Ухвала

іменем україни

26 травня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_8,
суддів:ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі судового засідання ОСОБА_11,
за участю прокурора ОСОБА_12,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000159 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і про призначення нового розгляду в цьому суді. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 185 КК, чим фактично дав іншу оцінку зібраним у провадженні доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не дослідивши цих доказів безпосередньо. Зміна судом кримінально-правової кваліфікації діяння призвела до невиправданої м'якості призначеного засудженому покарання.

За вироком Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. На підставі ч. 1 ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 травня 2012 року й остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці.

Вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 18 лютого 2013 року приблизно о 14.00 год. з метою незаконного таємного викрадення чужого майна проник через незамкнені двері в дачний будинок на території дачної ділянки садівничого товариства «Ізобіліє-2», розташованого в межах Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, звідки таємно викрав майно ОСОБА_7, заподіявши потерпілому матеріального збитку на загальну суму 128 грн.

Апеляційний суд Дніпропетровської області, ухвалою від 29 жовтня 2014 року, частково задовольнивши апеляційні скарги засудженого та його захисника, виключив із вироку кваліфікуючу ознаку «проникнення у житло» і перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 185 КК, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків до призначеного покарання суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 травня 2012 року й остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.

Про дату, час і місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

У мотивувальній частині ухвали апеляційного суду згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України має бути, зокрема, зазначено: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону, якими він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

За правилами ст. 23 вказаного Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.

У цьому кримінальному провадженні зазначених вимог закону належно не виконано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням в інше приміщення (т. 2, а. п . 18-20) і місцевий суд, ухвалюючи вирок, фактично визнав доведеним це обвинувачення.

За результатами апеляційної перевірки законності та обґрунтованості зазначеного вироку суду апеляційний суд, безпосередньо не дослідивши докази, дав їм іншу оцінку ніж місцевий суд та виключив з обвинувачення ОСОБА_6 кваліфікуючу ознаку «проникнення у житло» у зв'язку з чим перекваліфікував дії засудженого на ч. 1 ст. 185 КК. При цьому суд виходив з того, що в результаті перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, що приміщення, з якого ОСОБА_6 таємно викрав майно ОСОБА_7, є житловим, а тому крадіжка з цього приміщення не може кваліфікуватись як вчинена з проникненням у житло. Між тим, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що ОСОБА_6 було інкриміновано кваліфікуючу ознаку ч. 3 ст. 185 КК «проникнення в інше приміщення». В ухвалі цього суду не спростовано наявності в діях ОСОБА_6 такої ознаки вказаного злочину.

З огляду на викладене ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, адже її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що в свою чергу потягло невідповідність призначеного покарання, а тому вона на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, дати на них вичерпну відповідь та ухвалити рішення, яке би відповідало положенням ст. 370 КПК, з урахуванням приписів ст. 439 цього Кодексу.

Керуючись статтями 433, 436, 419 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8ОСОБА_9ОСОБА_10