Суворовський районний суд міста Одеси
Провадження № 1кп/523/17/15
І м е н е м У к р а ї н и
24.06.2015 року м. Одеса
ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, з його слів, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах з жінкою, яка утримує двох неповнолітніх дітей, працевлаштованого, засудженого:
вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2000 року за ч.2 ст.140, ст.17, ч.2 ст.140 КК України 1960 року до остаточного покарання 3 роки і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, звільненого від покарання внаслідок амністії,

вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року за ч.2 ст.140, ч.1 ст.215-3, ч.3 ст.215-3 КК України 1960 року, ч.5 ст.185, ч.3 ст.289 КК України до остаточного покарання 12 років і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць відбуття покарання 31 грудня 2011 року постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2011 року, із заміною невідбутого строку на виправні роботи строком 1 рік 10 місяців 10 днів, з щомісячним відрахуванням в доход держави 20% від суми заробітку,

зареєстрованого та фактично проживавшого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_13 , будучи судимим за ч.5 ст.185 КК України, діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_14 (матеріали щодо якої окремо внесені 27 червня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.п.274), з корисливих спонукань, перебуваючи в ніч з 23 на 24 березня 2013 року біля Куяльницького лиману, із застосуванням насилля, яке не було небезпечним для життя і здоров`я, а саме, шляхом нанесення ударів руками в обличчя потерпілої, вимагав від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 33000 доларів США.

Обвинувачений свою вину у вчиненому діянні визнав частково та показав, що, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_15 , він брав участь у здійсненні нею господарської діяльності з продажу ювелірних виробів шляхом внесення особистих коштів та коштів його близьких родичів у закупівлю товару, підшукування орендованого приміщення та надання допомоги у його обладнанні, проте документально такі відносини оформлені не були.

З літку 2012 року обвинувачений став підозрювати близьку подругу цивільної дружини ОСОБА_8 , а також інших продавців, які реалізовували належні ОСОБА_15 ювелірні вироби та були фактично найняті на роботу за рекомендаціями потерпілої, у незаконному привласненні грошових коштів, виручених від продажу товару. Оскільки ОСОБА_15 беззаперечно довіряла ОСОБА_8 , яка, на думку ОСОБА_13 , була головним винуватцем нестач грошових коштів, а тому він вважав справедливим вчинити дії, спрямовані як на з`ясування причин цих нестач, так і на відшкодування заподіяної йому та ОСОБА_15 матеріальної шкоди.

З цією метою наприкінці грудня 2012 року він та його цивільна дружина неофіційно залучили до перевірки фінансового стану діяльності бізнесу бухгалтера, яка, на підставі фактичної ревізії наявного товару та прибутково-видаткових документів, здійснила висновок про нестачу ювелірних виробів, загальною масою 535 гр., вартістю близько 5000 доларів США, що утворилася протягом останніх 3-х місяців, і при цьому обвинувачений вказує про випадок, коли, на його думку, було імітовано здійснення крадіжки 33 коштовних перснів, за збереження яких в приміщенні магазину «Корал» безпосередньо відповідала ОСОБА_8 .

Як вбачається з подальших показань обвинуваченого, він особисто привіз потерпілу та інших продавців до квартири, де мешкав батько ОСОБА_15 , де обвинувачений пояснив кожному з продавців про те, що вони допустили дурість, про яку він не має наміру повідомляти до органу внутрішніх справ. Разом з тим він зажадав, щоб продавці розібралися в цій нестачі та відшкодували її, у зв`язку із чим, зокрема, ОСОБА_8 виклала жменю золота, утворення якої поза обліком пояснила пересортуванням. Це не задовольнило обвинуваченого, а тому він у грубій формі пояснив продавцям про необхідність подальшого з`ясування причин нестачі, на чому ця бесіда завершилася.

Через декілька днів ОСОБА_13 , зрозумівши, що ОСОБА_8 є головною винуватицею у змові продавців, вирішив поспілкуватися з нею особисто, тобто без участі цивільної дружини. Перед цим, як показав в суді обвинувачений, він з цього приводу спілкувався з чоловіком потерпілої, але той заперечив свою обізнаність, пояснивши (дослівно): «Я не я, і хата не моя». Продовжуючи власні наміри обвинувачений намагався зустрітися з потерпілою, проте вона робила вигляд, що взагалі з ним не знайома, а тому, як показав ОСОБА_13 , він, будучи обуреним, вирішив дочекатися ОСОБА_8 біля місця її роботи.

