Справа № 11 -823-2007 Головуючий
у 1-й інстанції: Кваша С. В.
КК України Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Миколаївської області

у складі:

головуючої Погорєлової
Г.М. ,

суддів
Пісного І.М. , Пустовара М. Л.,

за участю прокурора Буца
Г.О.,

потерпілої ОСОБА_1,

представника потерпілої ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_4,

27
листопада 2007 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_3 на вирок
Заводського районного суду м. Миколаєва
від 25 вересня 2007 року, яким:

· ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, уродженець с. Чаплинка Херсонської
області, громадянин України, не судимий;

·
засуджений за ст.
125 ч.2 КК України.

На
підставі п. «г» ст. 1 Закону «Про
амністію» від 19.04.2007 р. звільнений від відбуття покарання.

Постановлено
стягнути із засудженого на користь потерпілої ОСОБА_1 відшкодування майнової
шкоди у розмірі 1075 грн. і 1000 грн. моральної шкоди.

За
вироком ОСОБА_3 визнано
винним у тому, що 18 листопада 2006
року, приблизно о 10 годині, він,
знаходячись у СВТ «Бугське» Сади-2 м.
Миколаєва, під час сварки, виниклої на ґрунті особистих неприязних
стосунків, вдарив арматурним металевим
прутом по голові ОСОБА_1, спричинивши
потерпілий легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я.

В
апеляції засуджений просить вирок скасувати,
кримінальну справу закрити.

Посилається
на те, що інкримінованого злочину не
вчиняв, ОСОБА_1 не бив. Судовий розгляд
кримінальної справи проведено однобічно та необ'єктивно.

На думку
апелянта суд невірно надав оцінку допитаних свідків.

Зазначає, що за висновками судово-медичного експерта у
ОСОБА_1 не встановлено видимих тілесних ушкоджень, чим спростовується твердження потерпілої про
побиття її арматурним прутом.

Вважає, що суд полишив поза увагою наявність не
скасованої постанови органу дізнання від 27.11.2006 р. про відмову у порушенні
кримінальної справи у відношенні нього (ОСОБА_3)
за тим же фактом конфлікту з ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України.

Також
зазначає, що суд порушив вимоги ст. 251 КПК України, тобто не провів попередній розгляд скарги
приватного обвинувачення.

На думку
апелянта не відповідає вимогам,
встановленим щодо обвинувального висновку, і скарга приватного обвинувачення потерпілої.

Не
доведені і позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Заслухавши
доповідача, пояснення засудженого і
думку захисника на підтримку апеляції,
думку прокурора, потерпілої і її
представника про залишення вироку без зміни,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів визнає апеляцію такою, що підлягає задоволенню частково, а оскаржуваний вирок - скасуванню із
закриттям провадження по справі,
виходячи з таких підстав.

Оцінивши
перевірені докази, надані по справі
потерпілою, суд 1-ї інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 в умисному
спричиненні ОСОБА_1 легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом
здоров'я.

Так,
сам ОСОБА_3, у
судовому засіданні не оспорював, що у
визначені у вироку день, час та місці
мав конфлікт з потерпілою, виниклий на
ґрунті тривалих неприязних стосунків.

Потерпіла
ОСОБА_1 підтвердивши зазначений факт,
надала пояснення про те, що ОСОБА_3 вдарив її
металевим прутом у потилицю і що удар пом'якшив картуз. Після того лікувалася
стаціонарно і амбулаторно, понесла
витрати на лікування та зазнала моральної шкоди внаслідок вчиненого злочину.

Факт
сварки між підсудним та потерпілою підтвердили у суді свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 - очевидці
події.

Свідок
ОСОБА_9 , донька потерпілої, у суді надала пояснення про те, що у вечорі 18 листопада 2006 року мати
повідомила про побиття її ОСОБА_3
металевим прутом, після чого вона
відвезла потерпілу до лікарні швидкої допомоги.

Відповідно
до висновків судово-медичної експертизи,
у потерпілої ОСОБА_1 мали місце ушкодження у вигляді струсу головного
мозку та забиття м'яких тканин голови,
які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.
Виникнення ушкоджень не виключається 18 листопада 2006 року за обставин, вказаних потерпілою, у тому числі внаслідок нанесення удару
металевим прутом.

Повно та
всебічно дослідивши сукупність зазначених доказів, визнавши їх достатніми для встановлення
винуватості ОСОБА_3, суд дійшов вірного висновку, що саме підсудний спричинив потерпілій
тілесні ушкодження.

