Ухвала

іменем україни

11 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Лагнюка М.М.,

суддів Суржка А.В. та
Франтовської Т.І.,

при секретарі Шапулі В.В.,

розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження №0000019
щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця

м. Веймар Німеччина, мешканця АДРЕСА_1,
такого, що судимості не мав,

та

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, уродженця

м. Рожище, мешканця АДРЕСА_2, такого,

що судимості не мав,

за участю прокурора
Вергізової Л.А.,

потерпілого ОСОБА_3,

засуджених ОСОБА_1
та ОСОБА_2,

захисників
ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1
ставить вимогу про скасування вироку
суду апеляційної інстанції та закриття
кримінального провадження на підставі
пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність та
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону.

Зокрема, засудженим вказується на
скасування судом апеляційної
інстанції виправдувального вироку
суду першої інстанції та ухвалення
нового вироку без безпосереднього
дослідження доказів у кримінальному
провадженні, які покладені в основу
обвинувального вироку, у зв'язку з чим,
на його переконання, дійшов до
помилкових висновків про доведеність
його винуватості та невідповідності
мотивів суду першої інстанції.

Крім того, зазначає, що апеляційним
судом не доведено об'єктивну сторону
складу кримінального правопорушення,
передбаченого частиною 1 статті 366 КК
України, не вмотивовано висновки щодо
доведеності його вини та не враховано
низки доказів у кримінальному
провадженні, тоді як за умови
доведеності застосування ним
будь-якого фізичного впливу до
потерпілого його дії мали б
кваліфікуватися за статтею 364 КК
України, як зловживання владою або
службовим становищем, та статтею, що
передбачає відповідальність за
спричинення тяжких тілесних ушкоджень,
а не за частиною 3 статті 365 КК України,
як перевищення.

При цьому зазначаючи, що дії, як
перевищення влади, пов'язаного з
умисним заподіянням тяжких тілесних
ушкоджень, підлягають кваліфікації за
частиною 3 статті 365 КК України, як
перевищення влади, що спричинило тяжкі
наслідки, і додаткової кваліфікації не
потребує.

У касаційній скарзі захисник
засудженого ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ставить
вимогу про скасування вироку суду
апеляційної інстанції та закриття
кримінального провадження на підставі
пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність та
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону.

Зміст касаційної скарги захисника
аналогічний скарзі засудженого ОСОБА_1

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2
ставить вимогу про скасування вироку
суду апеляційної інстанції та закриття
кримінального провадження.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність, істотні
порушення вимог кримінального
процесуального закону та
невідповідність висновків суду
апеляційної інстанції фактичним
обставинам справи.

Свої вимоги засуджений
обґрунтовує тим, що суд апеляційної
інстанції фактично продублював
пред'явлену йому підозру про злочин,
встановив факти вчинення кримінальних
правопорушень, які не відповідають
матеріалам кримінального провадження,
мотивував свої висновки показаннями
свідків, наданими під час досудового
розслідування, не взяв до уваги факти,
що були встановлені судом першої
інстанції, вийшов за межі апеляційної
скарги та не дослідив покладені у
основу обвинувального вироку докази.

У касаційній скарзі
захисник засудженого ОСОБА_2 - ОСОБА_4
ставить вимогу про скасування вироку
суду апеляційної інстанції та закриття
кримінального провадження.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність, істотні
порушення вимог кримінального
процесуального закону та
невідповідність висновків суду
апеляційної інстанції фактичним
обставинам справи.

Зміст касаційної скарги захисника щодо
виходу судом апеляційної інстанції за
межі апеляційної скарги та
недослідження покладених у основу
обвинувального вироку доказів
аналогічний скарзі засудженого ОСОБА_2

Крім того, захисником додатково
вказується на те, що судом апеляційної
інстанції не усунуто суперечностей у
показаннях свідка ОСОБА_6, здійснено
посилання на показання останньої не у
відповідності до протоколу її допиту,
взято до уваги показання свідка ОСОБА_7
під час досудового слідства, а не під
час судового розгляду, не оцінивши та
не усунувши суперечності в їх
показаннях, не врахував відсутність у
кримінальному провадженні свідків на
підтвердження нанесення потерпілому
тілесних ушкоджень та перебування
останнього в стані алкогольного
сп'яніння, а також при призначенні
засудженому покарання не врахував
наявність на його утриманні двох
неповнолітніх дітей.