Стосовно безпосередньо вмінених обвинуваченому дій ОСОБА_13 показав, що, очікуючи виходу потерпілої з приміщення магазину «Корал», він став очевидцем того, як несподівано для нього ОСОБА_8 та ОСОБА_15 разом вийшли з магазину та сіли в таксі. Це обурило обвинуваченого, через що він вискочив із салону власного автомобіля марки «Nissan Primera», кузов червоного кольору, та зупинив таксі, вскочивши на заднє пасажирське сидіння цього транспортного засобу там, де фактично сиділа потерпіла. Одночасно ОСОБА_15 , перебуваючи на передньому пасажирському сидінні, за вказівкою ОСОБА_13 вибігла з автомобіля, а обвинувачений, незважаючи на заперечення ОСОБА_8 , наказав їй залишатися, оскільки мав намір розібратися у виниклій ситуації, а водію наказав їхати прямо. Під час подальшої поїздки він та ОСОБА_8 сперечалися з приводу виниклого конфлікту, в ході якого обвинувачений не стримався та дав одного ляпасу в її обличчя, від чого у потерпілої набрякло око та вона зрозуміла, що ОСОБА_13 не буде з нею шуткувати, через що погодилася розібратися в причинах нестачі та відшкодувати її.

Як вбачається з подальших показань обвинуваченого він, будучи стурбованим долею залишеного без нагляду власного автомобіля, вимушений був зателефонувати раніше малознайомому таксисту на ім`я ОСОБА_14 та прохати того доставити цей автомобіль до місця їх фактичного перебування поблизу Куяльницького лиману, що той і зробив. Після приїзду ОСОБА_14 обвинувачений та потерпіла пересіли в автомобіль ОСОБА_13 , після чого він привіз ОСОБА_8 до місця її проживання, заспокоїв та висадив з транспортного засобу.

Обвинувачений вважає, що його дії були пов`язані виключно з необхідністю повернення викраденого ОСОБА_8 у його родини ювелірних виробів, а також про те, що попередньо не домовлявся про вчинення вмінених дій з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_14 , фактично не діяв з нею сумісно, тобто вважає недоведеним існування таких кваліфікуючих ознак, як вчинення злочину за попередньою змовою, групою осіб.
Незважаючи на отримані від обвинуваченого показання, його вина у вчиненні вищезазначеного діяння підтверджується сукупністю наступних, досліджених в суді доказів.
Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що у вечірній час 23 березня 2013 року вона, у зв`язку із завершенням роботи в розташованому в АДРЕСА_2 , вийшла на вулицю, де побачила свого колишнього працедавця ОСОБА_15 , яка запропонувала їй сісти до таксі та обговорити якісь питання, на що потерпіла погодилась. Через незначну відстань дорогу автомобілю перегородив співмешканець ОСОБА_15 - ОСОБА_13 , який сів до салону, а ОСОБА_15 вийшла з автомобіля. В свою чергу ОСОБА_13 дістав пістолет, який потерпіла сприйняла як зброю, що реально загрожує її життю, приставив його до її голови та наказав водію їхати в напрямку окружної дороги. Під час поїздки ОСОБА_13 пояснив ОСОБА_8 , що вона нібито буде за щось покарана, і що йому потрібні гроші.

В подальшому потерпіла в суді показала, що ОСОБА_13 пересадив її до салону іншого автомобіля - іномарки, із кузовом червоного кольору, за кермом якого був невідомий їй чоловік, років до 35, одягнений в одяг темного кольору та до якого ОСОБА_13 звертався по імені ОСОБА_14 . Разом з цими чоловіками вона виїхала до незнайомої їй місцевості, де були поля та лісосмуги. Через 15 хвилин поїздки ОСОБА_13 вивів її із машини до яру, де став наносити численні удари рукою в область голови та вимагати віддати йому 33 тисячі доларів США, з яких 1 тисячу він нібито має намір віддати водію на ім`я ОСОБА_14 в якості оплати наданих послуг з перевезення.

