№ провадження 11-кп/781/289/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.03.2015 року. м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0007344 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 січня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, гр. України, не одруженого, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , раніше судимого: 26.08.2014 року Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.125 КК України до громадських робіт строком на 200 годин

засуджено за ч.2 ст.15 ч.2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбутут частину покарання за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26.08.2014 року за правилами п. «г» ч.1 ст.72 КК України, де одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт та остаточно призначено 4 роки 20 днів позбавлення волі

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_7 .

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 08.09.2014 року близько 12.00 год., в стані алкогольного сп`яніння проходив біля Державної податкової адміністрації в Кіровоградській області по вул. В. Перспективній в м. Кіровограді, де побачив потерпілу ОСОБА_9 , що стояла біля банкомату «Приват Банк» в руках якої був гаманець. В цей час у ОСОБА_6 виник намір на відкрите викрадення чужого майна. Діючи умисно, з корисливих спонукань, з метою наживи, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, ОСОБА_6 наніс потерпілій ОСОБА_9 два удари рукою в область голови, після чого шляхом ривка вихопив з рук потерпілої гаманець, вартістю 154 грн., в якому знаходились гроші в сумі 45 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 199 грн. Тобто ОСОБА_6 виконав усі дії направлені на заволодіння чужим майном, але довести злочин до кінця не зміг, оскільки був затриманий біля місця вчинення злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок районного суду змінити, призначити ОСОБА_6 покарання із застосування ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що при призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, позитивно характеризується, має на утриманні хвору матір, вчинив тяжкий злочин, але при цьому для потерпілої не настало тяжких наслідків, щиро розкаявся.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок районного суду змінити, пом`якшити призначене покарання, мотивуючи тим, що він щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдані злочином збитки.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подані апеляційні скарги, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_9 про залишення вироку суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданої апеляції, колегія суддів встановила, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому районний суд дотримав вимоги змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого та роз`яснив йому наслідки застосування такої норми закону, зокрема неможливість оскаржити такі обставини в апеляційному порядку, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ст.404 ч.1 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, стосовно яких, відповідно до вимог ст.349 ч.1 КПК України докази не досліджувались.

За таких обставин районний суд обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченим ч.2 ст.15 ч.2 ст. 186 КК України, кваліфікувавши його дії, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який не працю; за місцем проживання характеризується позитивно; раніше притягувався до кримінальної відповідальності; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину; обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства та призначив мінімальне покарання у виді позбавлення волі, яке у даному випадку буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідатиме цілям покарання.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника щодо невідповідності призначеного покарання особі винного, а саме недостатнє врахування судом першої інстанції при призначенні йому покарання обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до яких, суд всебічно і повно врахував як обставини, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого так і ті, що обтяжують відповідальність, та з урахуванням всіх доводів, обґрунтовано призначив покарання пов`язане з позбавленням волі в межах санкції ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, яке за вказаних вище обставин справи є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 368 КПК України при ухваленні вироку, суд зокрема, вирішує питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; основні засади призначення покарання, що є обов`язковими для суду при призначенні покарання винуватому, регламентовані ст. 65 КК України.

При призначенні обвинуваченому покарання, за наявних до того підстав, суд також визначає, з урахуванням усіх обставин по кримінальному провадженню у їх сукупності, та із урахуванням думки учасників судового провадження, чи є можливим застосування при призначенні обвинуваченому покарання ст. 75 КК України, тим самим звільнити обвинуваченого від відбування покарання.

Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку суду першої інстанції, судом належно вмотивовано підстави неможливості застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, і з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Що стосується аргументів, наведених у апеляційній скарзі, щодо того, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 позитивно характеризується по місцю свого проживання, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів переконана, вказані обставини, з урахуванням тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є тяжким, вчиненим проти здоров`я особи, а також із врахуванням і обставини, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, не можуть слугувати підставою до застосування при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 ст. 75 КК України.

Вказане покарання, на переконання колегії суддів є виваженим, підстави для застосування ст.69, 75 КК України відсутні.

Крім того, при призначенні покарання за сукупністю вироків судом першої інстанції було дотримано вимоги ст. 71 КК України, відповідно до якої остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи викладене, підстав для скасування вироку чи для пом`якшення обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4