УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 26 "
грудня 2007р. колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного
суду м. Києва у складі:

головуючого,
судді Верховець Т.М.

суддів Таргоній С.В., Бартащук Л.В.

за участю
прокурора Карпука Ю.А.

засудженого ОСОБА_1

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляційним поданням
прокурора Сіденко О.І., який затвердив обвинувальний висновок, на вирок
Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2007 р.

Згідно з вироком

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Тальне, Черкаської обл., зареєстрований в м. Тальне, Черкась­кої обл., АДРЕСА_1, судимий:

- 26.02.2001 р.
Тальнівським районним судом Черкаської обл.
за ст. 140 ч.3 КК України на три роки позбавлення волі з застосуванням ст.
46-1 КК України відстрочкою виконання вироку на два роки і штрафу 1000грн.;

- 19.03.2002 р.
Тальнівським районним судом Черкаської обл.
за ст. 190 ч.2, 190 ч.3, 70, 71 КК України на чотири роки позбавлення волі;

- 10.05.2007 р.
Деснянським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України на два роки
позбавлення волі,

-
засуджений за ст. 190 ч. 2 КК України на два роки шість місяців позбавлення
волі, на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання
за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10.05.2007 р. більш суворим
остаточно призначено покарання у виді двох років шести місяців позбавлення
волі.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілого Шарунова О.В. у відшкодування
заподіяних збитків - 1800 грн.

Справа №
11-а-2402 Категорія КК: ст. 190 ч. 2

Головуючий у
першій інстанції Ясельський A.M.

Доповідач в
апеляційній інстанції Таргоній С.В.

Вироком
суду ОСОБА_1. засуджений те, що 12.01.2007 p., знаходячись в
кафе «Лелека», що розташоване по вул.
Зодчих в м. Києві, побачив у ОСОБА_2. мобільний телефон «Нокіа 3250»,
який останньому у тимчасове користування дав громадянин ОСОБА_3.

Після
цього приблизно о 19 год.
10 хв., знаходячись біля вказаного кафе, ОСОБА_1., скориставшись тим, що
ОСОБА_4. тримав мобільний телефон в руці та, маючи намір ним заволодіти,
підійшов до ОСОБА_2. та попросив дати телефон нібито для того, щоб
зателефонувати.

ОСОБА_4.,
не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_1, передав останньому мобільний телефон
«Нокіа 3250» вартістю 1800 грн.

Після
цього ОСОБА_1. з метою заволодіння чужим майном, не маючи намір повертати
мобільний телефон, став робити вигляд, що розмовляє по телефону.

В той
час як ОСОБА_4. відволікся, то ОСОБА_1. зайшов за будинок № 52 по вул. Зодчих в м. Києві, та з телефоном з місця
скоєння злочинну зник.

В
апеляційному поданні прокурор ставить питання про скасування вироку, викладення в мотивувальній частині вироку показів підсудного ОСОБА_1, наданих ним під час
судового слідства, постановления
нового обвинувального вироку, яким визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, і про призначення більш
суворого покарання за ст. 190 ч. 2 КК України у виді трьох років позбавлення
волі і на підставі ст. 70 ч. 4 КК України шляхом поглинення менш суворого
покарання призначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від
10.05.2007 р. більш суворим покаранням остаточно призначити покарання у виді 3
(трьох) років позбавлення волі, посилаючись на те, що суд не врахував дані про
особу засудженого і призначив надто суворе покарання.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення прокурора Карпука Ю.А., який підтримав доводи
апеляції частково, просив резолютивну частину вироку змінити і зазначити про
призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, пояснення засудженого
ОСОБА_1, який заперечував проти апеляції прокурора і просив застосувати до
нього Закон України «Про амністію» від 19.04.2007 p., провівши судові
дебати, надавши останнє слово засудженому ОСОБА_1, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляції прокурора, колегія суддів вважає, що
апеляція прокурора підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Висновок
суду про вчинення ОСОБА_1. злочину за обставин, встановленим судом, відповідає
фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Кваліфікація
дій за ст. 190 ч. 2 КК України є правильною.