Потерпіла також показала, що її побиття ОСОБА_13 відбувалось протягом тривалого часу, під час чого вона намагалася втекти від нього, проте він її силою повертав до автомобіля, де також погрожував пістолетом, від чого вона на короткий час втрачала свідомість. При цьому водій автомобіля був очевидцем події та радив ОСОБА_13 облити її кислотою. Лише після вимушеного надання нею згоди на виконання вимог ОСОБА_13 і передачу грошей через ОСОБА_15 вимагачі привезли її близько 5 години ранку до розташованого по вул. Дніпропетровська дорога супермаркету «Сільпо», де відпустили.

Щодо характеру стосунків з ОСОБА_13 та ОСОБА_15 потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що до грудня 2012 року вона працювала у останньої особи продавцем, після чого прийняла рішення вести справи самостійно, у зв`язку із чим, за погодженням з ОСОБА_15 ними було розділено товар. При цьому потерпіла в суді категорично заперечила існування будь-яких боргових зобов`язань перед цими особами.

Допитаний в суді в якості свідка ОСОБА_16 показав, що близько 5 години 30 хвилин одного із ранків, два роки назад, його дружина повернулася додому будучи побитою, з гематомами під оком, на носі, шиї, спині, з віддутим обличчям. Про обставини того, що з нею трапилось, ОСОБА_8 пояснила, що близько 19 години вчорашньої доби вона сіла в автомобіль на запрошення ОСОБА_15 , після чого, через 20 метрів машину зупинив ОСОБА_13 , ОСОБА_15 вискочила з машини, а обвинувачений, погрожуючи пістолетом, вивіз її в район Куяльницького лиману, де перевантажив в інший автомобіль та разом з водієм став її бити, вимагаючи сплатити неіснуючий борг.

ОСОБА_16 негайно зателефонував з цього приводу до міліції, а в подальшому того ж дня звернувся з дружиною в бюро судово-медичної експертизи. Ще пізніше він разом з дружиною виїхав на місце, де били потерпілу, та відшукали загублену папку з документами на товар, а також її шарф.

Свідок ОСОБА_16 також категорично заперечив існування будь-яких боргових зобов`язань у нього та його дружини перед обвинуваченим чи його співмешканкою. Крім того, свідок зазначив, що за декілька днів до цієї події він мав особисту бесіду з обвинуваченим, в ході якої останній вимагав сплатити йому якісь гроші.
Свідок ОСОБА_17 показала, що працювала разом з потерпілою продавцем ювелірних виробів у ОСОБА_15 . В лютому 2013 року її, ОСОБА_8 та іншого продавця ОСОБА_18 було запрошено до квартири батька ОСОБА_15 , де ОСОБА_13 став кричати і погрожувати жінкам проблемами, якщо вони не повернуть гроші за нібито втрачені ювелірні вироби, вагою від 100 гр. до 1 кг. Жоден з продавців факту нестачі товару не визнав, проте жінки погодилися перевірити облікові записи в зошиті вибуття товару, який вівся продавцями. В подальшому продавці звіряли з ОСОБА_15 облікові дані та відшукували причини розбіжностей. На думку ОСОБА_17 жодної нестачі ювелірних виробів виявлено не було.
Свідок ОСОБА_18 (інший продавець) показала, що наприкінці лютого 2013 року її працедавець ОСОБА_15 вивезла товар для проведення переобліку. Наступної доби зазначеного свідка, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_17 було звинувачено в крадіжці близько 50 гр. золота, проте ще через день ця нестача була нібито відшукана.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_18 в подальшому її, ОСОБА_8 та ОСОБА_17 було привезено до квартири батька ОСОБА_15 для зустрічі з бухгалтером. Як далі з`ясувалося ніякого бухгалтера на квартирі не було, проте відразу ж ОСОБА_13 зачинив вхідні двері на ключ, та з його боку почалися численні погрози можливого застосування фізичного насильства за нібито вчинену продавцями крадіжку. Жодні наступні пояснення жінок, підтвердження записами в журналі обліку товару тощо ОСОБА_15 та ОСОБА_13 фактично до уваги не приймали. Свідок ОСОБА_18 також категорично заперечила факт нестачі товару.
Допитана в якості свідка сторони захисту ОСОБА_19 показала, що, будучи продавцем ювелірних виробів в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та не маючи трудових відносин із ОСОБА_15 , в один із днів 2012 року вона від співробітників міліції дізналася про факт крадіжки належного останній особі планшета з перснями, які продавець ОСОБА_8 не поклала до охоронюваного сейфу. Про будь-яку іншу нестачу товару у ОСОБА_15 чи ОСОБА_8 свідок обізнана не була.