У касаційній скарзі
прокурор ставить вимогу про зміну
вироку суду апеляційної інстанції щодо
засудженого ОСОБА_2 в частині
зазначення способу складання покарань
за сукупністю злочинів на підставі
статті 70 КК України та відповідно
вважати згідно з вказаною нормою
кримінального закону призначене
останньому остаточне покарання шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим, залишивши в решті вирок
суду першої інстанції без зміни.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність.

Зокрема, прокурор стверджує, що суд
апеляційної інстанції на підставі
статті 70 КК України призначив
засудженому ОСОБА_2 остаточне
покарання за сукупністю злочинів
фактично із застосуванням способу
поглинення, тоді як вказав на їх
складання, яке не перевищує
максимального розміру покарань,
призначених за кожний із злочинів.

У доповненнях до касаційної скарги
прокурор додатково ставить вимогу про
перекваліфікацію дій засуджених з
частини 3 на частину 2 статті 365 КК
України з огляду на нову редакцію
вказаної статті, що відбулася на
підставі Закону України «Про внесення
змін до Кримінального та Кримінального
процесуального кодексів України щодо
імплементації до національного
законодавства положень статті 19
Конвенції ООН проти корупції», за яким
частина 3 статті 365 КК України не
містить кваліфікуючої ознаки -
спричинення тяжких наслідків.

Вироком Ківерцівського районного суду
Волинської області від 29 травня 2014 року
ОСОБА_1 визнаний невинуватим та
виправданий у зв'язку з недоведеністю
його вини у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених частиною 2
статті 121, частиною 3 статті 365 КК
України, та у зв'язку з недоведеністю в
його діях складу кримінальних
правопорушень, передбачених частиною 1
статі 366, частиною 1 статті 396 КК України.
ОСОБА_2 визнаний невинуватим та
виправданий у зв'язку з недоведеністю
його вини у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених частиною 2
статті 121, частиною 3 статті 365 КК
України.

Згідно з вироком, органом досудового
розслідування ОСОБА_1 та ОСОБА_2
обвинувачувалися, а апеляційним судом
підтверджено, в тому, що 27 жовтня 2011
року о 22 годині 30 хвилин старший
дільничний інспектор міліції ОСОБА_1 та
дільничний інспектор міліції СДІМ
Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області ОСОБА_2, перебуваючи
в приміщенні гуртожитку колишнього
центру реабілітації по вул. Гагаріна, 55,
в м. Рожище Волинської області,
здійснюючи перевірку наявності за
місцем проживання адміністративно
піднаглядного ОСОБА_7, щодо якого
постановою Рожищенського районного
суду від 20 червня 2011 року встановлено
адміністративний нагляд. За
результатами якої ОСОБА_1 складено акт
нічної перевірки адміннаглядного,
відповідно до якого ОСОБА_7 під час
перевірки знаходився за місцем
проживання та з останнім проведено
бесіду профілактичного характеру про
недопущення скоєння злочинів та
правопорушень. Потім ОСОБА_2
наполегливим голосом змусив ОСОБА_8,
який перебував в приміщенні кухні
даного гуртожитку вийти на коридор, де,
в порушення статей 5, 8 Закону України
"Про оперативно-розшукову діяльність",
не будучи уповноваженою законом особою
на здійснення оперативно-розшукової
діяльності, вимагав у останнього
співпрацювати з ними та сповіщати про
злочини і пригоди, що сталися на
території м. Рожище. Після того, як не
отримав ствердну відповідь,
усвідомлюючи суспільно-небезпечний
характер своїх дій, умисно застосував
до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке
виразилось у тому, що він кулаком своєї
правої руки наніс один удар в грудну
клітку останнього. На вимогу ОСОБА_8
щодо припинення протиправних дій по
нанесенню тілесних ушкоджень та
погрозою звернення з відповідними
скаргами до прокурора, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
не реагували.

