У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України

у складі:

головуючого-судді

Федченка О.С.,

суддів

Гриціва М.І., Глоса Л.Ф.,

за участю прокурора Вергізової
Л.А.

розглянула у судовому
засіданні у м. Києві 23 січня 2007 року кримінальну справу за касаційним
поданням заступника прокурора Дніпропетровської області на судові рішення щодо
ОСОБА_1.

Вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 3 липня 2006 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та жителя м.
Дніпропетровська, раніше в
силу ст. 55 КК України ( в ред. 1960 р.) не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі без
позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1. звільнено від відбування
призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_1. покладені обов'язки не виїжджати
за межі України на постійне проживання без дозволу органів
кримінально-виконавчої системи та повідомляти ці органи про зміну свого місця
проживання й роботи.

Постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2. на відшкодування матеріальної шкоди - 6 182
грн.82 коп. та моральної шкоди - 50 000 грн.

У апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_1 не переглядався.

Як визнав місцевий суд, злочин ОСОБА_1 було вчинено за таких обставин.

30 квітня 2004 року близько 13 години 40 хвилин ОСОБА_1, керуючи
автомобілем ГАЗ-24 і рухаючись зі швидкістю 77,4 км/год проїжджою частиною по
проспекту Кірова в напрямку від проспекту Ілліча до вулиці Вакуленчука у місті Дніпропетровську,
порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 12.4, 18.4 Правил дорожнього руху і вчинив наїзд
на пішохода ОСОБА_3., спричинивши потерпілій тілесні ушкодження, від яких
остання померла на місці пригоди.

У касаційному поданні прокурор просить вирок щодо ОСОБА_1 скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд. Вказує на те, що суд при постановленні
вироку неправильно застосував кримінальний закон і призначив засудженому
покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого
через м'якість.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, пояснення прокурора на
підтримання касаційного подання,
перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у поданні доводи,
колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суд, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_1 від
відбування покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України, належним
чином не мотивував, які саме дані про
особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення
без відбування покарання. Пославшись на пом'якшуючу покарання обставину - щире
каяття, суд не дав належної оцінки тому, що засуджений ні на досудовому
слідстві, ні під час розгляду справи у суді винним себе не визнав. Тобто,
матеріали справи не містять даних про каяття ОСОБА_1 Крім того, потерпілій
ОСОБА_4 заподіяну шкоду не відшкодував.

Не відповідає
вимогам закону і висновок суду про визнання ОСОБА_1 таким, що не має судимості
в силу ст. 55 КК України.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 90 КК України якщо особа, що
відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин,
перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих
випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після
фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.

ОСОБА_1 раніше був засудженим за вчинення тяжких та
інших злочинів: 29.06.1972 року за ст. ст. 117 ч.1, 118, 142 ч.2 КК України на
10 років позбавлення волі, звільнений 28.06.1980 року умовно-достроково на 1
рік 7 місяців 24 дні; 27.12.1984 року за ст.142 ч.3 КК України на 10 років
позбавлення волі, звільнений 22.11.1994 року. Строк погашення цих судимостей
становить шість років за умови якщо засуджений в цей період не вчинить нового
злочину. Проте, до сплину строку погашення судимості, ОСОБА_1 вчинив новий
злочин і 22.10.1996 року його було засуджено за ст. 95 КК України на 5 років
позбавлення волі. Після відбуття цього покарання він був звільнений 12.12.2000
року і саме з цієї дати належить обчислювати шестирічний строк погашення
судимості за вчинення попередніх злочинів. Цих вимог закону суд не врахував і
дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не судимий в силу ст. 55 КК України.
Таким чином, ОСОБА_1, маючи дві не зняті і не погашені судимості за вчинення
тяжких злочинів, вчинив новий злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, який,
відповідно до вимог ст. 12 КК України, є тяжким.

У зв'язку з цим
колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення засудженому покарання із застосуванням ст.
ст. 75,76 КК України не є необхідним й достатнім через його м'якість.

Враховуючи
викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_1 підлягає
скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд у зв'язку з
невідповідністю призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі
засудженого через м'якість.

Якщо при новому розгляді справи буде доведено винуватість
ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного злочину, то покарання має бути призначено з
урахуванням вимог закону та відповідати ступеню тяжкості вчиненого та особі
ОСОБА_1

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 395, 396 КПК
України, колегія суддів -

ухвалила:

касаційне подання заступника прокурора Дніпропетровської області
задовольнити.

Вирок Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 3 липня 2006 року щодо ОСОБА_1, скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Судді:

Федченко О.С. Гриців
М.І. Глос Л.Ф.