Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
12 травня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати по розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Рівне кримінальне провадження №0000367 від 16.08.2014 року за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2015 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта вища, раніше не судимого, не працюючого, інваліда 3-ї групи загального захворювання.

Вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним та призначено покарання:

· за ст.128 КК України - два роки обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року шести місяців не вчинить нового злочину і виконає покладені на його обов`язки, передбачені п.п.2,4 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто із ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 40 000 (сорок тисяч) гривень та на користь ОСОБА_7 10 000 (десять тисяч) гривень.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь держави 1 871 (одну тисячу вісімсот сімдесят одну) гривню 52 коп. витрат за проведення судових експертиз.

Позов прокурора Радивилівського району про відшкодування витрат за перебування ОСОБА_8 на стаціонарному лікуванні в розмірі 8 072 (вісім тисяч сімдесят дві) гривні 03 коп. залишено без розгляду.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів.

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він 16 серпня 2014 року біля 15 год. 30 хв. перебуваючи у своєму господарстві, по АДРЕСА_1 з метою відлякування бродячих собак з мисливської рушниці моделі "Иж-43 ЕМ", серія НОМЕР_1 , калібру 12 мм, здійснив два постріли в напрямку присадибної земельної ділянки, яка належить сусідці ОСОБА_8 , жительки АДРЕСА_2 та розміщена в східному напрямку від його будинковолодіння.

В результаті злочинної недбалості, що проявилась в непередбаченні можливості настання шкоди для здоров`я інших осіб, хоча таке можливо було передбачити, діючи з більшою обачністю, ОСОБА_5 поцілив у ОСОБА_8 , яка у той час знаходилась на своїй присадибній земельній ділянці, спричинивши їй тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта №260/232 від 23.09.2014 року у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження: вогнепальне проникаюче поранення спини (9-те підребер`я) з пошкодженням лівого купола діафрагми, судинної сітки селезінки, передньої та задньої стінки шлунку, що призвело до внутрішньої кровотечі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент отримання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій засудженого та доведеність вини, вважають вирок суду в частині стягнення моральної шкоди незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає зміні. Вказують, що ОСОБА_5 повністю визнав вчинення ним кримінального злочину, передбаченого ст.128 КК України, в ході судового розгляду не заперечував фактичні обставини вчинення злочину, а тому відносно нього можливо застосувати ст.69-1 КК України. Зазначають, що ОСОБА_7 не надала жодних доказів, що вона уповноважена представляти інтереси ОСОБА_8 . Позову наданого потерпілою в матеріалах провадження не містять, а тому обставин стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 40 000 грн. є порушенням ст.ст.22, 23, 26 КПК України. Просять вирок суду змінити та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням вимог ст.69-1 КК України у вигляді обмеження волі на строк один рік та чотири місяці.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 , вважає, що призначене судом покарання є надто м`яким, не відповідає ступеню тяжкості кримінального злочину, особі обвинуваченого. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України, призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 100 000грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи ОСОБА_7 про задоволення її апеляційної скарги та відмову в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 про задоволення поданих ними апеляційних скарг та відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_7 , думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України, відповідають матеріалам провадження, є обґрунтованими та підтверджуються зібраними у встановленому законом порядку доказами, які ретельно досліджено та належно оцінено судом. Фактичні обставини вчинення злочину ніким з учасників судового розгляду не оспорюються.

Посилання учасників кримінального провадження на невідповідність призначеного судом покарання особі засудженого, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень які викладені у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

У ст.69-1 КК України зазначено, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Пунктами 1 та 2 ч.1 ст.66 КК України, передбачені такі обставини як, з`явлення із зізнанням, ще каяття або активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Як вбачається з вироку при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, зокрема те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на його утриманні перебуває мати пенсіонерка, він та дружина є інвалідом ІІІ-ї групи, відшкодував завдані ОСОБА_8 матеріальні збитки в розмірі 43 312,70 грн. та відшкодував матеріальну шкоду за позовом прокурора. А тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість застосування відносно ОСОБА_5 ст.75 КК України.

Покликання обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 про неврахування судом тієї обставини, що обвинувачений з`явився із зізнанням є безпідставним, оскільки із заявою до Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 звернувся не одразу після вчинення злочину, тобто 16 серпня 2014 року, а лише 22 серпня 2014 року (арк. к/п №16). Тому цей факт не можна розцінювати як з`явлення із зізнанням, а лише визнання вини обвинуваченим не надає підстав суду для застування ст.69-1 КК України.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував всі обставини та призначив достатнє покарання для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому підстав для скасування вироку в цій частині немає.

Разом з тим, суд першої інстанції, не мотивуючи, задовольнив цивільний позов ОСОБА_7 частково, стягнув на її користь 10 000 грн, а на користь її матері - 40 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов.

Матеріали справи не містять позовної заяви потерпілої ОСОБА_8 , а тому стягнення з обвинуваченого на її користь 40 000 грн. є безпідставним. Разом з тим ОСОБА_7 не надано суду жодних доказів про те, що вона уповноважена представляти інтереси ОСОБА_8 , а тому ОСОБА_7 не мала повноважень на звернення із позовною заявою від імені ОСОБА_8 .

Крім того, судом першої інстанції не зазначено мотивів з яких визначено моральне відшкодування ОСОБА_7 в розмірі 10 000 грн.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України, якщо заяву від імені заінтересованої особи, подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, вона підлягає залишенню без розгляду.

В зв`язку з вищенаведеним, вирок у цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям рішення про залишення позовної заяви ОСОБА_7 без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст.405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Вирок Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_7 залишити без розгляду.

В решті вирок Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3