Як убачається з
матеріалів справи, що суд першої інстанції, з'ясувавши, чи правильно ОСОБА_1.
розуміє фактичні обставини справи та чи є його позиція добровільною та
істинною, за згодою засудженого ОСОБА_1

у відповідності
з вимогами ст. 299 КПК України прийняв
рішення про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин
справи.

ОСОБА_1.
в суді першої інстанції дав покази про обставини вчинення злочину, а саме, що
він 12.01.2007 р. побачив у ОСОБА_2. мобільний телефон і у нього виник умисел
на заволодіння цим телефоном. З цією метою він попросив у ОСОБА_2. мобільний
телефон «Нокіа 3250», щоб нібито зателефонувати, роблячи вигляд, що розмовляє
по телефону, зайшов за будинок, а потім зник. На наступний день поїхав на радіо
ринок, щоб продати телефон, проте був затриманий (а.с. 104-105).

За таких
даних посилання суду у вироку на покази ОСОБА_1 в суді першої інстанції
відповідає матеріалам справи (а.с. 104-105).

Засуджений
ОСОБА_1. в апеляційному порядку не оскаржує встановлений судом першої інстанції
порядок дослідження доказів та встановлені судом фактичні обставини справи.

З
урахуванням наведеного підстав для скасування вироку і постановления апеляційним
судом нового обвинувального вироку, на що вказує прокурор в апеляції, немає.

Доводи
апеляції прокурора про скасування вироку у зв'язку з призначенням надто м'якого
покарання за ст.190 ч. 2 КК України і постановления
нового вироку з призначенням більш суворого покарання є також
необгрунтованими.

Суд
першої інстанції при призначення покарання ОСОБА_1 врахував тяжкість вчинених
ним дій, що він судимий, позитивно характеризується за місцем проживання.
Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Наведені
і враховані судом обставини при обранні покарання відповідають матеріалам
справи (а.с. 76-82).

Щодо
принципу призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, то прокурор
пропонує застосувати той же принцип, що й застосував суд -поглинення менш
суворого покарання більш суворим.

За таких
обставин і з урахуванням того, що суд ОСОБА_1 за ст. 190 ч. 2 КК України
призначив покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі, яке є
наближеним до покарання, яке просить призначити прокурор, немає підстав для
скасування вироку в частині призначеного покарання, постановления вироку
апеляційним судом і задоволення апеляції прокурора в цій частині.

Суд
першої інстанції при обговоренні питання про призначення покарання за
сукупністю злочинів у мотивувальній частині вироку обгрунтовано послався на ч.
4 ст. 70 КК України. Тому формулювання призначення покарання в резолютивній
частині вироку на підставі ч. 4 ст. 70 КК України необхідно уточнити, привівши
у відповідність з резолютивною частиною вироку, залишивши ту міру покарання,
яку призначив суд першої інстанції.

Щодо усної заяви
ОСОБА_1 про застосування до нього Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 р., то цей Закон не
підлягає застосуванню до нього на підставі ст. 7 п. «б».

На
підставі ст. ст. 365, 366
КПК України,
колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м.
Києва,

УХВАЛИЛА:

Апеляційне
подання прокурора Сіденко О.І., який затвердив обвинувальний висновок,
задовольнити частково.

Резолютивну
частину вироку Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2007 р.
відносно ОСОБА_1 в частині формулювання призначеного покарання за сукупністю
злочинів уточнити і зазначити: Конопатському Олександру Володимировичу на
підставі ст. 70 ч. 4 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за
вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2007 р. більш
суворим остаточно за сукупністю злочинів визначити покарання у виді двох років
шести місяців позбавлення волі.

В решті вирок
залишити без змін.