА_8 , одержавши кошти від ОСОБА_7 , шляхом вчинення суспільно-небезпечних протиправних діянь, легалізувала такі шляхом вчинення фінансових операцій, використання їх на погашення зобов`язань за кредитним договором та на власні потреби.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обвинувачену ОСОБА_8 слід виправдати за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 209 КК України, оскільки використання останньою привласнених коштів у зв`язку із особистими потребами свідчить не про легалізацію доходів, одержаних злочинним шляхом, а про те, що обвинувачена розпорядилась привласненими коштами на власний розсуд.

Що стосується показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працівників ПАТ "ОТП Банк", на які покликається прокурор в апеляційній скарзі як на доказ вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст. 209 КК України, то таким, на думку колегії суддів, дана належна правова оцінка судом І інстанції про те, що ОСОБА_8 мала намір остаточно привласнити кошти, здобуті злочинним шляхом, а не легалізувати їх.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставні.

Щодо призначеного місцевим судом ОСОБА_8 покарання, то таке відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Окрім цього, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2015 року відносно ОСОБА_8 без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4