Так, ОСОБА_1, продовжуючи свої злочинні,
узгоджені дії у групі з ОСОБА_2,
перевищуючи владу та службові
повноваження, з метою задоволення
власних амбіцій та з помсти щодо
ігнорування про злочини і погроз про
звернення зі скаргами до прокурора,
явно виходячи за межі наданих йому
законом прав і повноважень щодо
застосування фізичної сили до
потерпілого при відсутності для цього
будь-яких підстав, оскільки ОСОБА_8
правопорушень та опору не вчиняв, в
порушення статті 13 Закону України «Про
міліцію», усвідомлюючи
суспільно-небезпечний характер своїх
дій, умисно застосував до останнього
фізичне насильство, яке виразилось у
тому, що він правою ногою наніс один
удар в пах ОСОБА_8, від чого останній
присів та вперся спиною об стіну.

В подальшому, ОСОБА_2, перебуваючи на
посаді дільничного інспектора міліції
СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області, будучи працівником
правоохоронного органу, маючи
спеціальне звання старшого лейтенанта
міліції, перевищуючи владу та службові
повноваження, продовжуючи злочинні,
узгодженні дії у групі з ОСОБА_1, умисно
застосував до ОСОБА_8 фізичне
насильство, яке виразилось у тому, що
він правою ногою ще раз наніс один удар
в пах останнього, від чого він впав
обличчям до землі та втратив
свідомість. Внаслідок дій ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 потерпілому були нанесені
тілесні ушкодження у виді закритої
тупої травми сечостатевих органів -
забій калитки та сечового міхура, чим
спричинили тяжкі тілесні ушкодження,
які являли собою небезпеку для життя у
момент спричинення.

Крім цього, 28 жовтня 2011 року в
Рожищенський РВ УМВС України у
Волинській області з Рожищенської
центральної районної лікарні надійшло
повідомлення №132 щодо отримання ОСОБА_8
тілесних ушкоджень. У відповідності до
резолюції начальника Рожищенського РВ
УМВС України у Волинській області на
рапорті оперативного чергового
райвідділу від 28 жовтня 2011 року про
отримане з Рожищенської ЦРЛ
повідомлення №132 з даного приводу,
організацію проведення перевірки за
цим повідомленням та прийняття рішення
в порядку статті 97 КПК України 1960 року
було доручено начальнику сектору
дільничних інспекторів міліції
райвідділу ОСОБА_9, який, у свою чергу,
доручив її проведення старшому
дільничному інспектору міліції СДІМ
Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області ОСОБА_1, про що також
поставив відповідну резолюцію на
згаданому рапорті оперативного
чергового райвідділу.

Так, ОСОБА_1, перебуваючи на посаді
старшого дільничного інспектора
міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС
України у Волинській області, будучи
представником влади та службовою
особою правоохоронного органу, маючи
спеціальне звання старшого лейтенанта
міліції, використовуючи надану йому
владу та службові повноваження, а саме
при проведенні перевірки в порядку
статті 97 КПК України 1960 року
повідомлення Рожищенської ЦРЛ №132 від
28 жовтня 2011 року щодо отримання ОСОБА_10
тілесних ушкоджень, діючи всупереч
інтересам служби, в особистих
інтересах, з метою приховування
вчинених у групі з ОСОБА_2 злочинів та
уникнення за вказані дії
відповідальності, 29 жовтня 2011 року у
невстановлений час доби, в приміщенні
службового кабінету опорного пункту
Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області по вул.
Незалежності, 60, в м. Рожище вчинив
службове підроблення офіційного
документа, який засвідчує факти та має
юридичне значення, а саме без
фактичного проведення передбаченої
частини 4 статті 97 КПК України 1960 року
дослідчої дії - відібрання пояснень,
всупереч Закону України "Про міліцію"
склав завідомо неправдиве пояснення
ОСОБА_11, де останній особисто пояснив,
що 27 жовтня 2011 року о 18 годині він з
ОСОБА_8, прямуючи до місця проживання,
декілька разів падали з висоти
власного зросту та до них ніхто
фізичної сили не застосовував. Крім
цього, у вказаному поясненні ОСОБА_1
особисто вписав замість ОСОБА_11 слова
"пояснення записане вірно" та проставив
за нього два підписи, а достовірність
вказаного офіційного документу
засвідчив своїм підписом.

В подальшому, на підставі
вищезгаданого завідомо неправдивого
документу, ОСОБА_1, 29 жовтня 2011 року у
невстановлений час доби, в приміщенні
службового кабінету опорного пункту
Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області по вул.
Незалежності, 60, в м. Рожище вчинив
службове підроблення офіційного
документа, який засвідчує факти та має
юридичне значення, а саме без
фактичного проведення передбаченої
частини 4 статті 97 КПК України 1960 року
дослідчої дії - відібрання пояснень,
всупереч Закону України "Про міліцію"
вніс до офіційного документу -
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 29 жовтня 2011
року за фактом отримання 27 жовтня 2011
року ОСОБА_8 тілесних ушкоджень,
завідомо неправдиві відомості, а саме
вписав туди власноручно написані
пояснення від імені ОСОБА_11, які стали
однією з основних підстав для
констатації відсутності події злочину.

Крім того, старший дільничний
інспектор міліції СДІМ Рожищенського
РВ УМВС України у Волинській області
ОСОБА_1, будучи представником влади та
службовою особою правоохоронного
органу, маючи спеціальне звання
старшого лейтенанта міліції,
використовуючи надану йому владу та
службові повноваження, діючи всупереч
інтересам служби, в особистих
інтересах, з метою приховування
вчинених у групі з ОСОБА_2 кримінальних
правопорушень, передбачених частиною 3
статті 365, частиною 2 статті 121 КК
України, та уникнення за вказані дії
відповідальності, всупереч Закону
України "Про міліцію" та КПК України 1960
року, 29 жовтня 2011 року у невстановлений
час доби, в приміщенні службового
кабінету опорного пункту
Рожищенського РВ УМВС України у
Волинській області по вул.
Незалежності, 60, в м. Рожище склав
завідомо неправдивий офіційний
документ - пояснення ОСОБА_11, на
підставі якого вніс до офіційного
документу - постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від 29
жовтня 2011 за фактом отримання 27 жовтня
2011 року ОСОБА_12 тілесних ушкоджень,
завідомо неправдиві відомості, що
заподіяло істотну шкоду охоронюваним
законом правам та інтересам
потерпілого ОСОБА_8, державним та
громадським інтересам у вигляді
дискредитації діяльності органів
внутрішніх справ, підриву їх
авторитету, порушення конституційних
прав громадян на свободу, захист від
злочинних посягань, а також
приховування вчинених у групі з ОСОБА_2
кримінальних правопорушень щодо
ОСОБА_8

Розглядаючи вирок Ківерцівського
районного суду Волинської області від
29 травня 2014 року за апеляційною скаргою
прокурора, що приймав участь у розгляді
кримінального провадження в суді
першої інстанції, апеляційний суд 12
серпня 2014 року скасував вказаний вирок
суду першої інстанції та ухвалив новий
вирок, яким ОСОБА_1 визнаний винуватим у
вчиненні кримінальних правопорушень,
передбачених частиною 2 статті 121,
частиною 3 статті 365, частиною 1 статті
366, частиною 1 статті 396 КК України, та
призначив покарання за: частиною 2
статті 121 КК України у виді позбавлення
волі строком на 7 років, частиною 3
статті 365 КК України у виді позбавлення
волі строком на 7 років 6 місяців з
позбавленням права обіймати посади в
правоохоронних органах строком на 3
роки, частиною 1 статті 366 КК України у
виді обмеження волі строком на 2 роки з
позбавленням права обіймати посади в
правоохоронних органах строком на 1
рік, частиною 1 статті 396 КК України у
виді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі статей 70, 72 КК України
шляхом часткового складання
призначеного покарання ОСОБА_1
остаточно призначено покарання у виді
позбавлення волі строком на 8 років з
позбавленням права обіймати посади в
органах внутрішніх справ строком на 3
роки. Відповідно до статті 54 КК України
ОСОБА_1 позбавлений спеціального
звання - старший лейтенант міліції.

ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених частиною 2 статті 121,
частиною 3 статті 365 КК України, та йому
призначено покарання за: частиною 2
статті 121 КК України у виді позбавлення
волі строком на 7 років, частиною 3
статті 365 КК України у виді позбавлення
волі строком на 7 років 6 місяців з
позбавленням права обіймати посади в
правоохоронних органах строком на 3
роки. На підставі статті 70 КК України
шляхом часткового складання
призначеного покарання ОСОБА_2
остаточно призначено покарання у виді
позбавлення волі строком на 7 років 6
місяців з позбавленням права обіймати
посади в органах внутрішніх справ
строком на 3 роки. Відповідно до статті
54 КК України ОСОБА_2 позбавлений
спеціального звання - старший
лейтенант міліції.

Також, ухвалено про вирішення
цивільного позову щодо відшкодування
матеріальної та моральної шкоди на
користь ОСОБА_8, запобіжного заходу та
обчислення строку відбування
покарання.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення прокурора та потерпілого,
які підтримали касаційну скаргу
прокурора та заперечували проти
задоволення касаційних скарг
засуджених і захисників, пояснення
засуджених, які підтримали свої та
захисників касаційні скарги та не
заперечували проти задоволення
касаційної скарги прокурора, пояснення
захисників, які підтримали свої та
засуджених касаційні скарги, а також
один заперечував проти задоволення
касаційної скарги прокурора, а інший не
заперечував проти часткового її
задоволення, обговоривши доводи
касаційних скарг та перевіривши
матеріали кримінального провадження,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України
судове рішення повинно бути законним,
обґрунтованим і вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі об'єктивно з'ясованих
обставин, які підтверджені доказами,
дослідженими під час судового розгляду
та оціненими судом відповідно до
статті 94 цього Кодексу.

В мотивувальній частині ухвали
апеляційного суду згідно з вимогами
пункту 2 частини 1 статті 419 КПК України
мають бути зазначені, зокрема,
встановлені судом апеляційної
інстанції обставини з посиланням на
докази, а також мотиви визнання окремих
доказів недопустимими чи неналежними.

Апеляційний розгляд згідно з частиною 1
статті 405 КПК України здійснюється
згідно з правилами судового розгляду в
суді першої інстанції, з урахуванням
особливостей, передбачених Главою 31
цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 23 КПК
України суд досліджує докази
безпосередньо. Не можуть бути визнані
доказами відомості, що містяться в
показаннях, речах і документах, які не
були предметом безпосереднього
дослідження суду, крім випадків,
передбачених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції згідно з
частиною 3 статті 404 КПК України за
клопотанням учасників судового
провадження зобов'язаний повторно
дослідити обставини, встановлені під
час кримінального провадження, за
умови, що вони встановлені судом першої
інстанції не повністю або з
порушеннями.

Як убачається з матеріалів
кримінального провадження, перегляд
вироку суду першої інстанції в суді
апеляційної інстанції здійснювався за
апеляційною скаргою прокурора, в якій
ставилося питання про незаконність,
необґрунтованість, невмотивованість,
неповноту судового розгляду,
невідповідність висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам справи,
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону та неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність, доводи
щодо чого підтверджувалися доказами у
кримінальному провадженні.

