Провадження № 11-кп/795/260/2015
Категорія - ст.125 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, які зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0002009 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2015 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину 2003 року народження, не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 125 КК України.

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статі 125 КК України з призначенням покарання у виді громадських робіт на строк сто вісімдесят годин.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 6 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та 7 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 не погодився з рішенням суду першої інстанції та звернувся з апеляційною скарго, в якій просить вирок скасувати та кримінальне провадження щодо нього закрити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що потерпілий в своїх показаннях стверджував про те, що він наніс йому один удар в обличчя та декілька ударів по тулубу ногами і в область паху, в той час, як свідок ОСОБА_12 дає показання про те, що він начебто наніс потерпілому один удар в область обличчя, а суд у своєму вироку вказав, що показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями вказаного свідка та свідка ОСОБА_13 , який взагалі надав покази про те, що не бачив нанесення удару. Звертає увагу на те, що у своїй заяві про злочин потерпілий вказав, що удари йому нанесла невідома особа, хоча його прізвище ОСОБА_9 було відоме. Вказує на те, що суд не надав оцінку показанням потерпілого, який вказав, що після отримання удару вийшов на алею та зустрів знайомого на ім`я ОСОБА_14 , хоча свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні чітко вказував на те, що з потерпілим знайомим не був. Не зважив суд і на те, що показання вказаного свідка щодо відсутності сторонніх осіб на місці конфлікту, в той час, як свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 стверджували, що в момент штовханини між ним та потерпілим були на відстані не більше десяти метрів від тиру. Не відповідають дійсності показання ОСОБА_12 в частині опису зовнішності нападника, зокрема він був у бейсболці та капюшоні, а свідок стверджував, що на голові чоловіка, що наніс удар потерпілому нічого не було. Крім того, під час слідчого експерименту даний свідок вказав на відстань від місця конфлікту біля 100 метрів, що унеможливлює його впізнання за фотознімками.

Просить звернути увагу, що окрім свідка ОСОБА_12 крові на обличчі потерпілого ніхто не бачив, в тому числі і свідок ОСОБА_13 . Наголошує на тому, що неприязні стосунки між ним та потерпілим продовжуються більше пів року, тому в нього не було такої необхідності наносити останньому тілесні ушкодження у громадському місці та при свідках. Вважає, що в разі врахування всіх наведених обставин, суд прийде до висновку, що визнання його винним в нанесенні тілесних ушкоджень є неправильним і не доведеним.

Не погоджується також з вироком суду в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого, в зв`язку з явно високою сумою в розмірі 7 000 гривень. Стягуючу суму моральної шкоди суд не врахував поведінку самого потерпілого відносно нього та свідка ОСОБА_16 , а саме фотозйомку без їх на те дозволу, а також те, що ОСОБА_9 штовхав свідка ОСОБА_16 , те, що він не наносив потерпілому тілесних ушкоджень та є не працюючим. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, які підтверджують надання правової допомоги саме на цю суму, а саме акт виконаних робіт по договору та документ підтвердження реєстрації адвоката, як самозайнятої особи, в зв`язку з чим рішення суду про стягнення з нього такої суми витрат на надання правової допомоги суперечить вимогам ст.ст. 120, 124 КПК України та ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого прокурор подав заперечення, в яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2015 року без зміни. Вважає, що суд при винесенні вироку керувався основоположними принципами КПК України, а саме принципом безпосередності дослідження показань. Всіх свідків було допитано в залі судового засідання безпосередньо і розбіжностей, на які вказує обвинувачений у своїй апеляційній скарзі не виявлено. Вважає, що судом надано вірну юридичну оцінку поданих доказів, а ОСОБА_6 правомірно визнаний винним у вчиненні даного кримінального правопорушення. При цьому, доводи обвинуваченого та сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_6 до вчинення даного кримінального правопорушення є безпідставними.

Представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 також не погодився з апеляційною скаргою обвинуваченого та подав заперечення, в яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.01.2015 року без зміни. Вважає, що судом першої інстанції були повно та об`єктивно з`ясовані обставини кримінального провадження, а підстави наведені в апеляційній скарзі є необґрунтованими.

