АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6571/14-к Номер провадження 11-кп/786/45/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 408 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000039 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Карлівського р-ну Полтавської обл., який проживає АДРЕСА_1 ,

засуджено за:

· ч. 1 ст. 408 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 визнаний винуватим і засуджений за те, що він, являючись солдатом військової служби за призовом під час мобілізації військової частини п/п НОМЕР_1 , усупереч вимог ст.ст. 4,11,16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 02 вересня 2014 року приблизно 15 години, діючи з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби та з мотивів побутового характеру, без поважних причин, не одержавши дозволу відповідного начальника, самовільно залишив розташування військової частини п/п НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та вибув за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 -он Полтавської обл., де проводив час на власний розсуд та продовжував ухилятися від обов`язків військової служби.

23 вересня 2014 року ОСОБА_8 за викликом прибув до військової прокуратури Полтавського гарнізону, упродовж 2 днів пройшов військову - лікарську комісію на предмет придатності до військової служби, повідомив про відмову проходити військову службу та повертатися до військової частини НОМЕР_1 та вибув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд.

03 жовтня 2014 року приблизно 09 години ОСОБА_8 прибув до військової прокуратури Полтавського гарнізону, де повторно відмовився повертатися до військової частини НОМЕР_1 та проходити військову службу з побутових мотивів.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини, вчиненого ОСОБА_8 злочину, правильність кваліфікації дій останнього за ч. 1 ст. 408 КК України, просить вирок місцевого суду змінити у частині призначеного покарання, звільнивши ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своєї скарги посилається захисник на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, оскільки суд не врахував, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу військовий прокурор Полтавського гарнізону ОСОБА_6 , посилаючись на те, що застосування до ОСОБА_8 ст. 75 КК України, останній не понесе достатнього покарання, просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 , які посилаючись на те, що ОСОБА_8 працює і одночасно веде підсобне господарство, має на утриманні неповнолітнього сина та вагітну дружину, яка не працює і не перебуває на обліку як безробітна у Карлівському районному центрі зайнятості, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання просили апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого та вважав вирок законним і обґрунтованим, а призначене покарання справедливим з підстав зазначених у поданих ним запереченнях, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження, в суді першої інстанції, фактичні обставини злочину ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії ОСОБА_8 , за визнаних судом першої інстанції фактичних обставин злочину правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 408 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем з метою ухилитися від військової служби і у апеляційній скарзі не оспорюються.

Твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про те, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано дані про особу обвинуваченого, що потягнуло призначення останньому суворого покарання, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як убачається з вироку місцевого суду, ці вимоги кримінального закону судом виконані.

Так, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як середньої тяжкості, особу винуватого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітню дитину, негативно характеризується за місцем проходження служби, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Доводи захисника ОСОБА_9 про безпідставне не врахування судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого - це щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, є необґрунтованими.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винуватого до вчиненого злочину, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Аналізуючи показання ОСОБА_8 наданих ним у суді першої та апеляційної інстанцій, який визнав свою винуватість у вчиненні дезертирства, видно, що сімейні та побутові проблеми у нього превалюють над його конституційним обов`язком щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Прокурор у суді апеляційної інстанції показав, що з обвинуваченим велися розмови про припинення ним злочину, але він категорично відмовлявся виправити ситуацію, що сталася, а саме повернутися до військової частини з метою проходження військової служби. Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання правильно не визнав та не врахував при призначенні покарання щире каяття, як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.

ОСОБА_8 не надавав органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин провадження, що було підтверджено у суді апеляційної інстанції прокурором ОСОБА_6 .. Отже, у суду першої інстанції не було підстав для визнання та врахування при призначенні покарання ОСОБА_8 обставини, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України, суд, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за цей злочин.

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 працює і одночасно веде підсобне господарство, має на утриманні неповнолітнього сина та вагітну дружину, яка не працює і не перебуває на обліку як безробітна у Карлівському районному центрі зайнятості, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, і саме ці обставини, на його думку, з огляду на положення ст. 69 КК України дають суду апеляційної інстанції можливість призначити обвинуваченому більш м`яке покарання у виді обмеження волі, не зазначеного у ч. 1 ст. 408 КК України, є безпідставними.

Вищеперелічені захисником ОСОБА_7 обставини є даними про особу винуватого і не обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та можуть бути враховані як підстави для застосування ст. 69 КК України.

На думку колегії суддів ОСОБА_8 не може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки останній не понесе достатнього покарання, не виконає свій конституційним обов`язком щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та протягом іспитового строку його не призвуть за мобілізацією для проходження військової служби, а в подальшому, як особа, що була раніше судима буде призваним в останню чергу.

Таким чином призначене ОСОБА_8 в мінімальних межах санкції частини статті кримінального закону покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстав для призначення більш м`якого покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , у тому числі й можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не знаходить.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону, істотних порушень норм кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, які б потягнули зміну чи скасування вироку суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення , а вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4