ПОСТАНОВА

12 березня 2010 року м. Рівне

Суддя судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області Коробов О.К.,

з участю прокурора Іванціва М.Р.,

представника потерпілого ОСОБА_1 1.1.,

захисника ОСОБА_2,

розглянувши у порядку попереднього розгляду кримінальну справу за апеляціями прокурора Карпюка І.М., потерпілого ОСОБА_3, засудженого ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду від 22 січня 2010 року,

встановив:

На думку прокурора апеляції не відповідають вимогам ст. 350 КПК України, а тому справа у відповідності до ч.2 ст. 359 КПК України підлягає поверненню до суду першої інстанції.

Захисник ОСОБА_2 підтримав думку прокурора. При цьому він заявив, що надасть юридичну допомогу своєму підзахисному та його матері для приведення апеляцій у відповідність до ст. 350 КПК України, якщо вони не відмовляться від його допомоги і погодяться її прийняти.

Представник потерпілого, - адвокат ОСОБА_1, підтримав клопотання прокурора частково - погоджуючись, що апеляція матері засудженого не відповідає вимогам ст. 350 КПК України.

Суд погоджується з думкою прокурора і вважає, що справа у відповідності до ч .2 ст. 359 КПК України підлягає поверненню до суду першої інстанції.

В апеляції прокурора (державного обвинувача) Карпюка І.М. (а.с. 279-280) викладене прохання скасувати Рівненського міського суду від 22 січня 2010 року і постановити вирок апеляційного суду, яким визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України і призначити йому покарання „у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі".

Однак обґрунтування свого прохання про скасування вироку повністю і постановлення нового вироку з встановленням винності підсудного, кваліфікації його дій і призначення нового покарання прокурор, порушуючи вимоги ст. 350 КПК України, не виклав.

Прохальна частина апеляції суперечить її мотивувальній частині, в якій прокурор стверджує, що доведеність вини засудженого і кваліфікації його дій він не оспорює.

Прохання про призначення нового покарання викладено юридично неграмотно („у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій

установі", замість того, щоб у відповідності до термінології КК України зазначити - „у виді

Справа N 11 - 142 2010 р.

Вирок постановлений одноособово суддею Рогозіним С.В.

позбавлення волі на строк у п'ять років".). Прокурор сплутав поняття „вид покарання" „вигляд покарання", „розмір покарання". Термін „покарання у вигляді" застосовувався у КК Української РСР від 28 грудня 1960 року Прокурор викладаючи своє прохання в такій редакції не зважив на те, що у Загальній частині Кримінального кодексу йдеться про призначення покарання не у „вигляді" а „у виді". Розділ X КК України називається „Покарання та його види" , ст. 51 КК України - „Види покарань", в інших статтях цього розділу йдеться про „ покарання у виді".

За ст. 63 КК України позбавлення волі полягає у ізоляції засудженого та його поміщення на певний строк до кримінально-виконавчої установи. Отже діюче законодавство не передбачає „позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі чи позбавлення волі без відбування такого покарання у кримінально-виконавчій установі", що прокурору, як фахівцю в галузі права має бути відомо.

Прохання про призначення більш суворого покарання прокурор взагалі не обґрунтував, обмежившись зазначенням, що злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України за ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, при цьому прокурор не послався ні на норму закону, ні на свої доводи із зазначенням чому він вважає, що в даному випадку за ч.1 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, суд не мав права призначити покарання, яке він призначив.

Вирок може бути скасований у зв'язку з необхідністю призначення нового покарання за наявності підстав, зазначених в ст. 372 КПК України, тобто, - тоді, коли буде доведено, що призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м'якості.

Отже в апеляції з проханням про призначення більш суворого покарання має бути наведене обгрунтування того, що вирок є не просто несправедливим, а явно несправедливим. При посиланні на тяжкість злочину слід вказати не просто на кваліфікацію злочинів за ст. 12 КК України, а вказати на особливості цього конкретного злочину й обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо), які мають бути враховані при призначенні покарання (постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 „Про практику призначення судами кримінального покарання" (ОСОБА_1 змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 10 грудня 2004 року N 18, від 12 червня 2009 року N 8,; № 11 від 6 листопада 2009 року).

Стверджуючи, що покарання не відповідає особі засудженого прокурор зобов'язаний (п.З ст. 64 КК України) навести конкретні обставини, які характеризують засудженого і не враховані судом при призначенні покарання. Прокурор Карпюк І.М. в своїй апеляції, стверджуючи, що покарання не відповідає особі засудженого не навів жодного обґрунтування для такого твердження.

Не виконана прокурором вимога ч.2 ст. 350 КК України про посилання на відповідні аркуші справи.

Аналогічні недоліки є і в апеляції потерпілого (а.с.277). Викладаючи прохання про скасування вироку потерпілий не уточнив чи просить скасувати вирок повністю, чи - в якійсь частині. При посиланні на тяжкість злочину потерпілий теж не навів міркувань про особливості цього конкретного злочину й обставини його вчинення, не послався на обставини, які обтяжують покарання, не навів посилань на обставини, які характеризують засудженого, не навів інших доводів для доведення явної несправедливості вироку в частині покарання. Прохання про вирішення цивільного позову вироком апеляційного суду не обґрунтоване наведенням доказів та відповідних розрахунків.

В апеляції засудженого не викладене прохання, звернуте до апеляційного суду (скасувати чи змінити вирок і в якій частині). Прохання призначити покарання, не пов'язане з позбавленням волі, не спирається на відповідні доводи, як вимагає п. 4 ч.1 ст. 350 КПК України. Засуджений не виклав прохання яким чином, зважаючи на санкцію ч.1 ст. 121 КК України, яка передбачає лише позбавлення волі, він вважає за можливим призначити йому покарання, не пов'язане з позбавленням волі: чи то із застосуванням ст. 69 КК України, ураховуючи якісь пом'якшуючі покарання обставини і призначенням більш м'якого покарання, ніж передбачено санкцією; чи - призначити більш м'яке покарання, перекваліфікувавши його дії на іншу статтю КК України, яка передбачає більш м'яке покарання.

