Справа № 678/5/13-к
Головуючий в 1 інстанції Курнос
Провадження № 11кп/792/129/13
Категорія: ч.3 ст. 355, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 185,
ч.2 ст. 146. ч.2 ст. 162 КК України
Доповідач Бондар В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого - судді
Бондар В.В.,

суддів
Ващенка С.Є., Кобріна І.Г.,

з участю секретарів

судового засідання
Боднарчук Я.Д., Томусяка Р.В.,

прокурорів Бондар
Н.Д., Павлишина В.І., Лугового О.П.,

потерпілих
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

захисників
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

обвинувачених
ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Хмельницькому
кримінальну справу за апеляційними
скаргами обвинувачених

ОСОБА_8, ОСОБА_7, захисника ОСОБА_9 в
інтересах

ОСОБА_7 на вирок Летичівського
районного суду Хмельницької області
від 23 травня 2013року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя
АДРЕСА_1, українця, громадянина
України, з середньою освітою, не працює,
військовозобов'язаного, неодруженого,
раніше судимого:

- 30 квітня 1998 року Заводським районним
судом м.
Дніпродзержинська по ст. 141 ч. 2 КК
України на 5років 6 місяців позбавлення
волі; звільнений 5 серпня 2003року по
відбуттю строку покарання,

- 27 квітня 2004 року Заводським районним
судом м.
Дніпродзержинська по ст.ст. 395, 185 ч.3, 187
ч. 3, 296 ч. 2, 152 ч. 3, 153 ч. 2, 70 КК
України на 9 років позбавлення волі з
конфіскацією майна;

- 07 листопада 2007 року
Амур-Нижньодніпровським районним
судом м. Дніпропетровська по ст. 185 ч. 3,
ст. 70 ч. 4 КК України на 9років 1
місяць позбавлення волі, з
конфіскацією майна.

04 жовтня 2012р. звільнений з місць
позбавлення волі у зв'язку із
відбуттям покарання

визнано винуватим за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 146,
ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 355, ч. 1 ст. 263 КК України
та призначено покарання:

- ч. 2 ст. 162 КК України - 3 роки 6
місяців позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 146 КК України - 2 роки 6
місяців позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки 6
місяців позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 355 КК України - 6 років
позбавлення волі;

- ч. 1 ст. 263 КК України - 5 років
позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України остаточне
покарання ОСОБА_8 призначено шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим - 6 років позбавлення
волі.

Запобіжний захід залишено
тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_8
постановлено рахувати з 10 листопада
2012 року.

ОСОБА_8 визнано невинуватим за ч. 2
ст. 187 КК України і виправдано за
відсутністю складу кримінального
правопорушення.

ОСОБА_8 визнано невинуватим за ч. 4
ст. 296 КК України і виправдано у зв'язку
з відсутністю складу кримінального
правопорушення.

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця та жителя
АДРЕСА_2, українця, громадянина України,
з середньою освітою, непрацюючого,
раніше судимого:

- 18 травня 1984року Дніпровським
районним судом м.
Дніпродзержинськ Дніпропетровської
області по ст. 206 ч. 2 КК України (1960) на
2роки позбавлення волі, в силу
ст. 25 КК України засуджений умовно з
обов'язковим залученням до праці;

- 08 жовтня 1986 року Рівненським
міським судом Рівненської області по
ст. 229-6 ч. 2 КК України (1960) на 3 роки
позбавлення волі з застосуванням ст. 14
КК України -лікування від наркоманії;
звільнений 10 лютого 1989року згідно
Указу ПВС «Про амністію»,

- 26 грудня 1989року Дніпровським
районним судом м.
Дніпродзержинська по ст.ст. 140 ч. 3, 229-6 ч.
2, 42 КК України (1960) на 6 років
позбавлення волі з конфіскацією майна
з застосуванням ст. 14 КК України
-лікування від наркоманії;

- 25 лютого 1999 року Дніпровським
районним судом м.
Дніпродзержинська за ст. 141 ч. 2 КК
України на 5 років позбавлення волі з
конфіскацією майна, із застосуванням
ст. 14 КК України -лікування від
наркоманії; звільнений 16 квітня
2003року по відбуттю строку покарання,

- 05 березня 2005р. Дніпровським
районним судом м.
Дніпродзержинська за ст. 187 ч. 1 КК
України на 3 роки позбавлення волі;
звільнений умовно-достроково 5 червня
2007року, постановою Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська
від 31 травня 2007року на 4 місяці 18
днів,

- 26 травня 2008 року Баглейським
районним судом м.
Дніпродзержинська за ст. 185 ч. 2, ст.76 КК
України на 2р. позбавлення волі, на
підставі ст. 75 КК України від
відбування покарання звільнений з
іспитовим строком 2 роки;

- 25 лютого 2011 року Заводським
районним судом м.
Дніпродзержинська за ст. 185 ч. З, 69 КК
України на 2 роки позбавлення волі, 18
жовтня 2012 року звільнений з місць
позбавлення волі в зв'язку із фактичним
відбуттям покарання.

визнано винуватим за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 146,
ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 355, ч. 1 ст. 263 КК України
та призначено покарання за :

- ч. 2 ст. 162 КК України - 3 роки
позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 146 КК України - 2 роки
позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки
позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 355 КК України - 5 років 6
місяців позбавлення волі;

- ч. 1 ст. 263 КК України - 4 роки
позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України
остаточне покарання ОСОБА_7 призначено
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим покаранням - 5
років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід залишено тримання
під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7
постановлено рахувати з 10 листопада
2012 року.

ОСОБА_7 визнано невинуватим за ч. 4 ст. 296
КК України і виправдано у зв'язку з
відсутністю складу кримінального
правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_8 і ОСОБА_7 судові
витрати за проведення експертизи по 588
грн. кожного.

Речові докази: пістолет ТТ серії ХБ 873
1944р.в. калібру 7,62мм, кулю і гільзу, які
зберігались у Летичівському РВ УМВС
України постановлено: пістолет
передати в дохід держави, а кулю і
гільзу знищити.

Речові докази, які зберігаються у
Летичівському РВ УМВС згідно постанови
від 14 листопада 2012року: дві сумки з
викраденим майном, які приєднані до
справи постановлено повернути
потерпілим ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_10, автомобіль «Фольксваген»,
який зберігається у ОСОБА_4,
постановлено залишити у власності
останнього, паспорти громадянина
ОСОБА_8 і ОСОБА_7 постановлено
приєднати і залучити до справи, а
ключі від квартири, довідки про
звільнення з місць позбавлення волі,
кредитну картку, мобільний телефон
«Нокія» постановлено повернути ОСОБА_8
і ОСОБА_7

Органами досудового слідства ОСОБА_8 і
ОСОБА_7 пред'явлено обвинувачення в
тому, що вони 10 листопада 2012 року
близько 12 години, безпричинно, грубо
порушуючи громадський порядок, з
мотивів явної неповаги до суспільства,
з особливою зухвалістю, пересуваючись
в людних місцях в автомобілі марки
«Фольксваген - транспортер», державний
номерний знак 23 370 КТ, який належить
ОСОБА_4, на вулицях Осліковського та
50-річчя Жовтня в смт. Летичів, навмисно
здійснили три постріли бойовими з
вогнепальної нарізної зброї -
пістолета конструкції ТТ, зразка
1930-1933рр., серії 837, 1944 року випуску,
калібру 7,62 мм, виробництва Іжевського
механічного заводу, СРСР, яку вони
зберігали незаконно, без відповідного
на те дозволу, навмисно пошкодивши при
цьому лівий борт кузова вказаного
транспортного засобу і їх дії
кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 К України,
як хуліганство, тобто грубе порушення
громадського порядку з мотивів явної
неповаги до суспільства, що
супроводжувалося особливою
зухвалістю, вчиненого групою осіб,
вчинено особою, раніше судимою за
хуліганство, із застосуванням
вогнепальної зброї.