Як встановив суд першої інстанції , ОСОБА_6 , 12.05.2014 року, приблизно о 16.00, перебуваючи біля атракціону зі стрільби із лука, що розташований на «Валу» у м. Чернігові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс правою рукою удар в обличчя ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток спинки носа без зміщення, синця, садна, забиття м`яких тканин обличчя, які, відповідно до висновку експерта № 400 від 13.06.2014 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав у ній наведених в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції, а провадження у справі закрити, в зв`язку з відсутністю в його діях події та складу кримінального правопорушення, захисника ОСОБА_11 , який підтримав подану апеляційну скаргу обвинуваченого з підстав наведених в апеляційній скарзі, та просив скасувати постановлений вирок , закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 , які не погодились з апеляційною скаргою обвинуваченого, просили відмовити у її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни, міркування прокурора, який не погодився з апеляційною скаргою обвинуваченого, вважав рішення суду законним та обґрунтованим та просив вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не знаходить.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд має право вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, за який його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку.

Так, згідно показань обвинуваченого ОСОБА_6 в суді першої інстанції слідує, що останній вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не визнав та показав, що 12 травня 2014 року він зі своїми друзями перебував на «Валу» біля атракціону та стріляли з луку. Зазначив, що даний атракціон вони заснували разом з ОСОБА_9 та у них неодноразово виникали конфлікти з приводу місця розташування атракціону. Вказав, що біля 16.00 години прийшов ОСОБА_9 з працівниками міліції та намагався довести, що це місце належить йому, а він з друзями незаконно його зайняли. Працівники міліції не побачили порушень громадського порядку та пішли, а ОСОБА_9 знову з`явився та почав їх фотографувати, на що він та його друзі обурились. ОСОБА_16 підійшов до потерпілого та сказав, що спочатку нехай він виправить граматичні помилки у розкладі роботи закладу, на що ОСОБА_9 його відштовхнув від себе. Він попередив потерпілого, що якщо він і надалі буде так себе вести, то отримає здачі, при цьому свідками були ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 . Після цього ОСОБА_9 пішов, а ОСОБА_16 пішов за ним, щоб з`ясувати чому він так себе поводив, а коли приблизно хвилин через 30 повернувся, то сказав, що на потерпілого впало дерево.

Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими і підстав сумніватися у їх достовірності по справі не встановлено.

З показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що він спільно з ОСОБА_6 до серпня 2013 року займались лучно-арбалетним тиром, що розташований на «Валу». В подальшому у них виникли спірні питання, оскільки обвинувачений казав, що весь бізнес належить йому. Він, як ФОП уклав трудові угоди з ОСОБА_6 та ОСОБА_16 .. З приводу подій 12 травня 2014 року показав, що о 8 год. 30 хв. він прийшов на місце своєї роботи та домовився з начальником охорони про те, що цього дня буде проводитись підстригання трави, про що було відомо, як обвинуваченому, так і ОСОБА_16 пізніше йому зателефонували та повідомили, що ОСОБА_6 стріляє на майданчику. Він звернувся до працівника міліції ОСОБА_18 , але той сказав, що в діях обвинуваченого відсутнє порушення громадського порядку і запропонував йому звернутись до відділу, що займається економічними правопорушеннями, що він і зробив написавши заяву на АДРЕСА_2 . З метою зафіксувати той факт, що відбувалась економічна діяльність та надавались платні послуги, він взяв фотоапарат та пішов їх сфотографувати. Близько 16 години ОСОБА_16 зірвав розклад роботи, а він розвернувся та пішов по алеї, в цей час почув позаду себе кроки, а коли повернувся то ОСОБА_6 , підстрибнувши вдарив його кулаком правої руки у перенісся. Він відштовхнув ОСОБА_6 від себе та вийшов на центральну алею. До нього підійшов чоловік на ім`я ОСОБА_14 , який бачив, як його побили, та у якого він взяв номер мобільного телефону. Потім він пішов до ОСОБА_18 та заявив про те, що ОСОБА_6 його вдарив, після чого працівник міліції відвів його на АДРЕСА_2 , де він написав заяву та отримав направлення до травмпункту.

