АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
при секретарі судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження 0011498 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року,
за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пухівка Броварського району Київської області, українця, громадянина України, який проживає: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначене покарання у виді 4-х (чотирьох) років позбавлення волі.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок та призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки, при цьому звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання та встановити йому іспитовий строк тривалістю в два роки.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що виразилось у необґрунтованому висновку про заподіяння ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень потерпілій. Суд не взяв до уваги показання ОСОБА_6 , а поклав в основу вироку показання потерпілої, хоча відповідно до висновку судово-медичного експерта у потерпілої виявили синець, при тому, що потерпіла в показаннях зазначила, що внаслідок дій обвинуваченого в неї були подряпини.
Крім того, на думку апелянта, призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, оскільки судом першої інстанції не було враховано обставин, які пом`якшують покарання, у тому числі факт довготривалого перебування обвинуваченого під вартою, його психічне сприйняття реальності, що свідчить про вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.
Судом не прийнято до уваги щире каяття ОСОБА_6 у вчиненні злочину, те, що протягом досудового слідства та судового провадження він визнавав вину, давав послідовні показання.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що 15 жовтня 2014р. приблизно о 14.40 год. ОСОБА_6 , знаходячись в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , з метою повторного відкритого викрадення чужого майна, підбіг ззаду до раніше незнайомої йому малолітньої ОСОБА_8 , схопив її за руку та притиснув рукою за шию до стіни, спричинивши легке тілесне ушкодження у виді синця на передньо-внутрішній поверхні правого плеча у верхній третині, тим самим застосувавши насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, після чого з її руки повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме: мобільний телефон "Lеnоvо А509" вартістю 1200грн., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального зник.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень обвинуваченого під час розгляду провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 визнав вину в тому, що відкрито викрав мобільний телефон потерпілої, проте, заперечував застосування будь-якого насильства до потерпілої з його боку.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції належним чином перевірялися показання обвинуваченого, й висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, та які докладно викладені у вироку.
Так, відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 жовтня 2014 року, ОСОБА_9 заявила про відкрите заволодіння 15 жовтня 2014 року приблизно о 14.40 год. в будинку по АДРЕСА_2 невідомим чоловіком мобільним телефоном «Lеnоvо А509» білого кольору в рожевому чохлі у її малолітньої дочки ОСОБА_8 вартістю 1200грн. (ас. 22 т.1).
З показань малолітньої потерпілої ОСОБА_8 в суді першої інстанції, допит якої проводився в режимі відеоконференцзв`язку за участю її законного представника та педагога, вбачається, що 15 жовтня 2014 року приблизно о 15.00 год. вона йшла зі школи додому, підійшла до свого під`їзду по АДРЕСА_2 . Перед цим розмовляла з мамою по мобільному телефону. Діставши ключі, біля вхідних дверей в під`їзд вона помітила обвинуваченого, якого раніше не знала. Він був у чорній куртці. Вона не хотіла заходити до під`їзду із незнайомим чоловіком, так як у них живе багато людей, хто орендує квартиру та нових жильців, а тому відкрила двері та пропустила його в під`їзд, вважаючи, що він проживає в її під`їзді, а сама почекала 2-3 хвилини та зайшла до під`їзду, почала підніматись на 2-й поверх та між першим та другим поверхом побачила обвинуваченого, який сидів на східцях. Вона запитала, чи можна пройти, на що він кивнув, а вона, зрозумівши, що щось не те, почала бігти до виходу з під`їзду. Обвинувачений побіг за нею, схопив її за праву руку та почав тягнути. Вона вирвалась та добігла до першого поверху, де він її наздогнав та штовхнув до стіни. Так як на спині у неї був рюкзак, її відкинуло трохи від стіни. Після цього обвинувачений притиснув її за горло однією рукою. Вона почала кричала та відштовхувала його. Коли почали відкриватися двері сусідів, обвинувачений вихопив з її лівої руки мобільний телефон «Lеnоvо А509» білого кольору в рожевому чохлі та втік. Вона сусіду показала напрямок, куди побіг обвинувачений, і сусід побіг за останнім. Від дій обвинуваченого у неї на руці залишилися подряпини, як слід від нігтів. Потім вона бачила обвинуваченого біля райвідділу, і вказала, що саме він вчинив щодо неї злочин.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 до магазину по вул. Миропільській, 2, в м. Києві, де він працює продавцем, зайшов обвинувачений та запропонував оцінити мобільний телефон, який хотів здати. Мобільний телефон був «Lеnоvо» білого кольору в рожевому чохлі. Через невеликий проміжок часу до магазину зайшли працівники міліції, які розпитували про те, хто заходив до магазину та що пропонували здати в магазин. Він сказав працівникам міліції, що зайшов обвинувачений та запропонував оцінити мобільний телефон. Працівники міліції підійшли до обвинуваченого та спитали з приводу телефону та кому належить даний телефон, чи є документи на телефон. Обвинувачений сказав, що мобільний телефон не його. Під час розмови на мобільний телефон хтось зателефонував і працівник міліції відповів на дзвінок. Після цього працівники міліції викликали слідчо-оперативну групу, потім вилучили вказаний мобільний телефон та затримали обвинуваченого.
З показань в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що десь в середині жовтня 2014 року під час їх патрулювання в складі патруля надійшло повідомлення про грабіж по вул. Братиславській, 30. Також був зазначений опис грабіжника, його зріст, форма одягу, обставини, при яких він заволодів телефоном, а також те, що після грабунку він побіг в напрямку до ринку "Юність" в м. Києві. При відпрацюванні території вони зайшли в магазин мобільного зв`язку за адресою по вул. Миропільській, в м. Києві, де знаходився чоловік - обвинувачений, який підходив по орієнтуванню, був вдягнений в камуфляжній формі та схожий на військового, та який, зі слів продавця, прийшов здавати мобільний телефон. На столі в магазині знаходився мобільний телефон «Lеnоvо», який також підходив по наданому орієнтуванню. Вони запитали у нього щодо вказаного мобільного телефону. На це обвинувачений сказав, що мобільний телефон не його. Особу він свою не називав, але у нього був бейджик, де були написані його дані. Обвинувачений пояснив, що він із АТО, у нього немає грошей повернутися на місце служби, тому він хоче здати мобільний телефон. При цьому вказав на те, що телефон йому не належить. Телефон був включений. В цей час на телефон зателефонувала жінка, яка повідомила, що це телефон її дочки, після чого на місце була викликана слідчо-оперативна група, та обвинувачений був затриманий.
Показання свідків підтверджуються даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 15 жовтня 2014 року, відповідно до якого оглянуто приміщення магазину «Мобільні телефони та аксесуари» по вул. Миропільській, 2, в м. Києві де на столі знаходиться мобільний телефон «Lеnоvо» білого кольору з чохлом рожевого кольору, в якому знаходиться сім-картки операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» імей НОМЕР_1 , модель телефону НОМЕР_2 . Біля столу стоїть особа чоловічої сині потерті джинси, коричневий светр з рукавами камуфляжного окрасу, на шиї шарф світлого кольору «беж», в руках курточка болоньова чорного кольору. Чоловік відмовився називати анкетні дані. Вказаний мобільний телефон в ході огляду був вилучений (ас.