Крім того, ОСОБА_8 було
пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 187
КК України - напад з метою заволодіння
чужим майном, поєднаний з погрозою
застосування насильства небезпечного
для життя чи здоров'я потерпілого,
вчинене особою, яка раніше вчинила
розбій. 10 листопада 2012року, близько 11
години він, перебуваючи на території
господарства ОСОБА_3, що знаходиться по
вул. Осліковського, 3, в смт. Летичів, з
метою заволодіння чужим майном вирішив
вчинити напад на ОСОБА_4 Для цього він,
демонструючи вогнепальну зброю -
пістолет ТТ, зразка 1930-1933 pp., серії
НОМЕР_1, 1944року випуску, калібру 7,62 мм,
виробництва Іжевського механічного
заводу, СРСР, який він зберігав
незаконно, без відповідного на те
дозволу, наказав потерпілому передати
йому, свій, бувший у використанні,
мобільний телефон марки «Самсунг»
вартістю 250 грн.. Наляканий
демонстрацією вогнепальної зброї, яку
розцінив як погрозу насильством,
небезпечним для життя та здоров'я,
ОСОБА_4 передав нападнику телефон, яким
той відразу ж заволодів, чим завдав
потерпілому матеріальної шкоди на
вказану суму.

Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_7
за ч. 4 ст. 296 КК України суд обґрунтував
своє рішення тим, що органи досудового
слідства не змогли навести належних
доказів в спростування показань
обвинувачених, що постріли були
здійснені не випадково, без мети
порушення громадського порядку.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187
КК України суд першої інстанції
дійшов висновку, що корисливого мотиву
забирати мобільний телефон ОСОБА_4 у
ОСОБА_8 не було, так як при поверненні
на господарство ОСОБА_3, ОСОБА_8
повернув телефон, а відсутність
корисливого мотиву виключає
наявність ознак складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

Вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_7
визнано винними в тому,

що 9 листопада 2012р., в період з 21 по 22
год., ОСОБА_8 і ОСОБА_7, за
попередньою змовою між собою з метою
встановлення місця знаходження ОСОБА_4
та ОСОБА_3 приїхали до будинку покійної
матері останньої, ОСОБА_12, який
знаходиться по АДРЕСА_3, де,
застосувавши до ОСОБА_10, який проживав
той час у вказаному помешканні з
дозволу спадкоємців покійної
господарки, фізичне насильство, яке
не є небезпечним для життя та здоров'я,
навмисно нанесли йому кілька ударів
кулаком по тулубу, завдавши фізичного
болю, та, подолавши таким чином його
опір, без дозволу власника і
користувачів цього житла навмисно
проникли в його приміщення, чим
порушили право людини на
недоторканість житла та іншого
володіння.

9 листопада 2012року близько 21год.,
незаконно проникнувши за
вищевикладених обставин в будинок по
АДРЕСА_3, з метою незаконного
позбавлення волі ОСОБА_10, спочатку
ОСОБА_8 навмисно наніс йому декілька
ударів кулаками по тулубу, завдавши цим
фізичного болю, потім ОСОБА_7 в свою
чергу загасив об його лоб запалену
цигарку, чим заподіяли тілесне
ушкодження у вигляді: поверхневого
опіку шкіри, яке, відповідно до
висновку судово-медичного експерта №279
від 14 листопада 2012року відноситься до
категорії тілесних ушкоджень легкої
ступені тяжкості. Подолавши таким
чином опір потерпілого, вони помістили
його у автомобіль ОСОБА_14 та відвезли
до господарства останнього, яке
знаходиться по АДРЕСА_4, де
помістили ОСОБА_10 в підвальне
приміщення, замкнувши двері на замок, і
незаконно утримували його у підвалі до
08 год. 30 хв. 10 листопада 2012 року.

Крім того, в період з 22 год.09 листопада
2012 року по 8 год. 30 хв. 10 листопада 2012
року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за попередньою
змовою між собою, з метою викрадення
чужого майна, через незамкнені двері
проникли в житловий будинку ОСОБА_12,
який знаходиться по АДРЕСА_3, звідки
таємно викрали бувші у використані:

належні ОСОБА_10- двоє спортивних штанів
вартістю 100 грн. на загальну суму 200 грн.;
спортивні штани «Найк» вартістю 400 грн.;
спортивну кофту вартістю 300грн.;
3 футболки по 50 грн. кожна на суму 150
грн.; 2 майки по 60 грн. кожна на суму 120
грн.; два светри по 100 грн. за один на
суму 200 грн.; джинси вартістю 250 грн.;
дорожню спортивну сумку вартістю
200грн.; туалетну воду «Боксер» вартістю
50 грн.; манікюрний набір «Зінгер»
вартістю 30 грн.; мобільний телефон
марки «Соні Еріксон К 300 І » вартістю 200
грн.; зарядний пристрій до мобільного
телефону «Самсунг» вартістю 35 грн.;
зарядний пристрій до мобільного
телефону «LG» вартістю 35грн.; зарядний
пристрій до мобільного телефону «Соні
Еріксон» вартістю 35 грн.; навушники
вартістю 50 грн.;

належні ОСОБА_3 - електричну праску
«Скарлет» за 400 грн.; тонометр
«Мікролайф» вартістю 158 грн.;
світильник вартістю 100 грн.; зарядний
пристрій до ноутбука «Асус» вартістю 300
грн.; зарядний пристрій до мобільного
телефону «Нокіа» вартістю 35 грн.;
фотоапарат «Скіна SK 107» вартістю 200 грн.;
електроподовжувач вартістю 45 грн.;
простирадло вартістю 30 грн.; а також,
належні ОСОБА_4- 2 універсальні
електровимірювальні прилади вартістю
35 грн. кожний на суму 70 грн.; зарядний
пристрій до мобільного телефону
«Самсунг» вартістю 35 грн.; туалетну
воду «Шанель» вартістю 1100 грн.; DVD
програвач для автомобіля марки «Віко»
вартістю 900 грн.; чим завдали потерпілим
матеріальної шкоди на загальну суму
відповідно 2255 грн., 1268 грн. та 2105 грн..

10листопада 2012року близько 11 години 30
хвилин ОСОБА_8 та

ОСОБА_7 з метою незаконного
позбавлення волі на території
господарства ОСОБА_3, яке знаходиться
по АДРЕСА_5, демонструючи вогнепальну
зброю пістолет конструкції Токарева,
зразка 1930-1933 pp., серії НОМЕР_1, 1944 року
випуску, калібру 7. 62 мм, виробництва
Іжевського механічного заводу, СРСР,
який вони зберігали незаконно, без
відповідного на те дозволу, заставили
ОСОБА_4 проти його волі сісти за кермо
свого автомобіля марки «Фольксваген -
транспортер», номерний знак 23 370 КТ, та
їхати до будинку ОСОБА_12, який
знаходиться по АДРЕСА_6. В цьому
помешканні ОСОБА_8, продовжуючи
демонструвати зазначену вогнепальну
зброю, з метою подолання опору,
навмисно наніс кулаком декілька ударів
ОСОБА_4 по обличчю, чим завдав йому
фізичного болю. Після цього, погрожуючи
насильством ОСОБА_4 та ОСОБА_16 ОСОБА_7
та ОСОБА_8 помістили їх у вище
зазначений транспортний засіб і
наказали його власнику повертатись до
будинку ОСОБА_3. Залишивши там ОСОБА_16

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, продовжуючи
незаконно позбавляти волі ОСОБА_4
заважаючи йому цим вільно пересуватись
та керувати своїми діями, демонструючи
пістолет ТТ змусили його поїхати в с.
Вербка, де зав'язали йому ганчіркою очі
та відвезли в будинок його батьків,
який знаходиться на АДРЕСА_3, а потім -
до будинку ОСОБА_14, який знаходиться
по АДРЕСА_4.