Такі показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями свідків у кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_12 показав, що 12 травня 2014 року біля 16 години він разом з дитиною гуляли по «Валу». Коли вони підходили по алеї до кафе, то на відстані приблизно п`ятдесяти метрів він побачив, що по алеї йде чоловік (потерпілий), а його наздоганяє обвинувачений. Коли чоловік наздогнав потерпілого, то наніс йому удар в область обличчя. Зазначив, що біля них інших людей не було, а люди стояли метрах в десяти біля тиру для стрільби з лука. Він підійшов до потерпілого та запропонував йому допомогу, на що потерпілий відмовився і попросив номер його мобільного телефону. Наголосив на тому, що у потерпілого був розсічений ніс, було садно та біля горловини розірвана футболка.

Свідок ОСОБА_18 показав, що працює оперуповноваженим ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, навесні в період часу з 11 до 12 години до нього підійшов ОСОБА_9 та попросив пройти з ним. Вони прийшли на площадку пристосовану до стрільби з лука, при цьому потерпілий вказав, що люди, які там стріляють здійснюють це незаконно. Черговий запропонував ОСОБА_9 звернутись з цим питанням на Шевченка, 13. Через деякий час, в період часу з 16 до 16.30 години до них знову підійшов потерпілий та повідомив, що його побили, він відвів ОСОБА_9 до чергової частини міськвідділу на Шевченко,13. Зазначив про те, що не пам`ятає чи були у потерпілого тілесні ушкодження, однак вказав, що у нього була розірвана футболка.

Свідок ОСОБА_15 показав, що з ОСОБА_6 перебуває в нормальних відносинах, оскільки той являється його тренером зі стрільби з луку. 12 травня 2014 року він знаходився на «Валу» разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_17 та хлопцем на ім`я ОСОБА_19 . При цьому, свідок підтвердив, що потерпілий спочатку підходив з працівниками міліції, потім приходив один та знімав їх на фотокамеру. Вказав, що ОСОБА_19 показував потерпілому розклад роботи тиру, потім до них підійшов ОСОБА_6 і він чув, як вони голосно розмовляли. Вказав і на те, що він займався стрільбою з луку, тому подальшого розвитку подій не бачив, не бачив, щоб ОСОБА_6 чи ОСОБА_16 наносили удари ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що суд дав вірну юридичну оцінку показанням потерпілого та вказаних свідків, з урахуванням того, що вони попереджались про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.

На думку колегії суддів, висновок суду в тій частині, що показання потерпілого та свідків можна вважати достовірним та допустимим доказом у кримінальному провадженні, є вірним та обґрунтованим.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий та свідки давали детальні та послідовні показання, які ними не змінювались та повністю узгоджуються між собою, доповнюючи одне одного та утворюючи цілісну картину інциденту.

На переконання колегії суддів, під час провадження судового розгляду кримінального провадження, суд, відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, дотримався засад об`єктивності та неупередженості, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, відповідно до вимог ст. 94 КК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив показання кожного зі свідків, потерпілого та обвинуваченого з точки зору належності, допустимості і достовірності.

Не може колегія суддів погодитись з твердженням апеляційної скарги обвинуваченого про те, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та ОСОБА_15 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є суперечливими, як між собою, так і не відповідають показанням потерпілого ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції вірно проаналізував показання вказаних свідків та визнав їх належним і допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_12 надав послідовні та логічні показання щодо часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються з показаннями потерпілого, а також з іншими фактичними даними у кримінальному провадженні.

Свідок ОСОБА_15 в свою чергу підтвердив всі фактичні обставини, викладені потерпілим ОСОБА_9 , за виключенням факту нанесення тілесних ушкоджень з боку обвинуваченого, оскільки в цей час свідок стріляв з луку. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що свідок не згадав про той факт, що потерпілий відштовхував від себе ОСОБА_16 , чим спростовує показання, як обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_16 . Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що показання свідка ОСОБА_15 не спростовують обвинувачення ОСОБА_6 , а навпаки підтверджують його, тому в цій частині доводи апеляційної скарги обвинуваченого також не можуть бути прийняті до уваги.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно критично віднісся до показань свідка ОСОБА_16 , який показав, що точної дати не пам`ятає, але десь восени 2014 року зранку він і ОСОБА_6 приїхали на «Вал» щоб потренуватись стрільбі з лука, потім прийшов ОСОБА_9 , який став їх ображати нецензурною лайкою та фотографував. Він зірвав аркуш паперу з графіком роботи тиру, підійшов до ОСОБА_9 та рукою приклав його йому до грудей і сказав, щоб він виправив граматичні помилки, у відповідь потерпілий його відштовхнув від себе і щоб не втратити рівновагу, він схопив потерпілого за футболку. Потім до них підійшов ОСОБА_6 і між ним та ОСОБА_20 почалася словесна перепалка, ніхто потерпілому ударів не наносив. Потім ОСОБА_9 розвернувся та пішов по алеї, а вони зібрали луки та пішли додому.

