АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/441/15 Справа № 206/7863/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровськ кримінальне провадження №0000687 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився у м.Ясинувате Донецької області,

проживаэ за адресою

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Потерпілим ОСОБА_6 принесена апеляційна скарга на вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року, в якій він просить вирок суду скасувати та ухвалити свій, яким обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України призначити більш тяжке покарання, ніж штраф, з позбавленням права керування транспортними засобами.

Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпілий вказує, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості скоєного правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що пом`якшуючі покарання обставини, які вказані у вироку, не знайшли свого підтвердження, оскільки обвинувачений у скоєному щиросердечно не розкаявся, не сприяв розкриттю злочину, шкоду, завдану внаслідок вчиненого злочину, не відшкодував, першу медичну допомогу надавав пасажирці автомобіля ОСОБА_10 , а не потерпілому. Звертає увагу на те, що через отримані під час ДТП тілесні ушкодження він потребує подальшого лікування.

Вироком суду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 13 жовтня 2014 року, приблизно о 09 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ХОНДА-ПІЛОТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул.Маршала Малиновського збоку пр.Правди у напрямку вул.Молодогвардійської у Самарському районі м.Дніпропетровська.

Під час руху ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, виконуючи маневр повороту ліворуч, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля вліво, не переконавшись що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та продовжуючи рух, в районі будинку №114 допустив зіткнення з автомобілем «Пежо-309», під керуванням водія ОСОБА_6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , що рухався у зустрічному напрямку прямо.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи №4041е від 17.10.2014 року, були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_6 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив задовольнити її в повному обсязі, зазначивши про те, що призначене покарання не відповідає тяжкості скоєному правопорушенню та особі обвинуваченого, який в скоєному не розкаявся, завдану шкоду не відшкодував.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги свого підзахисного та просив вирок суду скасувати та ухвалити свій, яким обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України призначити більш тяжкий вид покарання з позбавленням права керування транспортними засобами.

Прокурор ОСОБА_8 заперечувала проти доводів апеляційної скарги потерпілого та просила вирок суду залишити без змін, вказавши, що доводи апеляції є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зводяться лише до невідшкодування шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти апеляційної скарги потерпілого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін. Вказав про те, що після дорожнього транспортної пригоди він потерпілим надав допомогу, організував евакуатор, після вказаної події ввечері приїздив до лікарні, де відвідав потерпілу ОСОБА_10 , якій оплатив лікування, а потерпілого ОСОБА_6 в лікарні не було. Він намагався з ним зустрітися, але за вимогою потерпілого спілкувався тільки з його представником, з яким досягли домовленості про розмір відшкодування потерпілому шкоди, від якої потерпілий відмовився, вимагаючи іншу суму, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги потерпілого вважає безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, вислухавши думки учасників судового процесу, дослідивши та перевіривши матеріали кримінального провадження разом з доводами апеляційної скарги потерпілого, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Як видно з вироку, суд перевірив обґрунтованість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 та дав відповідну оцінку доказам по справі. Висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на досліджених судом доказах.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за яке його засуджено, кваліфікація його дій не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає не обґрунтованими.

Згідно ст.50 КК України - покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суд до особи, визнаної винною у вчинені злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України - при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначення покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Санкція ч.1 ст.286 КК України, за якою засуджено ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , врахував обставини, що пом`якшують покарання згідно вимог ст.66 КК України, а саме щире каяття, надання допомоги потерпілому після чинення злочину, активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Тому не обґрунтовані доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині, оскільки обвинувачений з місця пригоди не зникав, викликав швидку допомогу, евакуатор, після чого в лікарні оплатив медичну допомогу пасажиру автомобіля під керуванням потерпілого ОСОБА_10 , що підтверджує і потерпілий. Потерпілий в лікарні був відсутній, що позбавило обвинуваченого можливості надати йому допомогу. Під час досудового слідства та в ході судового розгляду обвинувачений визнавав свою вину в скоєному, сприяв слідству, а посилання потерпілого на відсутність дій, які свідчать саме про активне сприяння розкриттю любого злочину, безпідставні, оскільки зазначені потерпілим обставини, як викриття співучасників, видача знаряддя і засобів вчинення злочину, повернення викраденого майна, не мали місце під час дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_7 з самого початку був відомий як особа, що вчинила злочин, і не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Щодо посилання потерпілого на фактичне прирівняння при призначенні покарання судом дій підсудного до адміністративного проступку, то дані доводи не є обґрунтованими, оскільки законодавцем встановлено, що санкція закону, за яким засуджено ОСОБА_7 , саме за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачає серед інших і такий вид покарання як штраф, та альтернативу при обранні додаткового покарання.

Судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, враховано ступінь тяжкості скоєного ним злочину, як середнього ступеню, однак, відповідно ст.12 КК України вчинений злочин є злочином невеликого ступеню тяжкості, чим заперечуються доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині.

Судом також враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має постійне місце роботи, де характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що обвинуваченим не відшкодовано потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду за пошкодження автомобіля та пошкодження здоров`ю. Так, потерпілим не заявлявся цивільний позов про відшкодування шкоди відповідно ч.ч.1, 7 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та / або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`являти цивільний позов до обвинуваченого; а особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, також має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Як пояснив колегії суддів обвинувачений, він був позбавлений можливості спілкування з потерпілим, а тільки з його представником, з яким досягли угоди про розмір шкоди, який підлягала відшкодуванню, однак, в наступному потерпілий зажадав більшу грошову суму.

Потерпілий пояснив, що мав намір звернутися з цивільним позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи думку представника сторони обвинувачення, яка вважає, що доводи апеляції є безпідставними та необґрунтованими, оскільки останні зводяться лише до не відшкодування шкоди, враховуючи поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, який цікавився станом здоров`я потерпілого після ДТП, відшкодував пасажиру ОСОБА_10 грошові кошті за її лікування, на підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що в принесеній потерпілим апеляційній скарзі не вказано вагомих доводів, які б свідчили про те, що призначене обвинуваченому покарання є надто м`яким, і недостатнім для виправлення ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає, що призначене покарання у виді штрафу в максимальному розмірі є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо не призначення судом додаткового покарання, то враховуючи обставини скоєння злочину, ступінь його тяжкості, наведені вище, форму вини обвинуваченого, наслідки злочину, в результаті якого потерпілому спричинено середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, відношення обвинуваченого до скоєного, намагання відшкодувати завдану потерпілому шкоду, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому додаткового покарання не буде відповідати вимогам ст.65 КК України.

Підстав для скасування судового рішення внаслідок істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді