Справа № 161/1570/15-к Провадження №11-кп/773/259/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, пенсіонера, раніше несудимого, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначен покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 постановлено звільнити від відбування призначеного основного покарання, якщо він, протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього, згідно ст.76 КК України обов`язки, а саме:

не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи;

періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Постановлено стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 :

- в доход Луцької міської клінічної лікарні 15 352 грн.;

- в користь потерпілого ОСОБА_10 23 176 грн. 72 коп. матеріальної шкоди, 50 000 грн. моральної шкоди та 16 000 грн. витрат, понесених останнім на правову допомогу;

- в доход держави судові витрати, за проведення експертиз, в сумі 2 421 грн. 42 коп.

Вироком вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 23.04.2014 року, близько 11 год. 50 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом, марки Шевролет, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у лівій смузі руху по вул. Рівненській, у напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського майдану, що у м. Луцьку, із швидкістю близько 45 км/год., в порушення вимог, передбачених п.2.3(б) та п.12.3 ПДР, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, не вибрав безпечної швидкості, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого, допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_10 , який здійснював перехід проїзної частини поза межами пішохідного переходу, справа наліво відносно руху автомобіля.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми перелому кісток черепа на рівні лямдовидного шва, гострої епідуральної гематоми справа, субарахноідального крововиливу та забою головного мозку важкого ступеню, забою грудної клітки справа з забоєм нижньої долі правої легені, які згідно висновку судово-медичного експерта за №458, від 23.05.2014 року, за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які не були очевидцями ДТП. При цьому показанням єдиного очевидця події ОСОБА_16 суд не дав належної оцінки.

Також зазначає, що судом безпідставно позбавлено його права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Просить призначити по справі додаткову авто-технічну екпертизу, додатково допитати свідка ОСОБА_16 та скасувати вирок суду першої інстанції, закривши кримінальне провадження по справі в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляції, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали з викладених в ній підстав, прокурора та представника потерпілого, які заперечили проти апеляції, і просив вирок залишити без змін, перевіривши її доводи, апеляційний суд вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме у порушенні ним пунктів 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху, що знаходились у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, які наступили, ґрунтуються на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом з дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі обвинуваченого, були предметом розгляду в суді першої інстанції. Їм дана правильна юридична оцінка і вони спростовані іншими доказами у кримінальному провадженні.

Наявність в діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується показаннями свідків, потерпілого, висновками експертів та іншими письмовими доказами, які є належними та допустимими.

Твердження апелянта про те, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не були очевидцями ДТП, а тому їх показання не повинні братись до уваги, не заслуговують на увагу. Також безпідставним є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання очевидця події свідка ОСОБА_16 , який бачив, як потерпілий ОСОБА_10 вискочив із за автомобіля.

Так, потерпілий ОСОБА_10 , як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції стверджував, що він, 23.04.2014 року, близько 12.00 год. на вул. Рівненській у м. Луцьку, розпочав перехід справа наліво дороги, приблизно за 100-120 метрів від світлофора, а саме неподалік будівлі готелю Лучеськ. В цей час, світлофор показував червоне світло, а тому на дорозі утворився автомобільний затор. У крайній лівій смузі руху дороги, яку він почав переходити, коли знаходився близько за 1,5 м., від подвійної суцільної лінії, що розділяє дорогу, рухались кілька автомобілів, один з яких зупинився. Оскільки на зустрічній смузі руху транспортних засобів не було, він перейшов подвійну, суцільну лінію, і в цей час, на нього і було здійснено наїзд.

Показання потерпілого ОСОБА_10 щодо розташування автомобіля на місці ДТП підтвердили і свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Крім того, такі показання повністю відповідають складеному протоколу та фото-таблицям до нього і свідчать про правдивість показань потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин ДТП, а саме що обвинувачений ОСОБА_7 , на своєму автомобілі, дійсно намагався обігнати інші автомобілі, які рухались у крайній лівій полосі свого напрямку руху, при цьому, обвинувачений рухався по зустрічні смузі руху, перетнувши подвійну суцільну лінію, що розділяє проїзну частину на протилежні напрямки.

Таким чином, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він в момент чи відразу після ДТП різко вивернув руль вліво і за кілька метрів зупинився суперечить не тільки показанням потерпілого ОСОБА_10 , а й іншим наведеним вище доказам у справі, оскільки розташування автомобіля після ДТП було б іншим, ніж те, що зафіксовано у протоколі ОМП, схемі та фото-таблицям до нього.

Крім того, показання потерпілого ОСОБА_10 підтверджується висновком судової транспортно-трасологічної експертизи за № 7507, від 14.08.2014 року, відповідно до якої, місце наїзду на потерпілого зафіксовано на правій смузі проїзної частини вул. Рівненська, по напрямку до пр. Відродження, на відстані близько 0,4 м. від осьової лінії дорожньої розмітки, в місці, що передує осипу дрібних уламків скла автомобіля.

Таким чином, враховуючи, що удар, як убачається із механічних пошкоджень автомобіля, прийшовся в його крайню праву частину, то очевидно, що більша частина автомобіля знаходилася на зустрічній полосі руху, про що і стверджує потерпілий ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_16 , який був очевидцем ДТП, показав в суді першої інстанції, що зіткнення автомобіля із потерпілим сталось приблизно посередині проїзної частини дороги в той час, коли останній її переходив у невстановленому місці. Про обставини цього ДТП він дав детальні показання як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції, які були вірно відображені під час слідчого експерименту. Потреби у повторному допиті даного свідка, проведенні слідчого експерименту та призначення повторної авто-технічної експертизи апеляційний суд не вбачає.

З висновку авто-технічної експертизи за №305 від 25.12.2014 року вбачається, що водій автомобіля Шевролет р.н.з. НОМЕР_1 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 ПДР України, тобто повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, з моменту об`єктивного виявлення руху пішохода ОСОБА_10 по проїзній частині дороги. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля Шевролет р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 , шляхом застосування негайного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Такий свій висновок, підтвердив, будучи допитаним у суді першої інстанції експерт ОСОБА_17 ..

Вихідні дані для проведення авто-технічної експертизи були встановлені 07.11.2014 року під час слідчого експерименту із очевидцем, свідком по справі ОСОБА_16 , за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , і жодних зауважень, щодо невірності вихідних даних, від останніх не поступило.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не міг бачити пішохода ОСОБА_10 , до самого моменту зіткнення, спростовується вказаним протоколом слідчого експерименту, який проводився за участю обвинуваченого та його захисника. Підстав для проведення повторної авто-технічної експертизи, як просить апелянт, колегія суддів не вбачає.

З висновку судово-медичної експертизи №458 від 23.05.2014 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 , внаслідок ДТП, отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя у вигляді закритої черепно-мозкової травми перелому кісток черепа на рівні лямдовидного шва, гострої епідуральної гематоми справа, субарахноідального крововиливу та забою головного мозку важкого ступеню, забою грудної клітки справа з забоєм нижньої долі правої легені.

За таких обставин, докази, які були досліджені в суді першої інстанції, в їх сукупності вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 , що виразилися у порушенні п.п. 2.3 «б», 12.3 ПДР із наслідками, що настали.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорт, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є необережним і відноситься до категорії тяжких, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має двох малолітніх дітей.

Крім того, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції відніс неправомірну поведінку потерпілого ОСОБА_10 , яка полягала у порушенні ним ПДР. Тому твердження ОСОБА_7 про неврахування судом при призначенні йому покарання порушення потерпілим Правил дорожнього руху не заслуговує на увагу.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правильно визнав необхідність та достатність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, визначивши строк ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, та на підставі ст.75 КК України, звільнив його від відбування призначеного основного покарання, із випробуванням, встановивши максимальний іспитовий строк, із покладенням на нього обов`язків, що передбачені ст.76 КК України.

Незважаючи на дані, що позитивно характеризують особу обвинуваченого, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни вироку в частині призначення додаткового покарання, оскільки ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, останній став інвалідом ІІ групи, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 слід позбавити права керування транспортними засобами.

Цивільні позови Луцької міської клінічної лікарні та потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку ч.1 ст.1167 ЦК України, а витрати на правову допомогу в корись потерпілого ОСОБА_10 - в порядку ч.2 ст.120 КПК України вирішені правильно.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку щодо ОСОБА_7 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2015 року щодо нього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: