№4-172
ПОСТАНОВА

20 липня 2007 року м.
Київ

Військовий місцевий суд Київського гарнізону у складі: головуючого
підполковника юстиції ДЯЧУКА С.І., при секретарі судового засідання Загородній
Ю.М., за участю заявника - ОСОБА_1 помічника військового прокурора Київського
гарнізону старшого лейтенанта юстиції Петрика В.А., розглядаючи у відкритому судовому засіданні у приміщенні військового
місцевого суду скарги ОСОБА_1 на постанову помічника військового прокурора
Київського гарнізону капітана юстиції Бондарука Р.В. від 1 червня 2007 року про
відмову в порушенні кримінальної щодо громадянина ОСОБА_2 за ознаками в його
діях злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України, щодо
громадянина ОСОБА_3.
за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст.
384 КК України, а також на постанову помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 15 січня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи
щодо громадянина ОСОБА_3.
за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366
КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2007 року помічником військового прокурора Київського гарнізону за
результатами перевірки обставин, викладених в заяві громадянина ОСОБА_4 під час
судового засідання у кримінальній справі № 1 -80/06 від 20 грудня 2006 року
щодо факту, як він, ОСОБА_4, вважав, службового підроблення з боку
співробітника СБУ ОСОБА_3 (дії, пов'язані із складанням протоколу огляду
речового доказу - системний блок № 4331 від 11 квітня 2007 року), була винесена
постанова про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за ознаками
злочину, передбаченого ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України -
за відсутністю в його діях складу злочину.

1 червня 2007 року помічником військового прокурора Київського гарнізону за
результатами перевірки обставин, викладених в заявах громадянина ОСОБА_1 від 5
квітня та 14 травня 2007 року щодо фактів, як він вважає, перевищення влади та
службових повноважень, завідомо незаконного затримання його, заявника, з боку
співробітника СБУ ОСОБА_2, а також в його, ОСОБА_1, заявах від 2 та 29 березня,
11 травня 2007 року -щодо факту завідомо неправдивих свідчень у суді з боку
ОСОБА_3, діями яких порушені його, ОСОБА_1, конституційні права на особисту
недоторканість, а також штучно створені передумови для його, як він вважає,
незаконного засудження судом, була винесена постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи щодо вказаних осіб на підставі п. 2 ст. 6 КПК України - за
відсутністю в їх діях складів злочинів, а саме: щодо ОСОБА_2 - передбачених ч.
1 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК України; щодо ОСОБА_3, передбаченого ч. 1 ст. 384
КК України.

13 квітня 2007 року тво військового прокурора Київського гарнізону,
розглянувши заяву ОСОБА_1 від 2 та 29 березня, 11 травня 2007 року щодо факту,
як він також вважав, службового підроблення з боку ОСОБА_3 (дії, пов'язані із
складанням протоколу огляду речового доказу - системний блок № 4331 від 11
квітня 2007 року), надав заявнику відповідь про те, що рішення за тотожною
заявою ОСОБА_4 вже прийнято у січні 2007 року, підстави для скасування
постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 15 січня 2007 року
щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ст. 366 КК України, відсутні.

До суду надійшли скарги ОСОБА_1 на вищевказані постанови прокурора, в якій
він просить їх скасувати і порушити кримінальну справу щодо ОСОБА_2 за ознаками
в його діях злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України, а
щодо ОСОБА_3 - за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384, ч.
1 ст. 366 КК України.

В обґрунтування своїх скарг ОСОБА_1 послався на те, що факт, на його думку,
завідомо незаконного затримання його, заявника, з боку ОСОБА_2 підтверджується
вироком суду від 12 лютого 2007 року, яким його, ОСОБА_1, було засуджено за ч.
2 ст. 15 ч. З ст. 190, ч. З ст. 364, ч. І ст. 14 ч. 5 ст. 186 та ч. І ст. 328
КК України у тому числі до позбавлення волі строком на шість років, при цьому
строк відбування даного покарання обраховано судом з 2 березня 2006 року з
урахуванням строку його затримання у зв'язку з даною справою, хоча фактично
протокол про його, ОСОБА_1, затримання був складений тільки 3 березня 2006
року.

Крім того, як вказано у скаргах ОСОБА_1, ОСОБА_3 надав в судовому засіданні
18 січня 2006 року завідомо неправдиві свідчення про те, що ним виправлення до
протоколу огляду системного блоку № 4331 були зроблені відразу після його
складання без застережень про це у протоколі, оскільки такі свідчення ОСОБА_3,
як вказує у своїй скарзі ОСОБА_1, спростовуються матеріалами кримінальної
справи щодо нього, ОСОБА_1. За таких обставин, як уточнив ОСОБА_1, підлягає
скасуванню і постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 15 січня
2007 року, оскільки вона грунтувалася на завідомо неправдивих свідченнях
ОСОБА_3.

До того ж, як вказує скаржник, прокурором в оскаржуваній постанові від 1
червня 2007 року наведені факти, які не відповідають дійсності.

Прокурор в судовому засіданні пояснив, що оскаржувана постанова від 1
червня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи винесена на
підставі чинного законодавства і з дотриманням вимог ст. 99 КПК України, а тому
не може бути скасованою, а скарга ОСОБА_1 щодо постанови від 15 січня 2007 року
- підлягає залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском вставного законом
строку на її оскарження.

Проаналізувавши скарги, оскаржувані постанови від 15 січня та 1 червня 2007
року про відмову в порушенні кримінальної справи, заслухавши пояснення
прокурора, заявника, суд вирішуючи його скарги, виходить з такого.

Оскаржувана ОСОБА_1 постанова прокурора від 15 січня 2007 року, якою
відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 366 КК України, була винесена на

підставі заяви про злочин виключно ОСОБА_4 і не стосувалася особи ОСОБА_1,
а тому останній як такий, що не має право на здійснення представницьких функцій
від імені ОСОБА_4, не має права і на її оскарження на підставі ст. 236-1 КПК
України.

За таких обставин, слід визнати такими, що не суперечать вимогам
кримінально-процесуального закону дії прокурора, якій надав ОСОБА_1 відповідь
від 13 квітня 2007 року, оскільки згідно з правилами ст. 6 КПК України
кримінальну справу не може бути порушено, якщо про відмову в порушенні
кримінальної справи по тому ж факту є нескасована постанова прокурора, про що і
було повідомлено ОСОБА_1.

Як вбачається з матеріалів скарг ОСОБА_1 в іншій частині, предметом
перевірки у військовій прокуратурі Київського гарнізону була наявність ознак
злочину в діях ОСОБА_2, пов'язаних з припиненням 2 березня 2006 року злочинної
діяльності ОСОБА_1 у кафе «Старий рояль», доставкою та знаходженням останнього
протягом доби в службовому приміщенні Служби безпеки України до 3 березня 2006
року, коли і був складений протокол про затримання ОСОБА_1, щодо ж ОСОБА_3 - то
таким предметом була наявність ознак злочину в його діях, пов'язаних із
наданням суду показань щодо виявленого судом під час розгляду кримінальної
справи № 1-80/06 необумовленого виправлення в протоколі огляду блоку № 4331.

Під час прокурорської перевірки за заявами ОСОБА_1 про притягнення ОСОБА_2
та ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, як це вбачається з постанови про
відмову в порушенні кримінальної справи від 1 червня 2007 року, матеріапів
прокурорської перевірки, пояснень вказаних громадян, інших осіб встановлено, що
ОСОБА_2 діяв 2 березня 2007 року щодо ОСОБА_1 законно, а підстави вважати, що
ОСОБА_3 надав суду завідомо неправдиві покази, відсутні.

Згідно з вимогами ст. 236-2 КПК України суд, розглядаючи скаргу на
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, перевіряє, чи були при
відмові в порушенні кримінальної справи виконані вимоги ст. 99 КПК України,
зокрема, така постанова може бути скасована тільки, якщо є достатні дані, які
вказують на наявність ознак злочину.

Разом з тим, зі змісту скарг ОСОБА_1, який не заперечує свого статусу як
суб'єкта кримінально-процесуальної діяльності та підтверджує правове становище
осіб, які здійснювали його супроводження 2 березня 2007 року в приміщення СБУ,
надавали свідчення в суді, взагалі не вбачається, в тому числі й в контексті
міжнародних зобов'язань України у сфері захисту прав людини та основоположних
свобод, що описані ним дії працівників СБУ містять ознаки будь-якого злочину.
При цьому суд бере до уваги те, що протиправність як ознака злочину наявна не у
будь-якому випадку вчинення протиправних дій, а лише тоді, коли вчинення таких
дій переслідується безпосередньо кримінальним законом, тобто становить склад
злочину.

Вказаний у скарзі ОСОБА_1 факт його доставки та перебування у службовому
приміщенні СБУ з 2 по З березня 2006 року, причини таких дій співробітників
СБУ, фактичні обставини їх вчинення підтверджуються як дослідженими в судовому
засіданні поясненнями громадян ОСОБА_2, ОСОБА_5,ОСОБА_6, вказано на ці
обставини й у вироку військового місцевого суду Київського гарнізону від 12
лютого 2007 року. Будь-яких даних, які могли вказувати на незаконність
припинення дій ОСОБА_1, який, як встановлено вироком суду, готував вчинення
тяжкого злочину групою осіб, чи незаконність його доставки під супроводом до
керівництва, яке до того ж є уповноваженим на прийняття рішення про порушення
кримінальної справи, не має ані в скарзі ОСОБА_1, ані в матеріалах перевірки. У
матеріалах перевірки відсутні, а ОСОБА_1 не вказані й будь-які дані, які могли
б вказувати на те, що той чинив опір під час свого супроводу до приміщення СБУ,
чи виражав у будь-якій спосіб протест таким діям, чи принаймні висловлював
незгоду коритися волі осіб, що супроводжували його, не оскаржував своє, як
зараз вважає ОСОБА_1, незаконне затримання і у подальшому, хоча таку можливість
об'єктивно мав (принаймні, під час обрання судом запобіжного заходу у вигляді
взяття під варту 6 березня 2007 року), тим самим фактично ОСОБА_1 добровільно
виконав опосередковано передану через працівників УВБ СБУ вказівку старших
начальників з'явитися до службового приміщення СБУ, хоча і під наглядом
співробітників правоохоронного органу, тобто виконав свій службовий обов'язок,
що не може у даному випадку визнаватися примусовим затриманням в контексті ст.
106 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод
громадян (термін «примус» не поширюється на будь-яку службу військового
характеру - ст. 4 Конвенції).

Вказані обставини знайшли своє підтвердження і під час проведення перевірки
прокурором.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_2 та інші працівники СБУ під час
припинення злочинних дій ОСОБА_1 повідомляли йому про те, що він затриманий в
порядку ст. 106 КПК України ані матеріали кримінальної справи № 1-80/06, ані
матеріали скарг ОСОБА_1 не містять.

При цьому, як вбачається з оглянутих судом матеріалів кримінальної справи №
1-80/06 ОСОБА_1 на той момент являвся особою офіцерського складу СБУ, мав
військове звання, а тому згідно з вимогами ст. 11, 28, 30, 37 Статуту
внутрішньої служби та ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які
поширюються на військовослужбовців Служби безпеки України, був прямо
зобов'язаний виконати вказівку старшого начальника, який мав право забезпечити
виконання свого наказу, а у випадку непокори чи опору був зобов'язаний для
відновлення порядку вжити всіх передбачених законами та військовими статутами
заходів примусу, у тому числі фізичного.

Крім того, згідно з вимогами ст. 25 Закону України «Про службу безпеки
України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання
покладених на них обов'язків надається право вимагати від громадян та посадових
осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень
Служби безпеки України, перевіряти у зв'язку з цим документи, які посвідчують
"їх особу, а також проводити огляд осіб, їх речей і транспортних засобів,
якщо є загроза втечі підозрюваного або знищення чи приховання речових доказів
злочинної діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 38 КК України не визнаються злочинними дії будь-яких
осіб, спрямовані на затримання особи, яка вчинила злочин, і доставления її відповідним органам.

У даному конкретному
випадку припинення злочинної діяльності з боку ОСОБА_1 2
березня 2006 року у спосіб його фактичного виявлення на місці готування злочину
з викривними доказами як результат проведених відповідно до закону
оперативно-розшукових заходів, доставка його за наказом старшого начальника у
супроводі до службового приміщення СБУ для відібрання пояснень були необхідні і
відповідали небезпеці злочинного посягання, що планувалося, а також відповідали
особі ОСОБА_1, який був працівником центрального апарату правоохоронного органу
спеціального призначення, та обстановці, в якій відбувалися такі дії.

При цьому суд також приймає до уваги і те, що, як вбачається з вироку суду
від 12 лютого 2007 року, весь час фактичного знаходження ОСОБА_1 поза
нормований робочий день у службовому приміщенні СБУ під наглядом працівників
цього органу судом, тлумачачи закон на користь засудженого, враховано при
обчисленні строку відбуття покарання на його користь як час фактичного затримання,
а відтак будь-якого утиску своїх законних прав заявник не зазнав.

Питання про законність тримання ОСОБА_1 під вартою було предметом судового
розгляду, і застосування такого запобіжного заходу визнано законним.

Що ж стосується ОСОБА_3, то його свідчення щодо обставин виправлення у
протоколі слідчої дії опечатки
- номеру печатки СБУ, яким був опечатаний системний блок
№ 4331, були предметом прокурорської перевірки, за результатами якої постановою
помічника військового прокурора Київського гарнізону від 15 січня 2007 року в
порушенні кримінальної справи щодо цієї особи за фактом нібито службового
підроблення відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину.

За таких обставин, свідчення ОСОБА_3 в судовому засіданні про те, що він не
підробляв офіційний документ - протокол огляду системного блоку № 4331, а лише
і не приховуючи цього виправив коректором опечатку, не мають ознак завідомо неправдивих.

Не впливає на даний висновок суду і вказівка у дослідженому в судовому
засіданні клопотанні захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 18 вересня 2006 року
(матеріали кримінальної справи № 1-80/06 - т. 7 арк. 47) на виявлений ними факт
невідповідностей номерів печаток, оскільки такий факт ОСОБА_3 був визнаний і не
заперечувався.

Адресовані до суду скарги не містять конкретних доводів в обгрунтування
необхідності скасування оскаржуваної постанови прокурора від 1 червня 2007
року, викладені ж в них твердження мають загальний характер і є власними
припущеннями заявника, а також стосуються оцінки доказів у кримінальний справі,
в якій постановлено судом вирок.

За таких обставин оскаржувана постанова є законною за змістом.

Як вбачається з тексту оскаржуваної постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи, прокурор, приймаючи рішення про відсутність законних
підстав для порушення кримінальної справи керувався ст. 99 КПК України.

З урахуванням викладеного суд не вбачає і процесуальних порушень з боку
прокурора при винесенні постанови про відмову в порушенні кримінальної справи
стосовно громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які б могли стати законною і достатньою
підставою для її скасування, а тому скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а
оскаржувану постанову суд вважає законною і обгрунтованою.

За змістом ст. 16-1 та 27 КПК України до компетенції суду не належить
прийняття рішення про порушення кримінальної справи щодо громадян ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 за наведених у скаргах обставин, про що також сформулював прохання
ОСОБА_1.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 236-2 КПК України, військовий суд,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 1 червня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної щодо
громадянина ОСОБА_2 за ознаками в його діях злочинів, передбачених ч. 1 ст.
365, ч. 1 ст. 371 КК України - залишити без задоволення.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 1 червня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної щодо
громадянина ОСОБА_3.
за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст.
384 КК України - залишити без задоволення.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 15 січня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної щодо
громадянина ОСОБА_3.
за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст.
366 КК України - залишити без задоволення.

На постанову може бути подана апеляція у військовий апеляційний суд
Центрального регіону України через військовий місцевий суд Київського гарнізону
протягом 7 діб з дня її винесення.