АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у кримінальному провадженні № 0013567 від 03.12.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Києві та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має повну загальну середню освіту, одружений, не працюючий, раніше судимий вироком Шевченківського

районного суду м. Києва від 07 серпня 2014 року за ч. 1

ст. 185 КК України до штрафу в сумі 850 грн., -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року
ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі положень ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 1-го року 6-ти місяців іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені пп. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.
На підставі ст. ст. 71, ч.3 ст. 72 КК України постановлено призначене покарання ОСОБА_8 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в сумі 850 грн., та покарання за даним вироком суду виконувати самостійно.

Згідно з вироком суду, 20.11.2014 року ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , повторно таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: телевізор «LCD 22 «LG» 22MN43D» вартістю 2378 грн. 50 коп., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Крім того, 02.12.2014 року ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , повторно таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: холодильник «Атлант» вартістю 4992 грн., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71, ч 3 ст. 72 КК України покарання за даним вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року виконувати самостійно.

Прокурор ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 не було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше судимий та фактично не відбув покарання за попереднім вироком, оскільки не сплатив визначений судом штраф, а також не вжив заходів для відшкодування завданої шкоди. Також прокурор зазначає, що під час судового розгляду не здобуто достатньо даних для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. Таким чином, на думку прокурора, судом першої інстанції не було враховано суспільну небезпечність діяння, тяжкість скоєного злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його не погашену судимість, що призвело до необґрунтованого визначення міри покарання.

Заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі положень ст. 71 за сукупністю вироків, приєднати покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року за ст. 185 ч. 1 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.). На підставі ч. 3 ст. 72 КК України призначене покарання виконувати самостійно.
Заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме: не застосовано кримінальний закон, який підлягає обов`язковому застосуванню, тобто судом першої інстанції покарання обвинуваченому відповідно до положень ст. 71 КК України не призначено, бо суд першої інстанції не визначив остаточне покарання у виді сукупності невідбутого покарання за попереднім вироком і покарання, призначеного за даним вироком.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не враховано підвищений рівень суспільної небезпеки ОСОБА_8 , який раніше судимий за вчинення злочину проти власності, не працює, схильний до вчинення злочинів, до ігнорування норм суспільного життя та права, не бажання стати на шлях перевиховання та усвідомлення своїх дій. Тому, на думку апелянта, призначене судом покарання у виді позбавлення волі на певний строк із застосуванням ст. 75 КК України не буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційні скарги обох прокурорів в частині необґрунтованого звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання та уважав необхідним призначити обвинуваченому покарання, запропоноване заступником прокурора міста Києва, заперечення обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без зміни, висловив щире каяття у вчиненому, повідомив про сплату штрафу за попереднім вироком, вивчивши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки під час судового провадження в суді першої інстанції суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і учасники судового провадження у такому випадку позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, перегляду в апеляційній інстанції підлягає лише рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується призначення ОСОБА_8 покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке за класифікацією згідно до положень ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, конкретні обставини кримінального провадження, вид, кількість та вартість викраденого майна, дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої доньки 2012 року народження, позитивну характеристику за місцем проживання, дані про наявність у нього судимості.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого у вчиненому.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст. 65 КК України і призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке за своїм видом та розміром відповідає санкції ч.2 ст. 185 КК України, а тому твердження прокурора, який здійснював процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, про те, що судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 65 КК України, є надуманими.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн. і це покарання на момент вчинення нового кримінального правопорушення не відбув.

Згідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року з наступними змінами в разі призначення покарання, яке згідно з частиною 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами не підлягає, суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Зі змісту вироку убачається, що судом першої інстанції зазначена позиція врахована і суд в мотивувальній частині вироку вказав, що призначає ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України з урахуванням вимог ч.3 ст. 72 КК України, в резолютивній частині вироку ухвалив рішення про самостійне виконання кожного з виду покарань.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що твердження заступника прокурора м. Києва в апеляційній скарзі про те, що судом не було застосовано положення ст. 71 КК України, є безпідставними.

Врахувавши конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, ставлення до вчиненого ( вину визнав повністю, щиро покаявся), наявність пом`якшуючої обставини та відсутність обставин, які обтяжують покарання, думку потерпілої, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього судом обов`язків, та прийняв рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного за даним вироком покарання з випробуванням відповідно до положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду і на те, що ОСОБА_8 до початку апеляційного розгляду сплатив штраф у сумі 850 грн., хоч і неофіційно, але працює будівельником за згодою сторін в Різоположенському чоловічому монастирі ( Київська область) та за місцем роботи характеризується позитивно, в засіданні апеляційної інстанції визнав свою провину, висловив жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурорів про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і скасування вироку суду першої інстанції, як про це вони просять в своїх апеляціях.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора, який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, та заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку учасниками судового провадження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його оголошення.

С У Д Д І:

________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/957/2014, Категорія КК: ч.2 ст. 185
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_11 ,
Доповідач ОСОБА_1