10 листопада 2012 року близько 16 години 30
хвилин ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за попередньою
змовою між собою, з метою примушування
до виконання цивільно-правових
зобов'язань ОСОБА_3 зайшли в її
житловий будинок, який знаходиться на
АДРЕСА_5, де, висловлюючи в її адресу
погрози вбивством, демонструючи при
цьому їй пістолет зразка 1930-1933 pp.,
конструкції Токарева, серії НОМЕР_1, 1944
p., калібру 7,62 мм, виробництва
Іжевського механічного заводу, СРСР,
примушували, щоб вона повернула борг в
сумі 30 000 грн. ОСОБА_14.

10 листопада 2012 року, в період з 20
по 21 годину працівниками Летичівського
РВ УМВС України в Хмельницькій
області під час проведення на підставі
письмового дозволу огляду житла та
іншого володіння ОСОБА_3 було виявлено
та вилучено предмет, схожий на пістолет
з п'ятьма набоями в магазині, які,
відповідно до висновку експерта № 88-Б
від 12 листопада 2012року є нарізною
вогнепальною стрілецькою зброєю -
пістолетом зразка 1930-1933 pp., конструкції
Токарева, серії НОМЕР_1, 1944 р калібру 7,62
мм, виробництва Іжевського механічного
заводу, СРСР; бойовими припасами до
нарізної стрілецької вогнепальної
зброї - 7,62 мм пістолетними набоями з
кулею із сталевим осердям до пістолета
зразка 1930-1933 pp. конструкції Токарева
(ТТ), виробництва Юрюзанського
механічного заводу, Росія, 1988 р.в., які
ОСОБА_7 та

ОСОБА_8 зберігали незаконно, без
відповідного на те дозволу.

В апеляційній скарзі та
доповненнях до неї обвинувачений
ОСОБА_7 просить за ч.1 ст. 263 КК
України, з застосуванням ст. 69 КК
України, пом»якшити призначене йому
покарання, позаяк суд першої
інстанції не врахував його розкаяння
у вчиненому, стан його здоров»я, що
він є інвалідом, обставини скоєного, а
за ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 185, ч.3 ст.
355 КК України закрити провадження в
справі. В обгрунтування доводів
апеляційної скарги вказував, що суд
першої інстанції не врахував, що
ОСОБА_7 з ОСОБА_8 приїхали до смт.
Летичева з метою відшукати ОСОБА_17, в
той час як органом досудового
слідства з цього приводу не
проводилось розслідування, не
врахував, що ініціаторами
відвідування потерпілих були
ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_19, ОСОБА_29,
ОСОБА_19, яких слід притягнути до
відповідальності. Вказує, що
показання потерпілого ОСОБА_10 слід
оцінювати критично, так як він
добровільно обвинувачених пустив до
будинку, а опік потерпілому був
спричинений ОСОБА_7 тоді, коли той
розбороняв бійку між ним та ОСОБА_8,
після розмови з ОСОБА_18 потерпілий
сам зібрав свої речі та пішов з
обвинуваченими добровільно, в будинку

ОСОБА_14 потерпілий вільно пересувався
по будинку, та він в суді першої
інстанції не допитаний. Суд не
врахував, що згідно плану
обвинувачені спільно з матір»ю
ОСОБА_18, ОСОБА_14 та ОСОБА_10 мали б
поїхати до будинку потерпілої
ОСОБА_3, де ОСОБА_7 та ОСОБА_10 мали
залишитись в будинку матері ОСОБА_3, а
ОСОБА_8 мав би лише відкликати
потерпілого ОСОБА_4, для того, що той
поспілкувався з ОСОБА_18 по телефону, а
ОСОБА_14 та матір ОСОБА_18 мали б
вирішувати з потерпілою питання по
оренді та боргу. Суд не врахував, що
коли дістали пістолет зі схованки
та поїхали в с.Вербки за коноплею,
сам ОСОБА_4 був за кермом автомобіля,
під час руху автомобіля відбулось два
випадкових постріли, в своїх
показаннях потерпіла ОСОБА_3 показала,
що

ОСОБА_7 з неї борг не вимагав, органом
досудового розслідування не
з»ясовано належності вилученого
пістолету, не розслідувались факти
незаконних дій з наркотичними
засобами, а до показань ОСОБА_4 слід
ставитись критично.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах
ОСОБА_7 просив за ч.1 ст. 263 КК України
призначити ОСОБА_7 покарання з
застосування ст.ст. 69,75,76 КК України, в
решті обвинувачення - провадження в
справі закрити в зв»язку з
відсутністю в діях обвинуваченого
складу злочинів, передбачених ч.2 ст.
146, ч.2 ст. 162, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 355 КК
України. В обгрунтування доводів
апеляційної скарги вказував, що суд
не врахував, що потерпілий ОСОБА_10
добровільно поїхав з будинку матері
потерпілої

ОСОБА_3, в будинку ОСОБА_14 вільно
пересувався, розмовляв по телефону, а
сам факт присутності на подвір»ї
свідка ОСОБА_14 льоху, не вказує на
незаконне позбавлення волі
потерпілого ОСОБА_10 Потерпілий ОСОБА_4
впродовж тривалого часу керував
автомобілем, що не вказує на
незаконне позбавлення його волі, в
с.Вербка він відвідував магазин,
проїжджав повз пост
Державтоінспекції, відвідував
господарство

ОСОБА_14 В суді першої інстанції не
встановлено наявності корисливого
мотиву злочину, передбаченого ч.2 ст. 146
КК України, про що не йшлось в
обвинувальному акті та повідомленні
про підозру, що на думку апелянта,
виключає наявність складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України,
вирок суду не відповідає вимогам ст.374
КПК України, та суд не врахував, що
знайдений в господарстві ОСОБА_3
пістолет ОСОБА_7 розрядив лише після
того, як з нього провів самовільний
постріл ОСОБА_8, що

ОСОБА_7 не вчиняв жодних дій з майном
потерпілих, при цьому суд першої
інстанції не врахував, що діяння
обвинуваченого щодо поводження зі
зброєю є малозначним, не становить
значної суспільної небезпеки, позаяк
конкретними діями обвинуваченого не
було завдано значної шкоди,
кримінальне провадження розпочато
всупереч волі потерпілих, так як не
було їх заяв про вчинення щодо них
кримінальних правопорушень.
Призначене

ОСОБА_7 покарання не відповідає
тяжкості злочину та особі
обвинуваченого, суд не врахував
другорядної ролі ОСОБА_7 та призначив
суворе покарання, а в справі відсутні
обтяжуючі покарання обвинуваченого
обставини. Фактично суд першої
інстанції не врахував як пом»якшуючі
покарання обставини, що ОСОБА_7 щиро
покаявся, визнав свою вину, хоча про
це зазначив в своєму вироку, що давало
суду підстави для застосування
положень ст. 69 КК України.

В апеляційний скарзі обвинувачений
ОСОБА_8 та доповненнях до неї просить
за ч.1 ст. 263 КК України призначити
покарання з застосуванням ст. 75 КК
України, провадження в справі за ч.2
ст. 146, ч.2 ст. 162, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 355 КК
України, закрити за недоведеністю
його вини у вчиненні злочинів. При
призначенні покарання за ч.1 ст. 263 КК
України суд першої інстанції не
врахував, що він повністю визнав свою
вину, розкаявся, під час досудового
слідства та в суді давав правдиві
показання, судом не враховані
обставини потрапляння зброї до
обвинуваченого. Апелянт вказував, що
суд першої інстанції невірно
кваліфікував його дії за ч.3 ст. 355
КК України, так як його діями не було
спричинено значної шкоди потерпілому,
суд не врахував, що свідки ОСОБА_14 та
ОСОБА_20 підтверджували, що
обвинувачені не мали жодного
відношення до грошового боргу ОСОБА_3
та не примушували ОСОБА_3 повернути
борг ОСОБА_14, що суд необґрунтовано
поклав в основу доведеності вини
обвинувачених показання свідків
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, які
в складі оперативної групи виїжджали
на місце події, та ніхто з них не
підтвердив, що ОСОБА_3 повідомляла про
примушування повернути якийсь
борг. Стверджує, що обвинувачення
ґрунтується на показаннях потерпілих,
які є зацікавленими особами, та
через неприязні стосунки між ними
такі показання не можна приймати до
уваги, а ОСОБА_3, яка мала б повернути
значний борг ОСОБА_14, зацікавлена в
ув»язненні обвинувачених. За ч.1 ст.
263 КК України його дії слід було б
кваліфікувати, як добровільна здача
зброї, а суд першої інстанції не
врахував, що опік цигаркою лоба
потерпілому ОСОБА_10 був спричинений
за інших обставин, а не при
незаконному позбавленні його волі, в
справі відсутні докази, що
обвинувачені викрали майно
потерпілих, а висновки суду про
доведеність їх вини у вчиненні всіх
злочинів ґрунтуються на припущеннях,
речі міг викрасти сам

ОСОБА_10, а ОСОБА_14 вказував, що
ОСОБА_10 виходив з будинку з сумкою.
При цьому саме ОСОБА_10 запропонував
ОСОБА_8 зайти до будинку матері ОСОБА_3,
в справі відсутні докази, що
обвинувачені позбавляли волі
потерпілого ОСОБА_10, який добровільно
поїхав з обвинуваченими, щоб
допомогли знайти ОСОБА_17, вільно
пересувався по будинку свідка
ОСОБА_14, свідок ОСОБА_20 зранку бачила
потерпілого, який вів себе вільно, а
його показання щодо кількості
сходинок в підвалі, пори доби, коли
він вийшов на вулицю, є суперечливі
та викликають сумніви в його
показаннях. Суд не врахував, що
викрадені речі були виявлені в
машині ОСОБА_4, також в їх діях не
було ознак незаконного позбавлення
волі потерпілого ОСОБА_4, якого ніхто
не обмежував в рухах, йому ніхто не
погрожував пістолетом, не заставляв
сідати за кермо автомобіля,

ОСОБА_10 пістолета не бачив, при цьому
вказує, що потерпілі мають нести
відповідальність за зберігання зброї.
Обвинувачений вказував, що суд
першої інстанції не врахував обставин
виявлення пістолета з тайника, що
обвинувачений не вчиняв жодних дій по
примушуванні ОСОБА_3 до повернення
боргу ОСОБА_14, погроз потерпілій не
висловлювали, що підтверджували всі
свідки, також суд не врахував, що
ОСОБА_3 не видала записи камер
відеоспостереження, з часу
здійснення випадкових пострілів з
пістолета ОСОБА_8 не вчиняв жодних дій
з ним, тому він не міг погрожувати
пістолетом ОСОБА_3, а вона не могла
бачити зброю, так як зброя була
загорнута в носову хустинку, що
підтверджує відсутність будь-яких
слідів на зброї, та що саме ОСОБА_4
поклав сумку з речами в багажник
автомобіля. Стверджує, що в їх
діях мало місце носіння зброї з ціллю
здачі ОСОБА_4 з пістолетом та
коноплею до міліції свідком ОСОБА_14,
особи, що поклали зброю до тайника,
до відповідальності не притягнуті, а
всі висновки суду ґрунтуються
виключно на припущеннях, призначене
покарання за ч.1 ст. 263 КК України є
надто суворим.

Заслухавши суддю - доповідача,
обвинувачених та їх захисників в
підтримання доводів апеляційних скарг
обвинувачених, потерпілих

ОСОБА_3, ОСОБА_4, прокурора про
законність та обгрунтованість вироку
суду, перевіривши матеріали
кримінального провадження,
обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
обвинувачених та захисника ОСОБА_9
підлягають частковому задоволенню, а
вирок суду в частині засудження
обвинувачених ОСОБА_8, ОСОБА_7 -
скасуванню, за ч.3 ст. 355 КК України,
провадження підлягає закриттю в
зв»язку з відсутністю в їх діях
складу злочину, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про
доведеність вини

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні
злочинів, передбачених ч.2 ст. 162, ч.2
ст. 146, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України,
за викладених в вироку суду
обставинах підтверджуються
зібраними по справі та
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд першої інстанції
дав вірну оцінку.

Посилання в апеляціях
обвинувачених ОСОБА_8, ОСОБА_7 про
недоведеність їх причетності до
вчинення цих злочинів, та
посилання в апеляційних скаргах
обвинувачених ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
захисника ОСОБА_9 про
невідповідність висновків суду щодо
наявності в їх діях ознак злочинів,
передбачених ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 162, ч.3
ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України, фактичним
обставинам справи - безпідставні.

Такі твердження обвинувачених
були предметом перевірки суду першої
інстанції і вказують на намагання
винних уникнути настання
відповідальності, пом»якшити її.

Покладені в основу вироку докази
повністю викривають засуджених у
вчиненні цих злочинів.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої
інстанції вірно

кваліфікував за ч.2 ст. 162 КК України,
як незаконне проникнення до житла,
вчинене з застосуванням насильства;
за ч.2 ст. 146 КК України, як незаконне
позбавлення волі, за попередньою
змовою групою осіб, що
супроводжувалось заподіянням
потерпілому фізичних страждань,
здійснюваному протягом тривалого часу
(щодо потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_4), а
щодо ОСОБА_4 ще і з застосуванням
зброї, за ч.3 ст. 185 КК України,
як таємне викрадення чужого майна
(крадіжка), вчинене повторно, за
попередньою змовою групою осіб,
поєднане з проникненням в житло; за ч.1
ст. 263 КК України, як носіння,
зберігання, придбання вогнепальної
зброї та бойових припасів без
передбаченого законом дозволу.

В суді першої інстанції та в
апеляційному суді ОСОБА_8 та

ОСОБА_7 заперечували причетність до
вчинення злочинів, за які їх було
засуджено, при цьому вказували, що
метою приїзду до смт. Летичева в них
було саме необхідність з»ясування
місцязнаходження ОСОБА_17, якого за
місцем перебування ОСОБА_10 10
листопада 2012року, вони не знайшли.
Обвинувачені також вказували, що до
будинку по АДРЕСА_3, вони зайшли з
дозволу мешканця цього будинку -
потерпілого ОСОБА_10, також не
застосовували щодо нього, а також
щодо потерпілого ОСОБА_4 фізичного
насильства, волі останніх не
позбавляли, потерпілі ОСОБА_10 та
ОСОБА_4 поряд з ними перебували з
доброї волі, без жодного фізичного
та психічного примусу, майно
потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_3
не викрадали, зброєю потерпілим не
погрожували та мали намір її здати
органу внутрішніх справ.

В апеляційному суді також
обвинувачений ОСОБА_8 вказував, що
дійсно потерпілий ОСОБА_10 намагався
закрити перед ним двері, не
пропускав їх до будинку, однак
обвинувачений вважав, що він просто
їх злякався, згодом потерпілий
пропустив їх до будинку
добровільно, де між ним та
потерпілим виникла сварка та бійка,
під час якої

ОСОБА_7, який втрутився в бійку,
випадково обпік цигаркою лоба
потерпілому.

Суд першої інстанції обґрунтовано
критично оцінив такі їх показання
про непричетність до вчинення
злочинів, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2
ст. 162, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України,
та визнав їх такими, що дані ними з
метою уникнути відповідальності та
пом»якшити відповідальність, позаяк
вони суперечать сукупності
досліджених судом доказам. З такими
висновками суду першої інстанції
погоджується колегія суддів.

В суді першої інстанції потерпілий
ОСОБА_10 показав, що він не давав
дозволу зайти обвинуваченим в
будинок ОСОБА_3, де він проживав,
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з застосуванням
фізичної сили його скрутили, нанесли
декілька ударів по тулубу потерпілому,
після чого він перестав їм чинити
перешкоди для входу в будинок, де він
проживав з дозволу ОСОБА_3 з метою
забезпечення збереження майна
потерпілої. Потерпілий також
зазначав, що після того, як ОСОБА_7
затушив об лоба потерпілого цигарку,
ОСОБА_8 набрав номер телефону ОСОБА_19,
який відбуває покарання в колонії,
той сказав потерпілому не вчиняти
дій, тому що вони (ОСОБА_8 та ОСОБА_7).
його закопають та сказав допомогти
знайти ОСОБА_17 та показати, де живе
ОСОБА_3, після чого обвинувачені
сказали йому їхати з ними, посадили
автомобіль, в машині ОСОБА_7 зав»язав
потерпілому очі, а ОСОБА_8 - руки, та
кудись його завезли, куди саме він
не знав, в якесь підвальне приміщення, а
через деякий час він в хаті ОСОБА_14
він писав розписку начебто про те,
що бачив, як ОСОБА_4 збирав урожай
коноплі та бачив в ОСОБА_4 пістолет,
що не відповідало дійсності.

Підстав сумніватись в показаннях
потерпілого ОСОБА_10, про що вказують
апелянти, в колегії суддів відсутні.
Показання потерпілого

ОСОБА_10 є детальними та
послідовними, в деталях співпадають
між собою та іншими дослідженими в суді
доказами, узгоджуються з іншими
дослідженими в суді доказами, та
спростовують твердження апеляційної
скарги ОСОБА_8 про те, що потерпілий не
допитувався судом першої інстанції.

В суді першої інстанції та в
апеляційному суді потерпілі

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 давали послідовні
показання, з

яких видно, що 10 листопада 2012року
вони бачили потерпілого

ОСОБА_10 зі слідом опіку на лобі від
цигарки, згодом потерпілий ОСОБА_10
вказував їм про обставини
протиправного проникнення
обвинувачених, з застосуванням
насильства, до будинку ОСОБА_3, а
також, що опік на лобі потерпілому
був спричинений ОСОБА_7 не випадково, а
умисно, з метою подолання його опору,
незаконного позбавлення волі, що
він був позбавлений можливості
вільно залишати місцеперебування,
куди вони його відвезли.

Згідно даних висновку
судово-медичної експертизи №279 від 14
листопада 2012року в ОСОБА_10 виявлені
тілесні ушкодження в вигляді
поверхневого опіку шкіри, що міг
утворитись від дії на шкіру високої
температури чи полум»я, не виключено
в строк та за обставин, вказаних в
постанові, та відносяться до
категорії тілесних ушкоджень
легкого ступеня тяжкості, що мають
незначні скороминучі наслідки.

Відповідно до даних протоколу
огляду місця події від 26 квітня
2013року під час огляду помешкання
ОСОБА_14 в с.Бохни по вул. Гагаріна
встановлено наявність окремого
підвального приміщення, в яке ведуть
п»ять сходинок. Твердження
апелянтів про наявність підстав
сумніватись в показаннях потерпілого
про позбавлення його волі
впродовж тривалого часу, зважаючи на
різницю в показаннях щодо кількості
сходинок в підвальному приміщенні
та згідно даних щодо кількості
сходинок в підвальному приміщенні,
зафіксованих в протоколі огляду місця
події, не спростовують висновків
суду першої інстанції про доведеність
вини обвинувачених у вчиненні цього
злочину та кваліфікації їх дій.
Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляцій обвинувачених про
те, що показання свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_19, ОСОБА_20 про те, що
потерпілий ОСОБА_10 почувався
вільно, ночував в хаті, вказують на
відсутність в їх діях складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України.

Ті обставини, що потерпілий ОСОБА_10
не зміг в суді першої інстанції чітко
вказати, скільки часу він перебував в
підвальному приміщенні, з якого його
потім вивели та в хаті заставили
писати розписку до ранку, не
впливають на висновки суду про його
незаконне позбавлення
обвинуваченими волі, з його показань
видно, що з моменту незаконного
проникнення обвинувачених до будинку
матері потерпілої ОСОБА_3 потерпілий
ОСОБА_10 був позбавлений можливості
вільно обирати своє місцеперебування,
вільно пересуватись, залишати місце,
куди його привезли обвинувачені.
Показання обвинувачених та свідків
ОСОБА_14, ОСОБА_19 щодо непозбавлення
потерпілого ОСОБА_10 волі не
приймаються до уваги, такі їх
показання є суперечливими в деталях,
не узгоджуються з іншими об»єктивними
дослідженими доказами, також
колегія суддів враховує, що ОСОБА_19 є
донькою свідка ОСОБА_14, а також, що
саме до них приїхали та в них
зупинились обвинувачені, свідок
ОСОБА_14 надавав свій транспорт,
житло, а відтак вони є
заінтересованими особами, та їх
показання в деталях суперечать між
собою, та з іншими дослідженими в суді
доказами.

За таких обставин колегія суддів
не приймає до уваги показання
обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в
апеляційному суді про те, що ОСОБА_10
добровільно впустив їх у будинок
ОСОБА_3, а також не приймає до уваги
показання свідка ОСОБА_14 в
апеляційному суді, який показав, що
обвинувачений ОСОБА_8 добровільно та
безперешкодно зайшов до будинку
ОСОБА_3, а згодом вийшов та покликав

ОСОБА_7, що спростовується
показаннями в апеляційному суді самих
обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7, з яких
видно, що з того місця, де зупинився
автомобіль ОСОБА_14, яким вони приїхали
до АДРЕСА_3, де перебував в той час
ОСОБА_10, не проглядався вхід до
будинку, що вказує на те, що свідку
ОСОБА_14 не було видно обставини
входження ОСОБА_8 до будинку, а також
обвинувачені підтверджували, що
ОСОБА_8 не виходив з будинку за
обвинуваченим ОСОБА_26, що якраз
узгоджується з показаннями
потерпілого ОСОБА_10, який вказував, що
ОСОБА_7 зайшов в будинок, де він
перебував, фактично зразу ж за
ОСОБА_8 Такі його показання
спростовують показання свідка
ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_8 вийшов та
покликав ОСОБА_7, який в той час
перебував в автомобілі свідка, до
будинку, де перебував ОСОБА_10

Доводи апеляцій обвинувачених, що
ОСОБА_10 міг розмовляти по телефону в
цей період час з особами, що
відбували покарання в місцях
позбавлення волі, не впливають на
висновки суду про добровільність
його перебування в місцях, які
визначались обвинуваченими. Крім
того, як показав в апеляційному суді
свідок ОСОБА_14, після того, як
обвинувачені привезли до його будинку
потерпілого ОСОБА_10, то вони вже його
нікуди не відпускали, в апеляційному
суді обвинувачений ОСОБА_8 вказував,
що потерпілий ОСОБА_10 з будинку не
хотів нікуди їхати, та після розмов з
особами, що відбували покарання в
місцях позбавлення волі,
потерпілий виконав вимогу
обвинувачених їхати з ними.

Твердження апелянтів про те, що
органом досудового розслідування, не
проводилось розслідування з приводу
причин їх приїзду до смт. Летичева з
метою відшукання ОСОБА_17, а також не
притягнення до відповідальності
ОСОБА_18, ОСОБА_29, ОСОБА_20, ОСОБА_14,
ОСОБА_19, не притягнення осіб за
злочини, пов»язані з наркотичними
засобами, що ОСОБА_20 та ОСОБА_29 не
допитані судом, не впливають на
висновки суду першої інстанції, та не
дають підстав для скасування чи
зміни вироку суду, позаяк суд першої
інстанції розглядає обвинувачення,
яке було висунуто в суді першої
інстанції, а суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, факт спілкування
по телефону з ОСОБА_20, ОСОБА_29
потерпілих та обвинувачених
підтверджуються показаннями
потерпілих, обвинувачених, та їх допит
в суді не викликався необхідністю.

Аналіз досліджених судом першої
інстанції та апеляційним судом
доказів свідчить про те, що потерпілий
ОСОБА_10 був позбавлений можливості
вчиняти дії, пов»язані з вільним
вибором свого місця перебування, а
змушений був залишатись в місці, яке
йому визначали обвинувачені, а
твердження апелянтів, що він не був в
будинку ОСОБА_14 зв»язаний, не
вказує на відсутність в діях
обвинувачених складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України,
позаяк незаконне позбавлення волі
полягає в протиправному перешкоджанні
людині вибирати за своєю волею
місце перебування, яке може бути
вчинене як шляхом застосування
фізичного насильства, так і шляхом
психічного насильства(або в їх
сукупності), при цьому при
позбавленні волі потерпілому були
спричинені тілесні ушкодження, чим
спричинені фізичні страждання, а
також він був позбавлений волі
впродовж тривалого часу, що
спростовує твердження апелянтів про
відсутність в їх діях складу злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України.

Твердження апелянтів про
недоведеність їх причетності до
таємного викрадення майна потерпілих
ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з будинку по
АДРЕСА_3, не знайшли свого
підтвердження з наступних підстав.

В суді першої інстанції потерпілі
ОСОБА_10 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 підтвердили
факт викрадення їх майна, його
обсяг, вартість. Твердження
апелянтів про викрадення цього майна
самим ОСОБА_10 так як викрадені речі
були виявлені в його дорожній сумці,
на увагу не заслуговують, позаяк як
видно з показань потерпілого ОСОБА_4 в
апеляційному суді він показав, що
коли 10 листопада 2012року вони
зустрілися з ОСОБА_10 в будинку матері
ОСОБА_3, то той був дуже наляканий,
в нього була на лобі рана, а коли ОСОБА_8
наказав ОСОБА_10 збирати речі, то той
виявив відсутність своїх речей, в
зв»язку з чим був дуже здивований,
про що повідомив потерпілого ОСОБА_4,
що спростовує твердження
обвинувачених про те, що речі
напередодні забрав сам потерпілий
ОСОБА_10 та показання з цього приводу
свідка ОСОБА_14 Також потерпілий
ОСОБА_4 в суді першої інстанції
показав, що він впізнав сумку
ОСОБА_10, яка запаковувалась в іншу
більшу сумку за вказівкою ОСОБА_8,
та відносив сумку до автомобіля, де
вже був ОСОБА_7 та який її розміщував
на сидінні автомобіля. В цій сумці
були згодом виявлені викрадені в
потерпілих речі, сумку з викраденими
речами в потерпілих вантажили в
автомобіль ОСОБА_4 тоді, коли
обвинувачених вигнали з будинку
ОСОБА_14, в той час як ОСОБА_10 вже
перебував в будинку ОСОБА_3, що
спростовує твердження апелянтів про
їх необізнаність з вмістом сумки та,
на їх думку, вказує на їх
непричетність до вчинення крадіжки
майна потерпілих.

Згідно протоколу огляду місця
події від 10 листопада 2012року було
виявлено та вилучено дві сумки з
викраденим майном потерпілих,
речовими доказами- викраденим майном
потерпілих. Обгрунтованих пояснень
знаходження викраденого майна
потерпілих серед їх речей
обвинувачені надати не змогли.

За таких обставин твердження
апелянтів про їх непричетність до
таємного викрадення майна потерпілих
за викладених в вироку обставинах не
знайшли свого підтвердження в суді.

Доводи апеляційних скарг про те,
що обвинувачені не позбавляли волі
ОСОБА_4, а він сам добровільно перебував
впродовж тривалого часу з ними, не
можуть бути прийнятими до уваги.
Незважаючи на ті обставини, що
свідок ОСОБА_20 вказала потерпілому
залишити господарство

ОСОБА_3 через неприязні стосунки, на
що звертають увагу апелянти, з
показань ОСОБА_4 та ОСОБА_3 видно, що
саме внаслідок дій обвинувачених
він поїхав з ними, злякавшись
пістолету за поясом

ОСОБА_8 Потерпіла ОСОБА_3 в
апеляційному суді підтвердила, що
бачила, як потерпілий ОСОБА_4 був
зляканий, коли ОСОБА_8, піднявши одяг,
щось тому показав. З показань
потерпілого ОСОБА_4 в суді першої
інстанції та в апеляційному суді
видно, що він впродовж тривалого
часу не мав можливості вільно
обирати своє місцеперебування,
враховуючи також, що під час
слідування автомобілем в с.Вербки
Летичівського району обвинувачені
почергово здійснили два постріли,
один з них поряд з потерпілим,
внаслідок чого він боявся за своє
життя, твердження апелянтів про те, що
він добровільно вчиняв всі дії, не
приймаються до уваги. Ті обставини, що
під час проїзду поста
Деравтоінспекції за кермом був
потерпілий, який міг звернутись до
працівників Державтоінспекції,
втекти, про що вказували апелянти, не
впливають на висновки суду першої
інстанції про доведеність вини
обвинувачених у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України.

Підстав сумніватися в показаннях
потерпілих, про що вказують апелянти
в колегії суддів відсутні, а відтак
твердження апеляційних скарг, що
потерпілі їх умисно обмовили, позаяк є
зацікавленими особами, перебувають в
неприязних відносинах, суперечать
дослідженим доказам, при цьому
колегія суддів враховує, що до часу
приїзду обвинувачених до потерпілих
вони між собою знайомі не були
взагалі, факт існування значного
боргу в

ОСОБА_3 перед ОСОБА_27 не дає суду
підстав вважати, що вона зацікавлена
в наданні неправдивих показань та в
ув»язненні обвинувачених, а також
наявність підстав умисно обмовляти
обвинувачених іншими потерпілими,
про що вказували в своїх апеляціях
обвинувачені, в колегії суддів
відсутні.

В апеляційному суді потерпілий
ОСОБА_4 вказував, що він не мав наміру
добровільно їхати з обвинуваченими до
будинку ОСОБА_14, в с.Вербка
Летичівского району Хмельницької
області, до будинку матері ОСОБА_3, де
перебував ОСОБА_10, що саме
обвинувачені змушували його їхати,
демонструючи зброю, з якої були
проведені декілька пострілів,
погрожували, тому він їх боявся, в
с.Вербка також зав»язували йому очі
ганчіркою, згодом знову під примусом
та з погрозами застосування зброї
він поїхав з ними до будинку ОСОБА_14
в с.Бохни Летичівського району, згодом
- знову до будинку ОСОБА_3, тобто
впродовж тривалого часу незаконно
позбавлявся волі, також потерпілому
було нанесено декілька ударів по
обличчю, що спростовує твердження
апелянтів про добровільність дій
потерпілого, та вказує, що потерпілий
був позбавлений можливості
самостійно та добровільно обирати своє
місцеперебування.

Також колегія суддів враховує, що
в апеляційному суді обвинувачений
ОСОБА_7 підтверджував факт нанесення
ним удару в голову потерпілому
ОСОБА_4, що узгоджується з показаннями
потерпілого ОСОБА_4

В апеляційному суді обвинувачені
вказували, що про місцезнаходження
пістолета їм вказав ОСОБА_18, тому
вони повинні були його забрати, для
того, щоб в подальшому передати
ОСОБА_14, який мав би передати
пістолет для викриття ОСОБА_4
працівникам міліції(чого впродовж
тривалого часу чомусь не вчинили),
вони усвідомлювали, що це
вогнепальна зброя, визнавали, що
здійснювали почергово постріли під
час слідування автомобілем ОСОБА_4 в
с.Вербка Летичівського району
Хмельницької області, а згодом
пістолет був вилучений працівниками
міліції, які приїхали до помешкання
потерпілої ОСОБА_3 за викликом.