Будучи допитаним в суді в якості свідка ОСОБА_20 показав, що кероване ним в районі розташування магазину «Корал» таксі, в салоні якого перебували дві жінки, було несподівано зупинено обвинуваченим, який сів поруч з потерпілою, на задньому пасажирському сидінні. Одночасно одна з жінок вийшла із салону, після чого чоловік показав свідку предмет, зовнішньо схожий та реально сприйнятий ОСОБА_20 в якості пістолета. ОСОБА_13 наказав свідку рухати прямо, після чого став з`ясовувати з жінкою в грубій нецензурній формі відносини, пов`язані із якимось грошовим боргом, що категорично заперечувалося потерпілою. Дорогою до Куяльницького лиману жінка неодноразово прохала свідка зупинити автомобіль біля співробітників міліції чи зателефонувати її чоловіку, проте ОСОБА_20 , побоюючись наявної у ОСОБА_13 зброї, цього не здійснив.

Як вбачається з подальших показань зазначеного свідка через деякий час, за вказівкою обвинуваченого, він вийшов із салону таксі, пройшов не обертаючись вперед, в той час як ОСОБА_13 та потерпіла пересіли в іншу іномарку, червоного кольору, яку було викликано обвинуваченим.
Свідок ОСОБА_15 в суді показала, що з літку 2012 року до березня 2013 року справи її бізнесу з продажу ювелірних виробів суттєво погіршилися, була утворена нестача в 535 грамів золота, в якій, як встановила неофіційно найнята бухгалтер та вважає сама ОСОБА_15 , була винна старший продавець ОСОБА_8 та інші продавці ОСОБА_18 , ОСОБА_17 . У зв`язку із викладеним свідок ОСОБА_15 офіційно зверталася до органу внутрішніх справ із заявою про вчинення крадіжки, проте жодної реакції на це не відбулось.

Щодо обставин дій, які безпосередньо вмінені її співмешканцю, ОСОБА_15 показала, що ОСОБА_13 , який допомагав вести їй бізнес, вирішив самостійно переговорити з приводу даної нестачі із ОСОБА_8 . Його поява перед таксі, в салоні якого перебували свідок та потерпіла, була для останніх несподіванкою і при цьому обвинувачений в грубій формі наказав ОСОБА_15 залишити автомобіль, що вона і виконала. Будь-якої зброї в його руках вона не бачила. Після вчиненого автомобіль рушив далі, а на численні наступні телефонні дзвінки свідка обвинувачений не відповідав. Згодом свідок дізналася, що тієї ночі ОСОБА_13 ночував у своє матері, а після дзвінка ОСОБА_16 і про те, що нібито обвинувачений вимагав у його дружини сплати 33 тисяч доларів США.

Як вбачається з повідомлення, що надійшло по телефону №102 до оперативного чергового органу внутрішніх справ Димитрашка, о 5 годині 10 хвилин 25 березня 2013 року, проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_21 повідомив, що його дружина прийшла додому та каже, що її викрали. За цією подією було негайно направлено слідчо-оперативну групу (т.1 а.п.5).

Тієї ж доби оперуповноваженим СКР Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_22 відповідним протоколом було прийнято усну заяву від ОСОБА_8 про те, що в ніч з 24 на 23 березня 2013 року біля Куяльницького лиману ОСОБА_15 та її співмешканець на ім`я ОСОБА_23 , погрожуючи, вимагали у потерпілої гроші в сумі 33000 доларів США, які вона нібито викрала у них під час роботи реалізатором. При цьому ОСОБА_23 вдарив ОСОБА_8 в обличчя (т.1 а.п.6-8).

В період з 7 години 20 хвилин до 07 години 50 хвилин 25 березня 2013 року черговим слідчим ОСОБА_24 в присутності понятих, потерпілої та спеціаліста було оглянуто ділянку місцевості, розташовану за кутом магазину «Корал» та церкви ОСОБА_25 , за адресою: АДРЕСА_2 , як місце, в якому потерпіла сіла в автомобіль до ОСОБА_15 , що підтверджується змістом відповідного протоколу огляду (т.1 а.п.9-10).

Згідно із довідками КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» близько 16 години 26 березня 2013 року ОСОБА_8 самостійно звернулася до зазначеного лікувального закладу, де їй було виставлено діагноз: ЗЧМТ, СГМ, гематома нижньої повіки правого ока. Стійкий цефалгічний синдром. Забій м`яких тканин правого стегна. Від госпіталізації ОСОБА_8 відмовилася (т.1 а.п.16-17).

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи від 11 квітня 2013 року №907 у ОСОБА_8 виявлено наступні тілесні ушкодження: синець обличчя, два синця правого стегна, що утворилися від дії тупих, твердих предметів, індивідуальні особливості яких у пошкодженнях не відобразилися. Можливим часом їх спричинення є 24 березня 2013 року. Враховуючи локалізацію пошкоджень на тілі ОСОБА_8 можливо виключити утворення усіх пошкоджень в результаті однократного падіння. Зазначені пошкодження не були небезпечними для життя, мали незначні скороминучі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, та віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень (т.1 а.п.147-149).
З урахуванням сукупності вищезазначених доказів суд вважає доведеним вину ОСОБА_13 у вимаганні 33 тисяч доларів США у ОСОБА_8 із застосуванням насилля, яке не було небезпечним для життя і здоров`я останньої, що було вчинено повторно, за попередньою змовою групою осіб з невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_14 , а тому вчинене обвинуваченим діяння суд кваліфікує за ч.2 ст.189 КК України.

При цьому суд вважає відсутніми підстави для визнання вчинених ОСОБА_13 дій одноособово, без попередньої змови, та таких, що нібито були пов`язані із примушуванням потерпілої до виконання цивільно-правових зобов`язань, виходячи із наступного.

Будь-яких об`єктивних, беззаперечних та документальних доказів в обґрунтування: можливої участі ОСОБА_13 в діяльності СПД « ОСОБА_15 »; існування цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_8 перед ОСОБА_13 чи ОСОБА_15 ; а також нестачі можливо виниклої з вини потерпілої належних ОСОБА_13 чи ОСОБА_15 майна, грошей тощо в судовому засіданні сторонами обвинувачення та захисту представлено не було.

Самі по собі показання з цього приводу обвинуваченого, свідка ОСОБА_15 , а також аналогічні ним показання родичів обвинуваченого ОСОБА_26 та ОСОБА_27 не можуть бути визнані допустимими, оскільки їх належна оцінка неможлива без підтвердження відповідними бухгалтерськими документами, ревізійними висновками тощо.

Потерпіла ОСОБА_8 в суді показала про неодноразове застосування до неї насильства ОСОБА_13 , що прямо узгоджується з висновком судово-медичної експертизи (зокрема, про декілька синців в різних частинах тіла та неможливість їх утворення внаслідок однократного падіння), і навпаки, обвинувачений показує лише про єдиний нанесений ним потерпілій ляпас, що також прямо спростовується цим же висновком експерта. Оскільки інших очевидців застосованого до ОСОБА_8 насильства встановлено під час судового розгляду не було та її показання в цій частині узгоджуються з висновком експерта, що безпідставно заперечується обвинуваченим, то слід визнати такою, що є також повністю правдивою, й іншу частину показань потерпілої.

Так, ОСОБА_8 в судовому засіданні наполягала на узгодженості спільних дій ОСОБА_13 та невстановленої особи на ім`я ОСОБА_14 , які разом вимагали в неї грошові кошти, а також остання особа погрожувала її скалічити. З показань потерпілої також вбачається, що фактичне співвиконання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 досягнутої домовленості полягало у виконанні певних ролей, зокрема, першою особою - фактичне викрадення потерпілої, її вивезення в інше місце та застосування насильства, висловлювання погроз з метою вимагання грошей, а другою особою участь у перевантаженні потерпілої до іншого транспортного засобу, щоб уникнути подальшої присутності небажаного свідка ( ОСОБА_20 ), безпосереднє керування іншим автомобілем протягом тривалого часу та одночасне висловлювання погроз з метою вимагання грошей.

