ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_12,

суддів ОСОБА_13, ОСОБА_14,

за участю прокурора ОСОБА_15,

засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_4,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 26 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року щодо неї.

За вказаним вироком засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянку України,

раніше судиму 15 травня 1997 року за ст. 94, ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією Ѕ частини майна, 26 липня 2005 року звільнену умовно-достроково на 10 місяців і 24 дні,

- за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією усього майна, яке є її власністю.

За цим же вироком засуджено до покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 187 КК України - на строк 8 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю; ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК України - на строк 8 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю; ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 187 КК України - на строк 7 років із конфіскацією усього майна, яке є її власністю, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2010 року щодо неї на підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України постановлено виконувати самостійно; ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - на строк 3 роки; ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 162 КК України - на строк 2 роки; ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 162 КК України - на строк 2 роки.

Вирішено питання про обчислення строків відбування покарання, судові витрати та долю речових доказів.

Апеляційний суд міста Києва, залишивши без задоволення апеляції прокурора, засудженого ОСОБА_2 та в його інтересах захисника ОСОБА_9, засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, у порядку ст. 365 КПК України 1960 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_3 змінив, виключивши із нього рішення суду про призначення їй остаточного покарання на підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою у тому, що вона, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, вчинили напад з метою заволодіння чужим майном із застосування насильства, небезпечного для життя та здоров'я особи, що зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства, поєднаний із проникненням у житло, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано винуватими у незаконному проникненні у житло, поєднаному із застосуванням насильства.

Так, 03 лютого 2011 року, приблизно о 06:00 год., ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, попередньо домовившись із ОСОБА_2 прибули до буд. АДРЕСА_1 з метою з'ясування стосунків з раніше незнайомим ОСОБА_10, де зустрілись з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Усвідомлюючи, що потерпілий перебуває у стані алкогольного сп'яніння один у квартирі та не може чинити суттєвого спротиву, засуджені залишили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на подвір'ї будинку для спостереження за навколишньою обстановкою з метою попередити про наближення сторонніх осіб.

При цьому ОСОБА_3 попередньо домовилась із потерпілим ОСОБА_10 про зустріч та повідомила йому по телефону, що чекає біля вхідних дверей квартири №3, а в цей час ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наблизились до входу у житло. Коли ОСОБА_10 відчинив, вони, діючи спільно, реалізуючи умисел на проникнення у житло, застосувавши фізичне насильство, повалили ОСОБА_10 на підлогу в коридорі та завдали легкі тілесні ушкодження, що потягнули короткочасний розлад здоров'я. Після цього ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, погрожуючи потерпілому застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров'я, почали шукати у квартирі цінні речі, а ОСОБА_2, погрожуючи вбивством, висловив ОСОБА_10 вимогу про передачу цінностей. Не бажаючи брати участь у заволодінні майном, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покинули квартиру. Після цього ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, діючи спільно, заволоділи майном потерпілого: грошовими коштами, двд-плеєром, який ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 через вікно, телевізором, мобільним телефоном, пачкою цигарок та пляшкою коньяку на загальну суму 3317 грн, після чого покинули місце злочину.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1 порушує питання про скасування судових рішень щодо неї та направлення справи на новий судовий розгляд. На обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування кримінального закону, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та даним про її особу, істотні порушення кримінально-процесуального закону. Зазначає, що на досудовому слідстві надавала викривальні покази внаслідок застосування фізичного та психічного насильства, що не було перевірено у суді. Посилається на порушення права на захист на досудовому слідстві, оскільки їй не було надано юридичної допомоги, не надано можливості ознайомитися з матеріалами справи. Вважає, що її дії на досудовому слідстві було перекваліфіковано із ч. 3 ст. 186 на ч. 3 ст. 187 КК України без дотримання вимог кримінально-процесуального закону. Зазначає, що судовий розгляд безпідставно проведено без участі потерпілого. Також фактично наводить доводи про неправильну оцінку доказів, неповноту досудового та судового слідства, заперечує свою участь у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Вважає, що її дії кваліфіковані неправильно, так як вона не вчиняла розбою і не усвідомлювала дій інших осіб. На думку засудженої, її дії підлягають кваліфікації за ст. 396 КК України. Вказує, що суд не дав належної оцінки доводам апеляції прокурора про неправильну кваліфікацію її дій.

Додатково ОСОБА_1 подала заяву, в якій заперечуючи законність її засудження за ч.3 ст.187 КК України, просила застосувати щодо неї Закон України «Про амністію у 2014 році».

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_4, які підтримали касаційну скаргу, засудженого ОСОБА_2 який вважав, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, засуджену ОСОБА_3, яка заявила клопотання про застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2014 році», думку прокурора, який зазначив про необґрунтованість касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

З урахуванням положень ст. 395 КПК України 1960 року суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень в тій частині, в якій вони були оскаржені.

Щодо засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 судові рішення у касаційному порядку не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Як убачається зі змісту касаційної скарги засудженої ОСОБА_1, вона, у тому числі, фактично посилається на однобічність і неповноту досудового і судового слідства, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України 1960 року, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судом.

При перевірці матеріалів справи касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та кваліфікації її дій за даною нормою кримінального закону суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним у сукупності із дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, у тому числі, з точки зору їх належності, допустимості та достатності, про що у вироку згідно зі ст. 334 КПК України 1960 року наведено докладні мотиви.