Згідно висновку балістичної
експертизи №88-б від 12 листопада
2012року є нарізною вогнепальною
стрілецькою зброєю - пістолетом
зразка 1930-1933 р., конструкції Токарєва,
серії НОМЕР_1, 1944р, калібру 7,62мм,
виробництва Іжевського механічного
заводу, СРСР, бойовими припасами до
нарізної стрілецької вогнепальної
зброї -7,62мм пістолетними набоями з
кулею із сталевим осердям до
пістолета зразка 1930-1933р.р.
конструкції Токарєва, виробництва
Юрюзанського механічного заводу,
Росія, 1988року.

Твердження апеляцій захисника
обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що дії
ОСОБА_7, які пов»язані з незаконним
поводження зі зброєю та боєприпасами,
є малозначними та не становлять
суспільної небезпеки, в зв»язку з чим
апелянт вказував на неправильне
застосування кримінального закону, не
заслуговують на увагу, так як
зібрані в справі докази не вказують на
малозначність вчиненого діяння,
відповідальність за яке передбачена
ч.1 ст. 263 КК України, малозначним
може вважатись діяння, що не
становить суспільної небезпеки, тобто
не заподіяло та не могло заподіяти
істотної шкоди фізичній чи юридичній
особі, суспільству чи державі, однак
підстави вважати дії, пов»язані з
незаконним поводженням обвинувачених
зі зброєю малозначними, відсутні.

Не знайшли свого підтвердження в
суді доводи апеляційної скарги
обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність
підстав для звільнення його від
кримінальної відповідальності в
зв»язку з добровільною здачею ним
зброї. Особа, яка вчинила злочини,
передбачені частинами першою або
другою статті 263 КК України, може
бути звільнена від кримінальної
відповідальності, якщо вона
добровільно здала органам влади
зброю, бойові припаси, вибухові
речовини або вибухові пристрої. При
цьому добровільним здавання зброї є
тоді, коли воно вчинене за власною
волею, незалежно від мотивів однак не
в зв»язку з тим, що органами влади
виявлено факт зберігання відповідних
предметів. Як видно з показань
потерпілої ОСОБА_3 пістолет був в
обвинуваченого ОСОБА_8, який після
того, як під»їхав автомобіль
працівників міліції до
будинковолодіння потерпілої,
витягнув пістолет та кинув його на
диван, де він і був вилучений
працівниками міліції, про що також
зазначав в своїй апеляційній скарзі
обвинувачений ОСОБА_8, підтверджував
потерпілий ОСОБА_4 Вказані
обставини не вказують про
добровільне здавання обвинуваченими
зброї.

Відсутність на вилученому
пістолеті відбитків пальців
обвинувачених, про що зазначав в
своїй апеляційній скарзі
обвинувачений ОСОБА_8, не впливають
на висновки суду першої інстанції
про доведеність вини обвинувачених
у вчиненні злочинів, також твердження
апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що
ОСОБА_3 не могла бачити в нього в
руках зброю, так як вона була
загорнута в носову хустинку, що на
думку апелянта, вказує на її
неправдиві свідчення, не дають
колегії суддів підстав сумніватись в
її показаннях, позаяк з її показань в
апеляційному суді видно, що потерпіла
вказувала, що їй спочатку не було
видно, що саме обвинувачений
ОСОБА_8 показав потерпілому ОСОБА_4,
лише було видно по обличчю
потерпілого, що той злякався, а згодом
ОСОБА_4 повідомив, що це був пістолет,
а сам пістолет вона побачила значно
пізніше того ж дня.

Твердження апеляційної скарги
ОСОБА_8 про те, що всі показання
потерпілої ОСОБА_3 слід оцінювати
критично, так як вона не надала
органу досудового розслідування
записи камер відеонагляду в своєму
будинковолодінні спростовуються
показаннями потерпілої про
відсутність таких записів.

Твердження апеляційної скарги
захисника ОСОБА_9 про те, що органом
досудового розслідування було почато
кримінальне провадження за
відсутності заяв потерпілих, як
підстава для скасування вироку суду,
не приймаються до уваги. В
апеляційному суді потерпіла ОСОБА_3
підтверджувала, що саме вона
повідомила працівників міліції про
злочин.

Також відповідно до вимог ст. 214
КПК України відомості до Єдиного
реєстру досудових розслідувань
вносяться не лише після отримання
заяви, повідомлення про вчинене
кримінальне правопорушення, а й після
самостійного виявлення слідчим,
прокурором з будь-якого джерела
обставин, що можуть свідчити про
вчинення кримінального
правопорушення.

Злочини, у вчиненні яких
обвинувачувались ОСОБА_8 та

ОСОБА_7, не є злочинами приватного
обвинувачення, в яких кримінальне
провадження могло б бути розпочате
лише на підставі заяви потерпілих,
що спростовує такі твердження
захисника.

Зібрані та досліджені судом першої
інстанції докази давали суду першої
інстанції прийти до обґрунтованого
висновку про доведеність вини
засуджених у вчиненні злочинів,
передбачених ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 146, ч.3 ст.
185, ч.1 ст. 263 КК України, а відтак
твердження апеляційних скарг
обвинувачених та захисника про
незаконність та необґрунтованість
вироку суду, та невідповідність його
в зв»язку з цим вимогам ст. 374 КПК
України, про відсутність доказів їх
вини, що висновки суду ґрунтуються
виключно на припущеннях, колегія
суддів не приймає до уваги.

Підставними є доводи апеляційних
скарг обвинувачених та захисника про
відсутність в діях обвинувачених
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу злочину,
передбаченого ч.3 ст. 355 КК України, в
зв»язку з чим провадження в цій
частині обвинувачення підлягає
закриттю в зв»язку з відсутністю в
діях ОСОБА_8 та ОСОБА_7 складу злочину,
передбаченого ч.3 ст. 355 КК України.

Органом досудового слідства ОСОБА_8
та ОСОБА_7 обвинувачувались в тому, що
вони 10 листопада 2012року біля
16год.30хв. за попередньою змовою між
собою, з метою примушування до
виконання цивільно-правових
зобов»язань ОСОБА_3 зайшли в житловий
будинок, який знаходиться по АДРЕСА_5,
де висловлюючи в її адресу погрози
вбивством, демонструючи при цьому
пістолет, стали вимагати, щоб вона
повернула борг в сумі 30000грн.

ОСОБА_14 та такі їх дії кваліфіковані
органом досудового слідства та судом
за ч.3 ст. 355 КК України, як
примушування до виконання
цивільно-правових зобов»язань, тобто
вимога виконати чи не виконати
договір, угоду чи цивільно-правове
зобов»язання, з погрозою вбивства
потерпілого, за відсутності ознак
вимагання, вчиненому за попередньою
змовою групою осіб, таке, що завдало
великої шкоди.

Обгрунтовуючи доведеність вини
обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у
вчиненні цього злочину, суд першої
інстанції поклав в основу вироку
показання в суді потерпілої ОСОБА_3,
потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_4 про факт
примушування потерпілої до виконання
цивільно-правових зобов»язань,
свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_14, які
підтверджували факт перебування їх в
потерпілої, свідків ОСОБА_28, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, які в складі
оперативної групи виїжджали на місце
події, дані протоколу огляду місця
події, дані протоколу одночасного
допиту ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_19,
ОСОБА_8, ОСОБА_7, дані висновку
балістичної експертизи, дані
роздруківки ПАТ «Київстар» про
телефонні розмови ОСОБА_8, ОСОБА_7,
ОСОБА_14, ОСОБА_20, ОСОБА_19 в період часу
з 5 по 10 листопада 2012року, що на думку
суду першої інстанції, підтверджувало
доведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.
355 КК України.

