Справа №482/2010/14-к 23.06.2015 23.06.2015
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_5 на вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
· обвинуваченого за ст. 125 ч.2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
представник потерпілої ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді виправних робіт строком на 1 рік з відрахуванням у дохід держави 15 відсотків із суми заробітку.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволений частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування майнової шкоди 273 грн 36 коп, та моральної шкоди 2000 грн.

У задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення на її користь з обвинуваченого процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн., - відмовлено.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає вирок незаконним з підстав однобічності та неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, на думку апелянта, призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

На думку апелянта, судом не враховано при призначенні покарання наявність у ОСОБА_6 декількох судимостей, а також ту обставину, що стосовно ОСОБА_8 обвинувачений вчинив злочин 07.09.2014 року, а за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2014 року він судимий за вчинення іншого злочину до покарання у виді штрафу. Дана обставина, на думку апелянта, свідчить про впевненість обвинуваченого у безкарності та його намір вчиняти злочини у подальшому.

Просить врахувати, що обвинувачений вину не визнав та за місцем проживання характеризується негативно, що він не просив пробачення у потерпілої та не відшкодував заподіяні збитки.

З огляду на наведене, апелянт вважає, що виправлення ОСОБА_6 неможливо без ізоляції від суспільства.

Оспорює висновки суду в частині вирішення цивільного позову про відшкодування майнової шкоди, яка полягає у понесених потерпілою витрат на лікування в сумі 923 грн 23 коп, вважаючи, що усі витрати підтверджені документально. Також зазначає про безпідставність відмови у стягненні на користь потерпілої процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн.

Вважає невірним прийняте рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, яке, на думку апелянта, прийнято без достатнього врахування глибини фізичних та душевних страждань.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
7 вересня 2014 року приблизно о 10:50, комісія садового товариства «Соснове», що розташоване біля с. Баловне Новоодеського району Миколаївської області, у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підійшла до садової ділянки по АДРЕСА_2 , з метою перевірки електролічильника. Обвинувачений ОСОБА_6 за усною вказівкою батька ОСОБА_13 , який є власником цієї садової ділянки, не пропустив членів комісії до садового будинку, за виключенням ОСОБА_9 , закривши при цьому вхідні ворота садової ділянки.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 призвели до конфлікту з головою комісії ОСОБА_8 та неприязних стосунків між ними, в ході якого обвинувачений обхопив праву створу воріт двома руками та вдарив нею не менше двох разів потерпілу в область тулуба справа та правої руки, кулаком правої руки завдав удару потерпілій в грудну клітину в область правої молочної залози. Далі, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на умисне завдання тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , тримаючись двома руками за обидві створи воріт, наніс ОСОБА_8 удар підошвою чобота правої ноги в область грудної клітини справа, від чого потерпіла впала на ОСОБА_12 .

Внаслідок цих дій потерпілій заподіяно легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я, у вигляді забою правої молочної залози, забою грудної клітини справа, крововиливи і садна в області верхніх кінцівок.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст. 125 КК України, тобто заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, представника потерпілої на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 та думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Хоча представник потерпілої посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту та однобічність судового слідства, але, як слідує зі змісту апеляційної скарги, апелянт не оспорює ці висновки, не наводить жодного доводу з цього приводу, і не оспорює кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.

Як вбачається з апеляційної скарги та пояснень при апеляційному розгляді, апелянт вважає, що неврахування фактичних обставин кримінального провадження призвело до призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Тому доводи апелянта щодо висновків суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, не обговорюються.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Судом достатньо враховані дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, але працює на підприємстві «Миколаївелектротранс» та позитивно характеризується за місцем роботи.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

Судом вірно враховано, що неправомірна поведінка потерпілої ОСОБА_8 , яка незважаючи на заборону власника садової ділянки, намагалася пройти на територію, спровокувала вчинення обвинуваченим злочину.

Хоча при призначенні покарання суд не послався на дані щодо особи обвинуваченого, який раніше судимий, але ж у вступній частині вироку вказав судимості, тобто фактично їх врахував. Крім того, не посилання суду на ці дані суттєво не впливають на вид та розмір призначеного покарання, яке визначено у виді виправних робіт, в межах санкції ч.2 ст. 125 КК України, і за видом та розміром не є мінімальним.

Таким чином, покарання призначено ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Тому апеляційний суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, про що просить апелянт.

Є не обґрунтованими доводи представника потерпілої про неправильне вирішення судом цивільного позову, з огляду на наступне.

Потерпілою ОСОБА_8 до ОСОБА_6 пред`явлений цивільний позов про відшкодування майнової шкоди в сумі 923,93 грн, моральної шкоди в сумі 20000 грн. та про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн (а.п. 30-34).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 перебувала на амбулаторному лікуванні з 08.09.2014 до 18.09.2014 року з приводу заподіяних їй тілесних ушкоджень 07.09.2014 року (а.п. 90). Крім того, з 19.09.2014 року до 29.09.2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні міської лікарні (а.п. 89, 98).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи, перебування ОСОБА_8 на лікуванні з приводу цукрового діабету обумовлено не травмою, отриманою 07.09.2014 року, а індивідуальними особливостями організму (психо-емоціональний, спадкові фактори), та не знаходяться в прямому причинному зв`язку із травмою (а.п. 116-118).

Отже, суд першої інстанції, дослідивши надані потерпілою квитанції на підтвердження витрат на лікування, стягнув на її користь витрати в сумі 273,36 грн, понесені лише у період з 08.09.2014 до 18.09.2014 року, та обґрунтовано не врахував витрати, понесені з 19 вересня 2014 року, оскільки вони понесені на лікування, яке не пов`язано з отриманням тілесних ушкоджень. Тому відсутні підстави для стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування майнової шкоди усі понесені витрати на лікування в сумі 923,93 грн, про що просить апелянт.

Суд вірно встановив, що злочинні дії ОСОБА_6 спричинили потерпілій моральну шкоду, оскільки вона понесла фізичні та моральні страждання внаслідок отримання легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона амбулаторно лікувалася. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого, суд достатньо врахував глибину понесених потерпілою моральних страждань, визначена судом сума компенсації відповідає принципам розумності та справедливості, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для збільшення суми стягнення моральної шкоди, про що просить апелянт.

В частині відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн вимоги потерпілої не є обґрунтованими, оскільки згідно ч. 2 ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач. Тому в цій частині в задоволенні цивільного позову слід відмовити.

З огляду на наведене, вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: