ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

25 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_12.,

суддів ОСОБА_13., ОСОБА_14.,

при секретарі ОСОБА_15.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000253, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_16. на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянина України, уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_17.,

захисника ОСОБА_16.,

обвинуваченого ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулись прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_1 та в його інтересах захисник ОСОБА_18. із касаційними скаргами на вищевказані судові рішення.

У касаційних скаргах:

- прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону. На думку прокурора, висновок суду про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки є необґрунтованим та невмотивованим, щире каяття з його боку встановлено безпідставно, належним чином не враховано обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння та думку потерпілих. Зазначає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України, оскільки не навів докладних мотивів прийняття рішення за апеляційною скаргою прокурора, а саме не дав оцінки доводам прокурора про необґрунтоване застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 75 КК України. Вважає безпідставними висновки суду про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки суд безпідставно послався на щире каяття та відшкодування шкоди як обставини, що пом'якшують покарання, не врахував позицію потерпілих.

- засуджений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_18. порушують питання про зміну судових рішень у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу внаслідок суворості та просять призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. Вважають, що суд не взяв до уваги вимоги ст. 68 КК України щодо максимальної міри покарання за незакінчений злочин та не врахував дані про особу ОСОБА_1 - позитивну характеристику з місця роботи та проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, погіршення стану здоров'я матері засудженого, а також тривалий час з моменту вчинення злочину. Зазначають, що після постановлення вироку засудженим частково відшкодовано заподіяну шкоду.

У запереченнях на касаційну скаргу засуджені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посилаються на необґрунтованість доводів прокурора та просять ухвалу апеляційного суду щодо них залишити без змін.

За вказаним вироком ОСОБА_3 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено до покарання:

- за ч. 2 ст. 296 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

ОСОБА_4 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено цивільний позов, питання про обчислення строків відбування покарання та речові докази.

Апеляційний суд міста Києва, залишивши без задоволення апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_1 та і його інтересах захисника ОСОБА_5, задовольнивши апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_3 та в його інтересах захисника ОСОБА_6, обвинуваченого ОСОБА_4, своєю ухвалою від 17 грудня 2014 року вирок місцевого суду в частині призначення покарання ОСОБА_3 змінив.

На підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_3 від призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Задовольнив клопотання особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв'язку з передачею його на поруки та закриття кримінального провадження щодо нього на підставі ст. 47 КК України.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 скасував, ухвалив звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України, якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 296 КК України закрив.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнано винуватими та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

26 лютого 2011 року приблизно о 03:00 год. на виході із торгівельно-розважального центру «Караван», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 12, ОСОБА_3, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, спровокувавши конфлікт з ОСОБА_7 і ОСОБА_8, разом із ОСОБА_1, який також перебував у стані алкогольного сп'яніння, діючи групою осіб, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, висловлюючись нецензурною лайкою, безпричинно розпочали бійку з ОСОБА_7 і ОСОБА_8, в ході якої наносити їм удари руками і ногами в різні частини тіла, заподіюючи фізичного болю та тілесних ушкоджень.

У перебіг подій втрутився свідок ОСОБА_9, який став розбороняти та заспокоювати їх, внаслідок чого бійку було припинено. Проте, коли ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стали відходити з місця події, ОСОБА_4, який також перебував у стані алкогольного сп'яніння, продовжуючи хуліганські дії групою осіб, став наносити ОСОБА_8 удари руками та ногами в різні частини тіла, заподіюючи фізичну біль, а ОСОБА_3 у свою чергу знову розпочав бійку із ОСОБА_7 і ОСОБА_8, наносячи їм удари руками і ногами у різні частини тіла. ОСОБА_9 знову зумів їх розборонити.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знову стали відходити, однак ОСОБА_1 і ОСОБА_10, продовжуючи хуліганські дії, розпочали нову бійку із ОСОБА_8, а ОСОБА_3, діючи з ними узгоджено, групою осіб продовжив бійку із ОСОБА_7

Близько 03:16 год. цього ж дня у момент коли ОСОБА_9 розбороняв ОСОБА_7 і ОСОБА_3, а ОСОБА_8 бився з ОСОБА_4, ОСОБА_1, виходячи за межі узгоджених з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 дій, проявляючи ексцес виконавця, з метою вбивства ОСОБА_8 став наносити йому наявним у нього ножем удари зі спини у життєво важливі органи, від яких той упав та перестав чинити опір, а після цього продовжив завдання ударів ножем, внаслідок чого ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. З метою доведення свого умислу на вбивство ОСОБА_8 до кінця ОСОБА_1 намагався продовжити наносити йому удари ножем в життєво важливі органи, однак не довів умисел до кінця з причин, незалежних від його волі, оскільки злочинні дії були припинені діями потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11, після чого ОСОБА_8 була надана необхідна медична допомога.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_16., яка підтримала свою касаційну скаргу та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1, пояснення ОСОБА_4, який заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора та зазначив про безпідставність доводів касаційних скарг засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_16., перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та правильність кваліфікації їх дій у касаційних скаргах не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_16. про неправильне застосування кримінального закону при призначенні покарання є безпідставними.

Як убачається з роз'яснень, що містяться у абз. 2 п. 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» правила частин 2 і 3 статті 68 КК України не можуть бути застосовані при призначенні покарання особі, яка у віці 18 і більше років вчинила злочин, за який передбачено найбільш суворий вид покарання - довічне позбавлення волі, оскільки цей вид покарання є таким, що виключає можливість визначення його половини чи двох третин.

Враховуючи, що згідно із санкцією ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України максимальним видом покарання за вчинення цього злочину є довічне позбавлення волі, відсутні підстави для застосування положень ст. 68 КК України при призначенні покарання ОСОБА_1

При призначенні покарання ОСОБА_1 враховано суспільну небезпечність, тяжкість і характер злочинів, один з який віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, а інший до злочинів середньої тяжкості, дані про особу засудженого, у тому числі виключно позитивні характеристики з місця проживання та роботи, наявність на його утриманні малолітньої дитини, обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння. Обставин, що пом'якшують покарання ОСОБА_1, а отже і підстав для застосування положень ст. 69 КК України, установлено не було. Обставини, на які посилаються засуджений та захисник у касаційних скаргах є даними про особу, та в даному не можуть бути визнаними судом обставинами, що пом'якшують покарання. Часткове відшкодування завданої шкоди після постановлення вироку не є такою обставиною, що істотно знижує тяжкість вчиненого злочину.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для зміни судових рішень щодо ОСОБА_1 та пом'якшення призначеного йому покарання, як про це порушується питання у касаційних скаргах засудженого та його захисника ОСОБА_16. з мотивів наведених у касаційних скаргах.

При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особам засуджених частково заслуговують на увагу.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_3, місцевий суд врахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочину, віднесеного до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння, які у сукупності стали підставами для призначення покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі санкції статті, що передбачає кримінальну відповідальність за вчинений злочин.

При розгляді кримінального провадження апеляційним судом проаналізовано позитивні дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, а у ході апеляційного розгляду повністю визнав свою провину, усвідомив протиправність своїх дій, щиро розкаявся, добровільно відшкодував ОСОБА_8 моральну шкоду. Наведені обставини стали підставами для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Водночас, при вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Проте, приймаючи рішення про необхідність звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, судом апеляційної інстанції в достатній мірі не було проаналізовано конкретні обставини та характер злочину, вчиненого у стані алкогольного сп'яніння, ролі ОСОБА_3 при вчиненні злочину у співучасті.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції усупереч вимог ст. 419 КПК України не навів докладних мотивів для встановлення обставин, що пом'якшують покарання та про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Як видно із судових рішень, призначаючи покарання ОСОБА_4 місцевий суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_4 який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, відсутність обставин, що пом'якшують покарання та обставину, що його обтяжує - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння. Зваживши на наведене, суд призначив покарання ОСОБА_4 ближче до мінімальної межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, звільнивши ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

З матеріалів провадження убачається, що не погодившись із вироком місцевого суду, на нього було подано апеляційну скаргу прокурором, який указував, що призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу, внаслідок чого неправильно застосовано кримінальний закон.

Проте, суд апеляційної інстанції, істотно порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, взагалі не перевірив ці доводи прокурора та не навів підстав, з яких скаргу прокурора визнано необґрунтованою.

Разом із цим, на думку колегії суддів, приймаючи рішення про необхідність звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням місцевий суд в достатній мірі не проаналізував конкретні обставини та характер злочину, вчиненого у стані алкогольного сп'яніння, роль ОСОБА_4 при вчиненні злочину у співучасті та належним чином не мотивував висновків про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Крім цього, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки, апеляційний суд свої висновки про наявність підстав та умов для передачі особи на поруки трудового колективу відповідно до ст. 47 КК України належним чином не обґрунтував, у повному обсязі не перевірив відповідність вимог клопотання трудового колективу вимогам закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_16. задоволенню не підлягають.

При цьому, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_1 не можуть бути виділені в окреме провадження, оскільки це може негативно вплинути на повноту розгляду провадження у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді у суді апеляційної інстанції необхідно вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного й об'єктивного розгляду кримінального провадження, перевірити доводи поданих апеляційних скарг, дати висновкам суду першої інстанції належну оцінку та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у відповідному процесуальному документі згідно з вимогами закону.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_16. - залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року щодо ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_14