Крім того, про бажання ОСОБА_13 приховати спільну участь невстановленої особи, прямо зазначає і свідок ОСОБА_20 , показання якого також є достовірними та категоричними.

На думку суду, сукупність викладених висновків та доказів дає підстави стверджувати, що обвинувачений та невстановлена особа на ім`я ОСОБА_14 вчиняли вищезазначені протиправні дії по відношенню до ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб, тобто за досягнутою заздалегідь домовленістю.

З цих же підстав суд критично ставиться до невизнавальної частини показань обвинуваченого та вважає їх формою захисту від пред`явленого обвинувачення, що спрямована бажанням уникнути чи пом`якшити відповідальність за вчинене.
При вирішенні питання подальшої долі предмета застави, як раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, суд дійшов наступного.

Як вбачається з долученої до обвинувального акту ксерокопії фіскального чеку ОСОБА_15 внесла 3 серпня 2013 року за ОСОБА_13 заставу в розмірі 23000 грн. (т.2 а.п.9).

Відповідно до особистої письмової розписки ОСОБА_13 16 жовтня 2013 року зобов`язався прибути в наступне судове засідання, призначене на 10 годину 4 грудня цього ж року. В силу положень ч.1 та ч.8 ст.135 КК України таке сповіщення є належним.

Незважаючи на зазначене ОСОБА_13 протягом наступного календарного року до суду не прибував, про себе жодним чином суд, прокурора чи орган внутрішніх справ не повідомляв, що зумовило застосування судом до обвинуваченого примусового приводу, а після негативних результатів його виконання наступне оголошення обвинуваченого у розшук із зупиненням провадження.

Незважаючи на отримані в судовому засіданні показання ОСОБА_13 про те, що він не мав намірів переховуватись від суду, очікував офіційного надходження судової повістки, був запевнений своїм захисником адвокатом ОСОБА_10 про те, що провадження фактично завершено через примирення з потерпілою, а також про наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей, суд вважав, що особисте тривале нез`явлення обвинуваченого до суду, а також відсутність будь-яких доказів про добросовісне і добровільне з`явлення ОСОБА_13 до будь-якого правоохоронного органу з метою офіційно повідомити про себе, прямо свідчило про наміри обвинуваченого ухилитися від судового розгляду даного провадження, в зв`язку із чим, до ОСОБА_13 було застосовано більш суворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.8 ст.182 КПК України у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Таким чином, суд вважає необхідним звернути внесену ОСОБА_15 за ОСОБА_13 заставу в дохід держави.
При призначенні покарання обвинуваченому суд констатує про відсутність обставин, які б пом`якшували призначене ОСОБА_13 покарання.

Суд не може визнати вчинення злочину повторно, за попередньою змовою групою осіб, в якості обставини, що обтяжує призначене ОСОБА_13 покарання, оскільки така обставина законодавцем вже врахована як кваліфікована ознака ч.2 ст.189 КК України.

Суд також враховує дані про ОСОБА_13 як про працевлаштовану особу, яка має власну родину, постійне місце проживання, посередню характеристику від керівництва Одеського слідчого ізолятору, непогашену судимість, а також вчинила злочин під час тривання строку невідбутого покарання за попереднім вироком.

З урахуванням викладеного суд вважає що зазначені обставини не дозволяють застосувати до обвинуваченого при призначенні покарання положення ст.ст.69, 75 і 76 КК України та обумовлює необхідність подальшої ізоляції ОСОБА_13 від суспільства.

Керуючись ст.ст.368, 374 КПК України, суд,
у х в а л и в:

ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ст.71 КК України до зазначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року та призначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років і 2 (два) місяця.
На підставі ст.72 цього ж кодексу зарахувати ОСОБА_13 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в періоди з 3 квітня 2013 року по 5 серпня 2013 року, а також з 23 грудня 2014 року до набрання вироком законної сили, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_13 запобіжний захід залишити попередній - тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_13 рахувати з 3 квітня 2013 року, за виключенням періоду з 6 серпня 2013 року по 22 грудня 2014 року.

На підставі ч.8 ст.182 КПК України внесену 3 серпня 2013 року ОСОБА_15 за ОСОБА_13 заставу розмірі 23000 грн. - звернути в дохід держави, зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України та використати у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_13 в той же строк з моменту вручення його копії.

Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.
Головуючий ОСОБА_1