Скасовуючи виправдувальний вирок суду
першої інстанції та ухвалюючи
обвинувальний вирок, суд апеляційної
інстанції підтвердив доводи прокурора
в апеляційній скарзі, зазначаючи про
перевірку матеріалів кримінального
провадження за доводами апеляційної
скарги прокурора та невідповідність
висновків суду першої інстанції
матеріалам кримінального провадження,
поклавши у основу своїх висновків щодо
доведеності винуватості засуджених
такі докази, як: показання засуджених
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час судового
розгляду в суді першої інстанції,
показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під
час досудового розслідування та
судового розгляду в суді першої
інстанції з посиланням на звукозапис
судового засідання, показання свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
протокол одночасного допиту ОСОБА_1,
ОСОБА_8, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 8 лютого 2013
року, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, показання
ОСОБА_17, заяву ОСОБА_8 від 6 лютого 2012
року, протокол заяви про злочин від 2
липня 2012 року, показання свідка ОСОБА_11
під час допиту на досудовому
розслідуванні, змінені показання
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
скаргу від 22 лютого 2013 року та заяву
від 4 вересня 2012 року потерпілого, заяву
ОСОБА_6 від 12 лютого 2013 року, висновок
№277 від 27 березня 2013 року.

Однак, наведена низка доказів у
кримінальному провадженні на
підтвердження або спростування
доводів апеляційної скарги прокурора
під час апеляційного розгляду не
досліджувалися, що вбачається із
журналу судового засідання та
звукозапису судового засідання.

Тобто, суд апеляційної інстанції із
заявлених шляхом апеляційної скарги та
клопотань для перевірки доказів
здійснив лише допит засуджених та
потерпілого, дослідив висновок
експерта №7 від 1 березня 2013 року та
дані, які характеризують особу
засуджених, тоді як надав доказам, що
досліджені судом першої інстанції,
іншу оцінку без їх безпосереднього
дослідження під час апеляційного
розгляду, що і зазначив у вироку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
така вибірковість перевірки доказів
під час судового засідання в суді
апеляційної інстанції попри аналіз у
вироку низки інших доказів у
кримінальному провадженні перешкодила
суду апеляційної інстанції ухвалити
законний та обґрунтований вирок.

У зв'язку з наведеним, на підставі
пункту 1 частини 1 статті 438 КПК України
вирок суду апеляційної інстанції, як
ухвалений з істотним порушенням вимог
кримінального процесуального закону,
необхідно скасувати та призначити
новий розгляд кримінального
провадження в суді апеляційної
інстанції.

Водночас, порушене засудженим ОСОБА_2
та його захисником питання щодо
невідповідності висновків суду
апеляційної інстанції фактичним
обставинам кримінального провадження
відповідно до статті 438 КПК України не є
предметом перевірки у касаційному
порядку, а може і має бути перевірена
під час апеляційного розгляду.

Оскільки колегією суддів встановлено
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону під час
апеляційного розгляду кримінального
провадження, то доводи сторін захисту і
обвинувачення щодо неправильного
застосування закону України про
кримінальну відповідальність при
доведеності винуватості засуджених,
кваліфікації їх дій, у тому числі з
врахуванням статті 5 КК України, та
призначенні їм покарання на даній
стадії перевірці не підлягають, а
повинні бути перевіренні в суді
апеляційної інстанції.

Відтак, касаційні вимоги засуджених,
сторін захисту та обвинувачення
підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи виявлені порушення вимог
закону при ухваленні вироку судом
апеляційної інстанції, за яким
скасовано виправдувальний вирок суду
першої інстанції та щодо ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у
виді тримання під вартою, то колегія
суддів вважає за необхідне в цій
частини привести їх становище в
попередній стан.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 433-438, 532 КПК України, колегія
суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, їх захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
та заступника прокурора Волинської
області задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Волинської
області від 12 серпня 2014 року щодо
засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасувати
і призначити новий розгляд
кримінального провадження в суді
апеляційної інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під вартою скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з-під варти
негайно.

Ухвала суду касаційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

М.М. Лагнюк А.В. Суржок Т.І.
Франтовська