При цьому, згідно з даними, які містяться в товарному чеку від 20 серпня 2014 року та гарантійному талоні, наданими потерпілою під час досудового розслідування, вартість мобільного телефону «Lеnоvо А529» білого кольору, серійний номер НОМЕР_1 , становить 1200грн. (ас. 45-46).
Висновком експерта № 2919 від 16 жовтня 2014 року підтверджується той факт, що при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено синець на передньо-внутрішній поверхні правого плеча у верхній третині, яке спричинене тупим (тупими) предметом (предметами), що не відобразили в собі характерних властивостей травмуючого (травмуючих) предмету (предметів), за давністю утворення, враховуючи його морфологічні особливості, може відповідати даті 15 жовтня 2014 року, не є небезпечним для життя та відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я) (ас. 32-34).
При цьому , на думку колегії суддів, доводи захисника про те, що висновок судово-медичного експерта про наявність синця у потерпілої, а не подряпини, як зазначала остання, спростовує показання потерпілої щодо застосованого відносно неї насильства з боку обвинуваченого, є безпідставними.
Так, показання потерпілої в частині застосування щодо неї насильства з боку обвинуваченого, в т. ч. з вказівкою в судовому засіданні частини руки, за яку схопив її обвинувачений, співпадають з локалізацією тілесного ушкодження, встановленого при судово-медичній експертизі. Відносно характеру та механізму утворення тілесного ушкодження колегія суддів виходить з висновку судово-медичного експерта, яким визначено, яке саме тілесне ушкодження було заподіяно потерпілій, спосіб та строк його заподіяння.
Крім того, враховуючи вік потерпілої, критичність ситуації , в якій опинилась малолітня ОСОБА_8 , відсутність достатніх знань в області медицини, сприйняття нею вказаного тілесного ушкодження як подряпини, а не як синця, що встановлено в ході проведення експертизи, не свідчить про суперечливість її показань даним висновку експерта.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання потерпілої про застосування до неї обвинуваченим насильства при відкритому викраденні у неї мобільного телефону, є достовірними, оскільки послідовні, логічні та узгоджені з іншими дослідженими судом доказами.
При цьому, враховуючи, що потерпіла до цих подій обвинуваченого не знала, колегія суддів вважає, що підстави для обмови обвинуваченого з боку потерпілої відсутні.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 902 від 23 жовтня 2014 року, а також висновку судово-психіатричного експерта № 332 від 21 квітня 2015 року (ас. 37-38, 228-230), які підтверджені в судовому засіданні показаннями експерта ОСОБА_13 , в період кримінального правопорушення, у скоєнні якого ОСОБА_6 обвинувачується, останній на будь-який психічний розлад не страждав, і за своїм психічним станом у зазначений період часу міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, в період з 13 по 15 жовтня 2014 року ОСОБА_6 ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або іншого психічного розладу не виявляв.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та постановив законний та обґрунтований вирок, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчиненому повторно, за ч. 2ст. 186 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.
Так, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше судимий за аналогічний злочин, конкретні обставини вчинення даного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого - його вік, позитивні характеристики по місцю проживання; громадської організації, членом якої він є; по місцю служби, те, що він є учасник антитерористичної операції та приймав участь в бойових діях, його відношення до вчиненого, повернення викраденого майна потерпілій, наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину щодо малолітньої, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання.
За таких обставин, на думку колегії суддів , місцевим судом обґрунтовано не визнано обставиною,що пом`якшує покарання обвинуваченому, - щире каяття, виходячи з того, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково.
При цьому суд вказав, що часткове визнання вини обвинуваченим свідчить про його намагання завадити встановленню істини у справі, зменшити ступінь своєї вини та міри відповідальності, при тому, що щире каяття має місце, коли особа повністю визнає свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, дає своїй поведінці належну оцінку і дійсно готова нести передбачену законом відповідальність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції ч. 2 ст.186 КК України, і таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень

Покарання обвинуваченому місцевим судом призначено у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст..ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3-х місяців з дня проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

________________________ ____________________________ __________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3