Доводи
апелянта про те, що він не бив потерпілу
є безпідставними, тому як суперечать
вище зазначеним доказам, достовірність
яких у колегії суддів не викликає сумнівів.

Посилання
на відсутність у потерпілої видимих тілесних ушкоджень не є переконливим, тому як судово-медичний експерт, констатувавши зазначений факт, визнав наявність внутрішніх ушкоджень та
струсу головного мозку у потерпілої, а
також не виключив можливість їх виникнення за обставин, вказаних потерпілою, а саме від удару металевим прутом.

У
судовому засіданні встановлено, що удар
прутом прийшовся по голові потерпілої,
яка перебувала у картузі, що й
став перешкодою для утворення видимого поранення місця удару.

Твердження
щодо не скасованої постанови органу дізнання від 27.11.2006 р. також не
відповідають дійсності, оскільки цією
постановою відмовлено у порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 за відсутністю
іншого складу злочину ( ст. 296 КК України,
тобто хуліганства).

Неприйнятні
і посилання на невідповідність скарги приватного обвинувачення вимогам ст.
ст. 223, 224 КПК України, що
вбачається із змісту самої скарги (а.с. 2-4),
де викладено усі обставини та надані відповідні відомості, які законом визначені як обов'язкові для
обвинувального висновку.

Разом з
тим, колегія суддів не погоджується з
висновком суду 1-ї інстанції про постановления
у відношенні ОСОБА_3 обвинувального
вироку та звільнення його від покарання за актом амністії.

Тим більш, що покарання засудженому судом призначене не
було.

Суд
належно визнав наявність підстав для застосування амністії до підсудного за
умови клопотання останнього
про звільнення його
від

кримінальної
відповідальності і його згоди із наслідками закриття справи за нереабілітуючими
підставами.

Таку ж згоду ОСОБА_3 виявив і в
апеляційному розгляді справи.

Проте, судом невірно визначено процесуальний порядок
та форму закінчення розгляду справи.

Так, суд,
керуючись ч.2 ст. 6 КПК
України, довів розгляд справи до кінця, постановив обвинувальний вирок і звільнив
засудженого від покарання на підставі акту амністії.

Однак, за змістом
ст. 6 Закону «Про амністію» від 19.04.2007 p.,
особи, які
підпадають під дію ст. 1 цього
Закону, кримінальні справи стосовно яких
перебувають у провадженні суду,
звільняються від кримінальної відповідальності.

Суперечність, яка виникає між зазначеною нормою права та
ч.2 ст. 6 КПК України, має вирішуватись на користь (пріоритет)
Закону «По амністію», оскільки ним
передбачено спеціальний порядок застосування амністії (звільнення від
кримінальної відповідальності, а не від
покарання) і він прийнятий пізніше у часі.

Тому, у кожному випадку, який підпадає під дію ст. 6 Закону «Про амністію», суд повинен звільняти особу від кримінальної
відповідальності з закриттям провадження у справі (виносячи постанову про
закриття справи), не зважаючи на
те, що підстави для застосування
амністії виявлені у стадії судового розгляду.

Зважаючи
на викладене суд 1-ї інстанції мав звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності із закриттям справи
відносно нього, а не постановлювати
обвинувальний вирок із звільнення засудженого від покарання.

Таким
чином, колегія суддів, керуючись ч.1
ст. 366, ст. 376 КПК України, визнає за необхідне постановлений щодо ОСОБА_3 вирок
скасувати, звільнити його від
кримінальної відповідальності, а справу
закрити.

Щодо
доводів апелянта про недотримання судом процесуального порядку попереднього
розгляду скарги приватного обвинувачення,
передбаченого ст. 251 КПК України,
то з урахуванням даних судового слідства, колегія суддів вважає, що по чинній кримінальній справі недотримання
судом зазначеного порядку не перешкодило суду повно та всебічно розглянути
справу.

У
зв'язку із закриттям справи, цивільний
позов потерпілої ОСОБА_1 може бути вирішений у порядку цивільного судочинства з
перевіркою у тому числі і доводів апелянта стосовно підстав та розміру позовних
вимог потерпілої.

Керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Вирок
Заводського районного суду м. Миколаєва
від 25 вересня 2007 року у відношенні ОСОБА_3
скасувати.

Звільнити
ОСОБА_3 від
кримінальної відповідальності за ч.2 ст.
125 КК України на підставі п. «г» ст.
1, ст. 6 Закону «Про амністію» від 19
квітня 2007 року, кримінальну справу
закрити.