Так, як убачається із матеріалів справи, висновки про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_1 у вчиненні злочину суд обґрунтував, зокрема, на підставі даних, установлених із показань потерпілого ОСОБА_10 про обставини вчиненого на нього нападу та заволодіння його майном, наданих ним у суді першої інстанції, який підтвердив свої показання, надані на досудовому слідстві, свідка ОСОБА_11, письмових доказів, у тому числі, протоколу огляду місця події, огляду та вилучення речових доказів - викраденого у потерпілого майна, протоколами очних ставок, проведених між обвинуваченими, обвинуваченими та потерпілим, протоколами відтворення обстановки й обставин події за участю кожного із обвинувачених.

При цьому судом обґрунтовано взято до уваги показання, надані засудженими, у тому числі й ОСОБА_1, на досудовому слідстві у ході допиту ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у якості підозрюваних та обвинувачених, які послідовно указували про те, що за ініціативою ОСОБА_1 вони направились до потерпілого ОСОБА_10 з метою з'ясувати стосунки та заволодіти його майном, при цьому брати ОСОБА_8 про намір заволодіти майном не знали.

Апеляційний суд, ретельно перевіривши матеріали справи, провівши часткове судове слідство, дійшов висновку про безпідставність доводів апеляції ОСОБА_1, у тому числі й тих, які аналогічні доводам її касаційної скарги, зокрема, щодо її невинуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та необхідності перекваліфікації її дій на ст. 396 КК України, про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин злочину, доведеність вини засудженої у його вчиненні. Свої висновки про залишення апеляції ОСОБА_1 без задоволення судом належним чином мотивовано, а ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованою та відповідає ст. 377 КПК України 1960 року.

Судом установлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, діючи за попередньою змовою групою осіб, вчинили розбій, тобто напад на потерпілого, поєднаний з проникненням у житло, та заволоділи його майном. Одночасно суд конкретизував, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3, усвідомлюючи дії решти співучасників на вчинення розбою, діючи згідно домовленості відповідно до відведеної їм ролі, залишились на подвір'ї спостерігати за навколишньою обстановкою, що свідчить про їх співучасть у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Таким чином, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_1 на менш тяжкий злочин колегією суддів не встановлено.

Доводи засудженої ОСОБА_1 про порушення її права на захист на досудовому слідстві є необґрунтованими. Так, із матеріалів справи вбачається, що під час затримання у якості підозрюваної 05 лютого 2011 року ОСОБА_1 було роз'яснено її право на захист, про що складено відповідний протокол, однак остання від участі захисника відмовилась. При цьому, у даній справі не встановлено обставин, передбачених ст. 45 КПК України 1960 року, за наявності яких участь захисника була б обов'язковою. Із матеріалів справи видно, що після зміни обвинувачення на досудовому слідстві було дотримано порядок, визначений ст. 141 КПК України 1960 року: ОСОБА_1 було пред'явлено нове обвинувачення, проведено її допит як обвинуваченої. Також, як свідчить протокол від 15 лютого 2012 року у присутності захисника після закінчення досудового слідства остання ознайомилась з матеріалами справи у повному обсязі.

Як убачається із матеріалів справи, доводи ОСОБА_1 про отримання доказів незаконним шляхом внаслідок застосування до неї насильства ретельно перевірялись судами першої та апеляційної інстанцій та були визнані безпідставними. З указаними висновками погоджується і колегія суддів.

Порушень процесуального порядку дослідження показань потерпілого ОСОБА_10 колегією суддів не встановлено, оскільки згідно з даними протоколу судового засідання, потерпілий був допитаний у суді першої інстанції за участю засуджених та їх захисників, а апеляційний суд проводив вичерпні заходи для забезпечення його явки шляхом неодноразового винесення постанов про привід. Після одержання матеріалів про те, що потерпілий не може з'явитися у судове засідання, його показання були досліджені у порядку, визначеному ст. 306 КПК України 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, за матеріалами справи не встановлено.

Покарання ОСОБА_1 визначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України. При цьому, судом повною мірою враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженої, обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочину, відсутність обставин, що його пом'якшують.

У зв'язку з наведеним, підстав для задоволення касаційної скарги засудженої ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Також не підлягає задоволенню клопотання засудженої ОСОБА_1 про застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки відповідно до п. б ст. 8 цього Закону амністія не застосовується до осіб, які раніше звільнялися з місць позбавлення волі умовно-достроково і знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, яка вчинила особливо тяжкий злочин, була раніше судима за ст. 94, ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією Ѕ частини майна і 26 липня 2005 року її звільнили умовно-достроково на 10 місяців і 24 дні.

Тобто до ОСОБА_1 не може бути застосований Закон України «Про амністію у 2014 році» відповідно до п. б ст. 8 цього Закону.

Також, ураховуючи те, що у касаційному порядку не оскаржено судові рішення щодо засудженої ОСОБА_3, то її клопотання про застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2014 році» не підлягає розгляду, що не позбавляє права повторно звернення із зазначеним клопотанням у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного та керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року та п. п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.

Відмовити ОСОБА_1 у застосуванні щодо неї Закону України «Про амністію у 2014 році».

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14