При цьому суд першої інстанції
належним чином не перевірив
тверджень обвинувачених та
потерпілих, свідків, та прийшов до
передчасного висновку про
доведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.3
ст. 355 КК України, за викладених у
вироку обставин.

Однак з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів
погодитись не може з наступних
підстав.

В суді першої інстанції та в
апеляційному суді обвинувачені
заперечували свою причетність до
вчинення злочину, передбаченого ч.3
ст. 355 КК України, за який їх було
засуджено.

В апеляційному суді потерпіла
ОСОБА_3 показала, що вона дійсно
позичала 30000грн., однак в неї існував
борг перед ОСОБА_27, а не перед
ОСОБА_14, в ОСОБА_14 грошових коштів в
сумі 30000 грн. вона не позичала та не
повинна була віддавати ОСОБА_14, а
цивільно-правові зобов»язання в неї
існували саме перед ОСОБА_27, з
приводу чого вона написала останньому
розписку про отримання цієї суми
коштів в борг, а він звернувся до
Летичівського районного суду
Хмельницької області з цивільним
позовом. Такі її показання
узгоджуються з такими ж показаннями
потерпілого ОСОБА_4 в апеляційному
суді.

Про ті обставини, що гроші в сумі
30000грн. позичав ОСОБА_3 не він, а
ОСОБА_27, підтвердив в апеляційному
суді свідок ОСОБА_14, який вказав,
що для потреб ОСОБА_3

ОСОБА_27 позичив їй кошти в сумі
30000грн., про що вона написала
розписку, а свідку грошові кошти
в сумі 30000грн. потерпіла не
заборгувала. В листопаді 2012року в
ОСОБА_14 не було майнових претензій з
приводу позичених коштів ОСОБА_3 в
сумі 30000грн.

Зважаючи на викладене, доводи
обвинувачення та висновки суду першої
інстанції про існування між ОСОБА_3 та
ОСОБА_14 цивільно-правових
зобов»язань, в примушуванні до
виконання яких обвинувачувались
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, не знайшли свого
підтвердження в суді. Факт
відсутності між ОСОБА_3 та ОСОБА_14
цивільно-правових зобов»язань по
поверненню на користь ОСОБА_14 боргу в
сумі 30000 грн. не утворює об»єктивної
сторони злочину, передбаченого ч.3
ст. 355 КК України, за якою їх
засуджено, в зв»язку чим в частині
обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за
ч.3 ст. 355 КК України, провадження в
справі слід закрити в зв»язку з
відсутністю в їх діях складу цього
злочину, позаяк об»єктивна сторона
злочину, передбаченого ч.3 ст. 355 КК
України, виявляється в примушуванні
до виконання або невиконання
цивільно-правових зобов»язань
(договір, правочин чи інше
цивільно-правове зобов»язання), а
примушування - це вимога, пов»язана
з погрозою насильства щодо
потерпілого або його близьких родичів
або з погрозою пошкодження або
знищення їх майна, за відсутності
ознак вимагання, відповідальність за

ст. 355 КК України настає в разі
примушування особи до виконання чи
невиконання існуючого зобов»язання,
що виникло з підстав, передбачених
чинним законодавством.

Органом досудового розслідування
під час досудового розслідування, та
прокурором в суді не доведено
наявності корисливого мотиву у
незаконному позбавленні волі
обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_10, в
зв»язку з чим таку кваліфікуючу
ознаку, як вчинення злочину з
корисливих мотивів, слід виключити
з обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за
ч.2 ст. 146 КК України. Сам факт
виключення з обвинувачення ОСОБА_8 та

ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки ч.2 ст. 146
КК України - вчинення злочину з
корисливих мотивів, не вказує на
відсутність в їх діях ознак злочину,
передбаченого ч.2 ст. 146 КК України,
про що вказував в своїй апеляційній
скарзі захисник.

В зв»язку з зменшенням обсягу
обвинувачення колегія суддів вважає
можливим пом»якшити покарання
обвинуваченим.

При призначенні покарання
колегія суддів враховує тяжкість
вчинених ним злочинів, які
злочинами середньої тяжкості та
тяжкий злочин, ОСОБА_8 та ОСОБА_7,
раніше неодноразово притягувались до
кримінальної відповідальності,
після звільнення з місць позбавлення
волі на шлях виправлення не стали та
знову вчинили невдовзі після
звільнення з місць позбавлення волі
нові умисні злочини, що свідчить про
їх підвищену суспільну
небезпечність, та їм слід призначити
покарання в виді позбавлення волі, в
межах санкцій статей, що
передбачають відповідальність за
вчинені ними злочини, з застосуванням
принципу поглинення менш суворого
покарання більш суворим при
визначенні остаточного покарання за
сукупністю злочинів.

При визначенні виду та строку
покарання колегія суддів враховує
також часткове визнання ними своєї
вини, розкаяння у вчиненні злочину,
пов»язаному з незаконним поводженням
зі зброєю та бойовими припасами, що
пом»якшує їх покарання, колегія
суддів враховує, що ОСОБА_7 хворіє та
є інвалідом ІІІ групи, що за
рішенням суду першої інстанції також
враховується як обставина, що
пом»якшує його покарання, а також
роль обвинувачених у вчиненні
злочинів.

Обставини, які б обтяжували
покарання обвинуваченим, в справі
відсутні.

Твердження апеляційних скарг
обвинувачених та захисника про
наявність підстав для призначення
обвинуваченим покарання, з
застосуванням ст. 69 КК України, не
знайшли свого підтвердження в суді.
Призначення покарання, з
застосуванням ст. 69 КК України,
можливе при наявності кількох
обставин, що пом»якшують покарання та
істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину, з врахуванням
особи винного, однак таких обставин
судом не встановлено.

В справі відсутні обставини, які б
свідчили, що виправлення та
перевиховання обвинувачених можливе
без відбування покарання, в зв»язку
з чим доводи апеляційних скарг про
можливе звільнення їх від відбування
покарання в виді позбавлення волі, з
покладенням обов»язків, передбачених

ст. 76 КК України, не знайшли свого
підтвердження.

Інші підстави, які б давали
колегії суддів підстави для
скасування чи зміни вироку суду, в
межах поданих апеляційних скарг,
відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених
ОСОБА_8, ОСОБА_7, захисника ОСОБА_9 в
інтересах ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Вирок Летичівського районного
суду Хмельницької області від 23травня
2013року в частині засудження ОСОБА_7,
ОСОБА_8 скасувати.

Кримінальне провадження в частині
обвинувачення ОСОБА_7, ОСОБА_8 за ч.3
ст. 355 КК України закрити, в зв»язку
з відсутністю в їх діях складу
злочину.

Виключити з обвинувачення ОСОБА_8,
ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку ч.2 ст. 146
КК України - вчинення злочину з
корисливих мотивів.

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2
ст. 162, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України, та
призначити покарання:

- за ч.2 ст. 146 КК України - в виді 2
років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 162 КК України - в виді 2
років позбавлення волі;

- за ч.3 ст. 185 КК України - в виді 3
років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч.1 ст. 263 КК України - в виді 3
років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш
суворим остаточно визначити
покарання ОСОБА_8 в виді 3 років 6
місяців позбавлення волі.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч.2 ст. 162, ч.2
ст. 146, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України,
та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст. 162 КК України - в виді 2
років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 146 КК України - в виді 2
років позбавлення волі;

- за ч.3 ст. 185 КК України - в виді - 3
років позбавлення волі;

- за ч.1 ст. 263 КК України - в виді 2
років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України
за сукупністю злочинів шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим остаточно визначити
ОСОБА_7 покарання в виді 3 років
позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без
змін.

Ухвала може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з дня
проголошення судового рішення, а
обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в той
же строк з дня отримання копії
судового рішення.

Судді (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області
В.В. Бондар