АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/790/821/15 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Справа №642/9598/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
Іменем України
11 червня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 22.12.2014р. стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Указаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Херсон, громадянин України, з середньою освітою, холостий, непрацюючий, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

· 21.11.2002р. Лебединським районним судом Сумської області за ст.ст.185 ч.3, 187 ч.2, 69, 70 КК України до 4-х років позбавлення волі з конфіскацією майна;

· 15.08.2007 р. Лебединським районним судом Сумської області за ст.296 ч.1 КК України до 4 місяців арешту;

· 08.10.2009 р. Ленінським районним судом м. Харкова за ст.263 ч.1, ст.ст.75, 76 КК України до 2-х років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

· 22.03.2012 р. Ленінським районним судом м. Харкова за ст.ст.263 ч.2, 71 КК України до 1 року 1 місяця 2 днів позбавлення волі;

· 27.06.2012 р. Лебединським районним судом Сумської області за ст.ст.395, 70 ч.4 КК України до 1 року 1 місяця 2 днів позбавлення волі,

та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Майськ Павлоградського краю республіки Казахстан, апатрид, з середньою освітою, холостий, непрацюючий, без визначеного місця проживання, раніше неодноразово судимого:

· 08.12.1978г. Солігорським районним судом Мінської області за ст.141 ч.2, ст.206 ч.1, 39 КК Білорусії до 9 років позбавлення волі;

· 21.10.1985г. Свердловським міським судом Луганської області за ст.183 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі;

· 25.10.1989г. Хмельницьким міським судом за ст.141 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі;

· 09.07.1991г. Хмельницьким міським судом за ст.196-1 ч.2 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

· 17.04.2009р. Дніпровським районним судом м. Києва за ст.185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі;

· 08.02.2010р. Харківським районним судом Харківської області за ст.391, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,

засуджені за ч.2 ст.186 КК України до 4(чотирьох) років позбавлення волі кожний.

Цим же вироком вирішені питання щодо процесуальних витрат у порядку передбаченому ст.124 КПК України, а також відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілого.

Згідно вироку, 23.12.2013р., у вечірній час, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та особа, матеріали у відношенні якої виділені в окреме провадження, на вокзалі ст. Харків - пас. познайомилися із ОСОБА_10 , з яким на вокзалі неодноразово вживали алкогольні напої.

Близько 23год. 20хв. вказані особи із касового залу вокзалу по сходах направилися до готелю «Експрес», де між другим і третім поверхами готелю « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований на вокзалі ст. Харків пас. ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, маючи намір на відкрите викрадання чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, діючи повторно, погрожуючи застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , відкрито викрали у потерпілого вдягнену на ньому зимову куртку, вартість якої на досудовому слідстві не встановлена, мобільний телефон марки «Phone-1290» вартістю 150грн. з двома сім-картами мобільних операторів «Київстар» і «Лайф», спричинивши тим самим потерпілому матеріальну шкоду в сумі 150грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 вважає призначене судом покарання занадто суворим и просить застосувати до нього положення ст.75 КК України, оскільки в силу ст.89 КК України він є таким, що немає судимості.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляції звертає увагу на те, що його винуватість не доведена судом, а ґрунтується лише на показах потерпілого, який неодноразово змінював їх, тому він вважає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи. На цих підставах цей апелянт просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію, прокурора, який категорично заперечував проти задоволення апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені районним судом фактичні обставини вчинення злочину, які виразилися у відкритому викраданні чужого майна, поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою осіб і повторно, вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України.

Не дивлячись на те, що обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини у суді не визнав, а в поданій апеляції звертає увагу на те, що його винуватість не доведена судом, колегія суддів вважає цю позицію даного апелянта надуманою та такою, що спростовується наведеними у вироку доказами.

Так, згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю і про обставини справи дав такі покази які повністю відповідають викладеним у вироку фактичним обставинам.

Крім того, покази потерпілого ОСОБА_10 свідчать проте, що 23.12.2014р., у вечірній час, він на вокзалі ст. Харків пас. зустрів раніше незнайомих йому ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і чоловіка на прізвисько « ОСОБА_11 ». Вони познайомилися і стали вживати алкогольні напої. Він був вдягнений у зимову куртку. Спочатку ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і «Тарзан», ніби шуткуючи, говорили про те, що їм подобається його куртка та її можна продати. Але через деякий час вони стали погрожувати йому фізичною розправою, якщо він не віддасть їм куртку. Він був вимушений зняти і віддати свою куртку, оскільки був наляканий погрозами і розумів, що його поб`ють, якщо він не віддасть куртку. Потім він побачив свій мобільний телефон, який до цього знаходився в кишені його куртки, у « ОСОБА_11 ». ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і «Тарзан» діяли спільно з метою забрати його куртку, погрожуючи фізичною розправою. Під час слухання справи у суді ОСОБА_9 компенсував йому збитки і він претензій до обвинувачених не має.

Сам обвинувачений ОСОБА_8 в суді показав, що 23.12.2013р. на вокзалі ст. Харків пас. він разом із ОСОБА_9 , чоловіком на прізвисько « ОСОБА_11 » познайомилися з потерпілим ОСОБА_10 .. Потім разом із потерпілим на вокзалі розпивали алкогольні напої. Під час вживання алкогольних напоїв зайшла мова про куртку потерпілого, тобто їм сподобалася куртка потерпілого. Спочатку «Тарзан», шуткуючи, говорив потерпілому, щоб той знімав куртку, але потім став вести себе агресивно. Вони зайшли з касового залу на сходи, які ведуть до готелю «Експрес». На сходах «Тарзан» став погрожувати потерпілому побиттям і той віддав йому свою куртку. Особисто він, ОСОБА_8 , ніяких погроз насильством потерпілому не висловлював, не вимагав, що б той знімав куртку. В той час, коли « ОСОБА_11 » забирав куртку у потерпілого, рядом з ними стояв ОСОБА_9 , а він знаходився на сходах на відстані 3-5м. від них. Всі були у стані алкогольного сп`яніння. Після цього він і ОСОБА_9 продали куртку потерпілого за 150грн. таксисту.

Поряд з цим, встановлені фактичні обставини вчинення злочину підтверджуються також іншими, наведеними у вироку районного суду доказами.

З наведеного, колегія суддів робить висновок проте, що не дивлячись на те, що сам ОСОБА_8 не виказував погроз потерпілому проте, його особисте знаходження на близької відстані від події, разом із послідуючою участю у продажу куртки ОСОБА_10 , переконують суд у тому, що він був обізнаний та підтримував дії ОСОБА_9 і особи матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження.

За таких обставин, районний суд вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України, а тому ці доводи апелянта не підлягають задоволенню.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як зазначено у вироку районного суду (т.1 а.с.194), вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено, що він розлучений, офіційно ніде не працює, має постійне місце проживання, страждає синдромом залежності до алкоголю та раніше неодноразово судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття, а обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину.

Наведений у вироку перелік попередніх судимостей обвинувачених, переконують колегію суддів у правильності висновків суду, що до наявності рецидиву злочину, оскільки відповідно до ст.ст.88-89 КК України обидва обвинувачені мають не погашені судимості.

Отже доводи апелянта в цій частині спростовуються матеріалами кримінального провадження.

При призначенні покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступень суспільної небезпеки здійсненого, наведені вище дані про особи обвинувачених, обтяжуючу та пом`якшуючу покарання обставини і справедливо, на думку колегії суддів, прийшов до висновку, що обидва обвинувачених підлягають покаранню у вигляді позбавлення волі, оскільки їх виправлення не можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, оцінюючи висновок суду щодо виду та розміру обраного покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, а призначене обвинуваченим покарання неможна визнати явно несправедливим через його суворість, а тому є справедливим.

Наведене, переконують колегію суддів у безпідставності вимог апелянтів.

Таким чином, апеляційною інстанцією, не встановлені порушення кримінального закону та не виявлені істотні порушення кримінального процесуального закону, які б були підставою для безумовного скасування судового рішення, а тому апеляції обвинувачених не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 414, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 22.12.2014р. стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Головуючий

Судді