Мати засудженого ОСОБА_5 подала апеляцію як „законний представник" засудженого, попри те, що засуджений ОСОБА_4 є повнолітнім, в матеріалах справи відсутні дані про недієздатність чи часткову дієздатність засудженого. Апеляція ОСОБА_5 теж не відповідає вимогам ст. 350 КПК України.

За матеріалами справи ОСОБА_5 приймала участь в справі як захисник. Однак як захисник вона апеляцію не подала. Прохання ОСОБА_5, звернуте до апеляційного суду, не відповідає вимогам закону. Вона просить скасувати вирок місцевого суду і постановити новий вирок, не наводячи доводів про наявність підстав, за яких відповідно до ст. 378 КПК України постановлюється вирок апеляційного суду.

ОСОБА_5 просить кваліфікувати дії засудженого за ч.1 ст. 123 КК України (а в ст. 123 КК України немає частин). Вона не зазначила які докази має дослідити апеляційний суд під час судового слідства для того, щоб дати таку оцінку обставинам справи, яка вимагала б перекваліфікації дій ОСОБА_4

ОСОБА_5 не обґрунтувала свого права оскаржувати обставини справи та розмір цивільного позову, на недослідження яких вона посилається. В суді першої інстанції вона погодилась на те, щоб справа розглядалась із застосуванням ч. З ст. 299 КПК України без дослідження певних обставин справи. У протоколі судового засідання на а.с. 266 зазначено, що їй роз'яснено, що вона буде позбавлена права оспорювати обставини справи про недоцільність дослідження яких вона погодилась. У протоколі зафіксовано, що захисник ОСОБА_5 відповіла суду, що наслідки відмови від дослідження обставин справи (позбавлення права їх оскаржувати в апеляційному порядку) їй зрозумілі. Зауважень на протокол судового засідання захисник ОСОБА_5 не подавала. Для того, щоб апеляційний суд міг вирішити чи має право захисник ОСОБА_5 оспорювати ті чи інші обставини, при розгляді справи із застосуванням ч.З ст. 299 КПК України в апеляції мають бути викладені доводи, що обставини, які оспорюються в апеляції не входять до тих обставин, щодо яких було прийняти рішення судом про їх недослідження за згодою сторін. Однак в апеляції вона не наводить доводів стосовно того, що її заяви в суді першої інстанції про свідому відмову від дослідження обставин не позбавляють її права оскаржувати кваліфікацію дій засудженого, з посиланням на стан сильного душевного хвилювання. Вона не наводити доводів, щодо того, що обставина перебування чи не перебування в стані сильного душевного хвилювання, висновок судової психолого-психіатричної експертизи повинні були досліджуватись в суді, що сторони і конкретно вона не погоджувались з тим, що ця обставина ніким не оспорюється. До того ж захисник ОСОБА_5 не узгодила свою позицією з позицією підзахисного, який не оспорює свою винність у злочині, за який його засуджено.

За поясненням захисника ОСОБА_2 засуджений і його мати відмовились від надання їм юридичної допомоги в поданні апеляцій, що привело до невідповідності їх апеляцій вимогам закону.

Головуючий в суді першої інстанції, з урахуванням рівня освіти і підготовленості учасників судового розгляду, мав роз'яснити необхідність дотримання вимог ст. 350 КПК

України при поданні апеляцій і доцільність скористуватись фаховою допомогою адвоката (чи то захисника ОСОБА_2 чи іншого адвоката за вибором апелянтів)

За ч.1 ст. 352 КПК України разі невиконання особою, яка подала апеляцію, вимог, передбачених статтею 350 цього Кодексу, головуючий своєю постановою залишає апеляцію без руху та повідомляє про необхідність виконання зазначених вимог закону протягом семи діб з моменту одержання повідомлення.

Всупереч закону головуючий в суді першої інстанції цього не зробив.

Засуджений при приведенні апеляції до вимог закону має можливість скористуватись юридичною допомогою свого захисника. Захисник, як зазначено в ч.1 ст. 48 КПК України, зобов'язаний надати засудженому необхідну юридичну допомогу.

При подальшому оформленні справи суд першої інстанції має виконати вимогу„Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді", про те, що в том справи не можна підшивати більше 250 аркушів.

Головуючому по справі слід звернути увагу на недбалість секретаря судового засідання при складанні опису матеріалів справи. Замість того, щоб у опису документів вказати назву кожного документа, секретар обмежилась скороченими зазначеннями родової назви документів і паперів („к-я договір", „к-я супр.", „відповідь", „повідомл.", „к-я чек", тощо). Суддям і учасникам судового розгляду при ознайомленні з матеріалами справи користуватись таким описом матеріалів неможливо. Посада, прізвище особи, яка складала опис матеріалів справи не зазначені, її підпис під описом матеріалів відсутній (п. 5.13 Інструкції: „Опис підписується працівником апарату суду, який оформляє справу, із зазначенням біля підпису свого прізвища".)

По справі має бути складений належний опис матеріалів справи із зазначенням повної назви кожного документа, з тим, щоб цим описом матеріалів справи можна було користуватись при її апеляційному розгляді.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 357, 359 КПК України

П ОСТАНОВИВ:

Кримінальну справу щодо ОСОБА_4 повернути Рівненському міському суду для належного виконання вимог ст.ст. 350, 352 КПК України.

Суддя