Проаналізувавши такі показання свідка ОСОБА_16 можна прийти до висновку, що вони суперечать не тільки показанням потерпілого та показанням наданих свідками у кримінальному провадженні, а й показанням самого обвинуваченого ОСОБА_6 .. Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що свідок являється близьким другом обвинуваченого, та зацікавлений у результаті розгляду кримінального провадження на користь обвинуваченого.

Крім вищевикладених показань вина обвинуваченого ОСОБА_6 повністю підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 400 від 13 червня 2014 року у потерпілого ОСОБА_9 мались тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток спинки носа без зміщення, синця, садна, забиття м`яких тканин обличчя, котрі виникли від дії тупих предметів або при ударі об такі ж, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Виходячи з кількості ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , їх характеру та розташування, експерт вважав, що він міг піддаватись впливу, як мінімум однієї травмуючої дії. Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , утворення їх комплексу при падінні з висоти власного зросту на площину, експерт вважав неможливим.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками вбачається, що свідок ОСОБА_12 впізнав особу, зображену на фото № 2, як особу, що спричинила удар в область обличчя потерпілому ОСОБА_9 12 травня 2014 року близько 16 години.

З протоколу слідчого експерименту від 07 жовтня 2014 року вбачається, що свідок ОСОБА_12 добровільно повідомив дані про місце, час та обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Не може колегія суддів прийняти до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що його показання є послідовними і переконливими, оскільки його свідчення суперечать показанням потерпілого та свідків, а також іншим зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що під час слідчого експерименту та під час допиту у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_12 щодо відстані, на якій він став свідком конфлікту, є суперечливими, протирічать зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Колегія суддів вважає, що визначення відстані зі слів свідка є досить приблизною величиною, оскільки її визначення не є математично точною, а визначається за внутрішнім переконанням особи, та на яке впливає ряд чинників, зокрема, таких як і пора року, наявність рослинності, час доби (ранок, сутінки, вечір). Крім того, дані щодо відстані, дійсно не впливають на об`єктивність висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Разом з тим, свідок чітко вказав на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення, на час його вчинення та повідомив інші фактичні дані, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та показаннями потерпілого.

Вказівка обвинуваченого на те, що свідок ОСОБА_12 під час впізнання та у своїх показанням вказував на те, що у особи, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілому нічого не було на голові, не відповідають дійсності, оскільки з наявних у матеріалах кримінального провадження фотографій вбачається, що у нього на голові була бейсболка та капюшон, є досить не суттєвою та не може вплинути на ряд здобутих фактичних даних, які підтверджують винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Так, розвиток подій 12 травня 2014 року був досить динамічним та швидкоплинним. Наявні у матеріалах кримінального провадження фотографії були зроблені до моменту загострення конфлікту, отже в момент нанесення тілесного ушкодження потерпілому з голови обвинуваченого могли злетіти, як капюшон, який вільно тримався на голові, так і бейсболка, наявність якої з фотографії взагалі не вбачається. Крім того, в іншому опис одягу та зовнішності особи свідок ОСОБА_12 надав досить точно, що не дає підстав сумніватися у правдивості його показань.

При цьому, з наявної фотографії, на яку посилається обвинувачений, на думку колегії суддів, чітко вбачається агресивна поведінка ОСОБА_6 , який зафіксований з нецензурним жестом, з чого можна прийти до висновку, що події не відбувались таким мирним шляхом з боку обвинуваченого, як він про це наголошує.

Натомість, показання потерпілого є послідовними, логічними та не суперечать ні показанням свідків, ні зібраним у кримінальному провадженні доказам, що у своїй сукупності утворює єдину картину вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення по відношенню до ОСОБА_9 .

За таких підстав, вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, повністю доведена і його діяння вірно кваліфіковано судом за частиною другою статті 125 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд обрав у відповідності до вимог ст. 65 КК України, у межах санкції інкримінуємої статті, з урахуванням суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення та його тяжкості, обставин, при яких було нанесено тілесні ушкодження потерпілому, відношення обвинуваченого до вчиненого, те, що завдана потерпілому шкода не відшкодована, при цьому прийняв до уваги особу винного, його вік, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини, матеріальний стан обвинуваченого, який не працює, а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, притягувався до адміністративної відповідальності, та дані, що його характеризують, врахував відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Отже, призначене ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів не знаходить.

Матеріально-правовою базою при вирішенні у кримінальному провадженні позовів про відшкодування шкоди є норми цивільного законодавства.

Статтею 23 ЦК України зазначено що особа має право на відшкодування моральної шкоди , завданої внаслідок порушення її прав , яка полягає у фізичному болю та стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправної поведінкою щодо неї , у приниженні честі , гідності , а також ділової репутації .

Згідно з п. п. 6,7,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 25.01.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» слідує що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні питання щодо задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_21 в частині відшкодування моральної шкоди, суд дотримався вказаних вимог , врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обох учасників конфлікту, наслідки конфлікту, думку потерпілого, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, відношення засудженого до вчиненого та з врахуванням всіх обставин, прийшов до правильного висновку, що позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 7000 гривень.

Колегія суддів приймає до уваги доводи потерпілого щодо обгрунтуваня позовних вимог про відшкодування моральної шкоди , та враховуючи його активну громадську позицію, той факт що він є депутатом районної ради , на час події кримінального правопорушення був членом окружної виборчої комісії, та не зміг здійснювати свої функції внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, є інвалідом третьої групи безстроково за загальним захворюванням, та не знаходить підстав для зменшення вказаної суми.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дотримався вимог пункту третього статті 79 ЦПК України та пункту першого частини першої статті 118 КПК України, відповідно до яких витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Відповідно до частини другої статті 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа щодо якої здійснюється провадження.

Отже, понесені потерпілим ОСОБА_9 витрати на отримання правової допомоги підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 .

Доводи обвинуваченого про те, що обґрунтування витрат на правову допомогу - договором про надання правової допомоги, додатковою угодою та квитанцією до прибуткового касового ордеру є недостатнім, оскільки відсутні документи, які підтверджують, що саме на суму 6 000 гривень було надано праву допомогу, зокрема акт виконаних робіт по договору та документ підтвердження реєстрації адвоката, як самозайнятої особи, на думку колегії суддів є надуманими.

Так, представником потерпілого у судовому засіданні були надані всі передбачені статтею 50 КПК України документи, які підтверджують його повноваження для здійснення захисту інтересів потерпілого ОСОБА_22 .

З пункту п`ятого договору «про надання правової допомоги» адвокатом від 11 вересня 2014 року, укладеним між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_10 вбачається, що за надання правової допомоги потерпілий зобов`язується виплатити Адвокату гонорар згідно рахунку.

Додатковою угодою до Договору «про надання правової допомоги» адвокатом від 13 жовтня 2014 року визначено, що за надання правової допомоги потерпілий зобов`язується виплатити Адвокату гонорар у розмірі 6 000 гривень. При цьому, додається розрахунок гонорару, визначений з урахуванням Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затвердженого рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 21 січня 2014 року.

Обвинуваченим у своїй апеляційній скарзі не зазначено достатніх підстав, які б давали колегії суддів підстави сумніватися у правильності таких розрахунків або того, що Адвокатом такі послуги надані не були.

Крім того, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 37 від 23 жовтня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_9 було сплачено суму 6 000 гривень на підставі угоди про надання правової допомоги від 11 вересня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що під час провадження судового розгляду, суд першої інстанції повною мірою врахував усі обставини, які дають підстави для правильного вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні. Отже, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд не повинен був задовольняти цивільний позов потерпілого, не заслуговують на увагу.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування та розгляді матеріалів кримінального провадження в суді, які були б підставою для скасування ухваленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25