Справа № 11-55/2007року Головуючий
в 1-й інстанції Чорний С.Б.
149 ч.3 КК України Доповідач
УХВАЛА

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

Головуючего-судді Матущака М.С., суддів Цінника П.О.,
Козачка С.В., з участю прокурора Бардецького О.І, захисника ОСОБА_1. розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальну справу за
апеляціями засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_1. в інтересах
ОСОБА_2. на вирок Волочиського районного суду від 30 листопада
2006 року. Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця
села Красне Гусятинського району Тернопільської області, жителя міста Скалат,
АДРЕСА_1 Тернопільської області, українця, громадянина України, з
середньо-спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,
засуджено:

·
за ст. 149 ч.3 КК України із застосуванням ст. 69 КК
України на шість років позбавлення волі без конфіскації майна;

·
за ст. 369 ч.1 КК України на три роки обмеження волі, а
згідно ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання
призначених покарань, остаточно на шість років і шість місяців позбавлення волі
без конфіскації майна.

- За ст.ст. 15, 149 ч.3 КК України ОСОБА_2. -
виправдано.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку села Поділля
Підволочиського району Тернопільської області, проживаючу у місті Скалат по
АДРЕСА_1 Тернопільської області, українку, громадянку України, з вищою освітою,
одружену, не працюючу, раніше не судиму, засуджено:

- за ст. 149 ч.3 КК України (в
редакції 2006 року) із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення
волі без конфіскації майна.

На підставі ст.
75 КК України від призначеного покарання ОСОБА_3. звільнено з випробуванням з
іспитовим строком три роки.

Згідно ст. 76 КК
України на засуджену ОСОБА_3. покладено обов'язки не виїжджати за межі України
на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи та
повідомляти вказані органи про зміну місця роботи та проживання.

Міру запобіжного заходу засудженим залишено попередню,
ОСОБА_3. підписка про невиїзд, а ОСОБА_2. - утримання під вартою, зарахувавши
йому у строк відбування покарання час його утримання під вартою з 16.09.2003
року по 29 листопада 2006 року включно. Строк відбування покарання ОСОБА_2. рахується з 30
листопада 2006 року. Цивільні позови потерпілих задоволено частково.

Стягнуто із
засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
по шість тисяч гривень моральної шкоди кожній.

Гроші в сумі 2.300 гривень, що є речовими доказами
звернуто на користь держави.

2

За вироком суду ОСОБА_2. та ОСОБА_3. засуджено
за те, що вони переслідуючи корисливу мету, вступили в організовану злочинну групу з невстановленими слідством
особами в місті Стамбул Турецької республіки на ім'я „ОСОБА_8", ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11
ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 і згідно розподілених ролей відшуковували на
території Хмельницької і Тернопільської областей молодих жінок, яких в
подальшому вивозили і продавали за кордон у Туреччину з метою сексуальної
експлуатації та одержання за них грошових коштів.

При цьому
подружжя ОСОБА_2 допомагали потерпілим виготовляти закордонні паспорти, за
отримання яких проплачували свої кошти, обіцяючи відвозити потерпілих за кордон
та легально влаштувати їх на високооплачувану роботу офіціантками, барменами у
ресторанах і барах Туреччини, допомагали переїжджати за кордон, а після їх
доставки у місто Стамбул, вони продавали потерпілих сутенерам для подальшої
сексуальної експлуатації, яким також передавали і закордонні паспорти
потерпілих з тим, щоб не допустити їх втечі.

1.
Так, засуджені увійшли в довіру до потерпілих ОСОБА_5. та
ОСОБА_15. жителів міста Волочиськ, шляхом обману обіцяючи легальну
високооплачувану роботу ОСОБА_2. допоміг виготовити потерпілим закордонні
паспорти, оплативши витрати по їх оформленню, купив проїзні квитки і 27.01.2001
року вивіз їх до Туреччини, де у готелі „Віктор" міста Стамбул продав
потерпілу ОСОБА_15 невстановленій особі на ім'я „ОСОБА_8" за 800 доларів США, а ОСОБА_5 продав
двом сутенерам на ім'я ОСОБА_11
і ОСОБА_10 за 1000 доларів США,
попередивши, що вони в Туреччині повинні займатися проституцією,
відпрацювавши таким чином витраченні на них кошти.

2. Таким же
чином подружжя ОСОБА_2 увійшли в довіру до потерпілих ОСОБА_16. та ОСОБА_17.
жителів міста Волочиськ Хмельницької області, які перебували у скрутному
матеріальному становищі, поскільки не мали ніякої постійної роботи та коштів,
шляхом обману обіцяючи їм легальну високооплачувану роботу офіціантами в барах
та ресторанах Туреччини і після оформлення
за свої кошти їм закордонних паспортів, ОСОБА_2. в лютому 2001 року
рейсовим автобусом „Хмельницький-Стамбул" доставив їх у Туреччину, де у
готелі „Тунжай" міста Стамбула продав їх сутенеру по імені ОСОБА_11 відповідно за 1500 та 800 доларів США. Після отримання від сутенерів
коштів ОСОБА_2. передав їм паспорти потерпілих, які по вказівці сутенерів
там же у Стамбулі змушені були надавати сексуальні послуги клієнтам до тих пір,
поки не були затримані поліцією і депортовані.

3. 6.06.2001 року подружжя ОСОБА_2 аналогічним шляхом
вивезли з України потерпілу ОСОБА_4. жителькуАДРЕСА_2 Тернопільської області у
Туреччину, де у готелі „Браско" міста Стамбула ОСОБА_2. продав її у
присутності ОСОБА_3. за 750 доларів США
сутенерам на ім'я ОСОБА_9 і ОСОБА_12,
яким після одержання коштів за ОСОБА_4 передав і паспорт потерпілої.

4. Увійшовши у
довіру потерпілої ОСОБА_6. та ОСОБА_7. жителів міста

Волочиськ,
використовуючи їх стан, які не мали ані роботи, ані коштів, обіцяючи їм

легальну
добре оплачувану роботу у Туреччині в якості барменів та офіціантів,
виготовивши їм за свої кошти закордонні паспорти 11.11.2001 року ОСОБА_2. вивіз
їх у Туреччину де у готелі „Пак" міста Стамбула продав їх сутенерам по
імені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за 1600 доларів США, а після отримання коштів за потерпілих, передав сутенерам
і паспорти потерпілих, унеможлививши таким чином їх втечу від сутенерів, що
змусило їх по вимозі сутенерів надавати сексуальні послуги клієнтам, яких
приводили сутенери.

Крім того, з
метою припинення перевірки щодо продажу людей за кордон, ОСОБА_2. 28.08.2003 року
під час проведення вказаної перевірки, при зустрічі в кафе „Маяк" міста
Тернопіль дав працівнику міліції УМВС у Тернопільській області ОСОБА_18. хабар в сумі
2300 гривень, після чого і був затриманий.
!

В поданій на вирок суду апеляції засуджений ОСОБА_2.
посилається на те, що вирок суду щодо нього та його дружини є незаконним, і
таким що постановлений з порушенням кримінально-процесуального закону.

3

При цьому ОСОБА_2. посилається на
те, що 27.01.2001 року дійсно їздив у Туреччину разом з ОСОБА_15 таОСОБА_5, допомагавши їм при цьому тільки
правильно заповнювати декларації, а по приїзду у Стамбул вони розійшлися кожен
по своїх справах, що потерпіла ОСОБА_16 самостійно, ще до знайомства з ним
декілька разів їздила у Туреччину. Чим вони
там займались, йому не відомо, що по справі не доведено його участь в організованій
злочинній групі, яка займалась і продажем жінок, що висновки суду ґрунтуються
тільки на показах потерпілих, не доведено в яких саме готелях було здійснено
продаж потерпілих і чи такі готелі існують, відсутні дані про перебування
потерпілих у в'язниці під час перебування їх за кордоном, не доведено факт
виготовлення ним паспортів для потерпілих, що факт дачі ним хабара судом не
доведено. З наведених підстав і просить вирок суду скасуваїти, а справу
закрити.

Адвокат ОСОБА_1.
у своїй апеляції посилається на те. що вирок суду щодо ОСОБА_2. підлягає до
скасування через недоведеність вини засудженого у скоєнні злочинів за яких його
засуджено. На думку апелянта нічим не доведено існування організованої злочинної групи з розподілом ролей,
що потерпілі їздили у Туреччину не разом із засудженим, а лише як
знайомі в одному автобусі рейсом Хмельницький-Стамбул, що нічим не доведено
факт оформлення засудженим закордонних паспортів для потерпілих за свої кошти,
як і факт продажу жодної із потерпілих.

Також апелянт посилається і на те, що по справі не доведена вина ОСОБА_2. у
дачі хабара працівнику міліції, який проводив перевірку скарг потерпілих, що
судом ОСОБА_2. призначене покарання у вигляді позбавлення волі в той час як він
є тяжко хворою людиною, а знаходячись у
місцях позбавлення волі він позбавленим можливості отримувати належну
медичну допомогу.

З наведених
підстав і просить скасувати вирок суду щодо ОСОБА_2., а кримінальну справу щодо
нього закрити.

Засуджена
ОСОБА_3. як вбачається із змісту її апеляції посилається на те, що ні досудовим
слідством, а ні судом її вина у скоєні злочину передбаченого ст. 149 ч.3 КК
України - не доведена, заперечуючи при цьому, що ані вона, ані її чоловік
членами організованої злочинної групи ніколи не були, що нічим, крім показів
самих потерпілих не доведено, що вона їздила до потерпілих і агітувала їх їхати
за кордон на високооплачувану роботу, а інших доказів на її причетність у
скоєнні цього злочину у справі не має, що кримінальна справа щодо них була
сфальсифікована із самого початку.

З наведених підстав і просить винести справедливе рішення
по цій справі.

На такі ж
обставини посилається ОСОБА_3. і у своїй додатковій апеляції.

Заслухавши
доповідача, пояснення засудженої ОСОБА_3. та адвоката Сибірякової на підтримку апеляції, міркування прокурора про законність
та обгрунтованість вироку, перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляції, судова палата -

знаходить

що апеляція засуджених та адвоката підлягають до
часткового задоволення.

Суд обґрунтовано
визнав ОСОБА_2. та ОСОБА_3. винними у скоєні ними злочину при викладених у
вироку обставинах, а саме: торгівлею людьми вчиненого з метою сексуальної
експлуатації, з використанням обману щодо кількох осіб, вчинених повторно, а
ОСОБА_2. винним ще й у даванні хабара.

Такий висновок
суду відповідає фактичним обставинам справи та перевіреним у судовому засіданні
доказам.

Так, потерпіла ОСОБА_15. послідовно пояснювала, що саме
ОСОБА_2. після знайомства з ним став пропонувати їй добре оплачувану роботу за
кордоном у Туреччині. З його слів працювати вона мала у барі. Коли вона дала
згоду на це, ОСОБА_2 за свої кошти, поскільки своїх вона не мала, виготовив їй
закордонний паспорт, який весь час знаходився у нього, а коли вони пересікали
кордон та митницю, то ОСОБА_2 на цей час давав їй паспорт у

4

руки, а після
цієї процедури, паспорт знову забирав до себе, де він і зберігався у нього аж
до приїзду у м. Стамбул.

В день від'їзду
за кордон, ОСОБА_2 приїхав за нею до будинку ОСОБА_16, поскільки саме там вона
згідно домовленості чекала його. Приїхав він разом із своєю дружиною, після
чого усі разом поїхали до будинку ОСОБА_5, яка також їхала з ними, та забрали в
автомобіль і її. Паспорт ОСОБА_5акож знаходився у ОСОБА_2. Всі витрати по їх
перевезенню як до м. Хмельницького так і до Стамбулу проводив ОСОБА_2 за свої
кошти при цьому жодного разу не обмовився що вона там буде працювати повією.

По приїзду у
Стамбул ОСОБА_2. продав їх сутенеру по імені ОСОБА_8 за 800 доларів США, якому і передав
її паспорт. Після чого сутенер насильно заставив її надавати сексуальні послуги клієнтам, які платили йому за
це певні кошти, а в разі відмови надати такі послуги, до неї
застосовували насильство. (Т.4, л.с. 99-101)

Аналогічні за
змістом покази дала і потерпіла ОСОБА_5. пояснивши, що знаючи за її скрутне
фінансове становище ОСОБА_2. за свої кошти виготовив для неї закордонний
паспорт, взявши в неї в залог за це ювелірні вироби у вигляді материних
сережок, та пообіцяв працевлаштувати її за кордоном на добре оплачувану роботу
у барі. 27 січня 2001 року ОСОБА_2 разом із своєю дружиною своїм автомобілем
завіз їх разом з ОСОБА_15 в м. Хмельницький, де за свої кошти придбав квитки на
автобус рейсом Хмельницький-Стамбул і доставив їх туди. Закордонні паспорти
знаходились у ОСОБА_2, тільки на кордоні він тимчасово давав їм паспорти та
свої долари США, щоб вони
безперешкодно могли пройти відповідний контроль. По приїзду в Стамбул і
поселення в готелі ОСОБА_2 спочатку кудись вивів ОСОБА_15, яку вона більше не
бачила, а на наступний день ОСОБА_2 завіз її в інший готель і продав сутенерші
ОСОБА_11 за 1 тис. доларів США, що вона особисто бачила і чула, якій і передав її
закордонний паспорт. Тільки після цього сутенерша сказала їй, що вона буде працювати
повією, щоб відробити затрачені на неї кошти, що вона і змушена була робити 3
неділі, аж поки не втекла (Т.4 л.с. 106-108).

Потерпіла
ОСОБА_7. підтвердила, що ОСОБА_2. пообіцяв їй та ОСОБА_6. легальне
працевлаштування у Туреччині в якості офіціантки. Поскільки вони не мали своїх коштів, то за виготовлення закордонних паспортів
платив ОСОБА_2, в якого і знаходились їх паспорти.

11 листопада
2001 року ОСОБА_2 приїхав за ними разом із своєю дружиною, завезли їх на
залізничний вокзал у смт. Підволочиськ, звідки ОСОБА_2 за свої кошти завіз їх
до Одеси, а звідти пароплавом у Туреччину де і продав сутенерам, яким і передав
їх паспорти, після того як отримав за них гроші. Тільки після їх продажі
ОСОБА_2 їм стало відомо, що їх продано в сексуальне рабство де вони змушені
були працювати повіями, а у разі відмови, до них застосовували насильство (Т.4,
л.с. 112-115).

Аналогічні за
змістом покази послідовно давала і потерпіла ОСОБА_6. підтвердивши, що ОСОБА_2.
неодноразово приїздив до неї і агітував їхати на роботу за кордон, де він
влаштує її офіціанткою у барі. З такою пропозицією вона погодилась, однак
заявила про відсутність коштів на закордонний паспорт та на проїзд. Ці витрати
сплатив сам ОСОБА_2, в якого і знаходилися її та ОСОБА_7. паспорти. '

В день від'їзду
за кордон до неї до дому приїздив ОСОБА_2 разом із своєю дружиною та завезли її
разом з ОСОБА_7. на залізничний вокзал, а звідти їх за свої кошти у м. Одесу, а
звідти кораблем у м. Стамбул і продав їх
сутенерам, яким і передав їх паспорти. Тільки після того їм стало
відомо, що їх продано у сексуальне рабство за 1600 доларів США.

Через деякий час вона втекла звідти, а ОСОБА_2 приходив до неї до дому і
запитував чи не буде вона подавати на нього заяву у відповідні органи.
Після написання такої заяви ОСОБА_2 приїздив до неї до дому і погрожував їй
розправою (Т.4, л.с. 117-119).

Потерпіла ОСОБА_4. пояснила, що саме ОСОБА_2. шляхом
обману загітував її поїхати на заробітки до Туреччини, де він легально влаштує
її на роботу офіціанткою. Коли ж вона дала згоду на поїздку, ОСОБА_2 приїхав до
неї до дому обговорити деталі поїздки. Поскільки у неї не було закордонного
паспорта, ОСОБА_2 повідомив їй до кого із працівників паспортного столу їй слід
занести анкети для виготовлення паспорта. Після отримання такого паспорта,
ОСОБА_2 його забрав у неї під приводом покупки білетів за кордон. При перетині кордону ОСОБА_2 дав їм на
руки паспорти та по 1 тисячі доларів США

5

з тим, щоб
пройти митний та паспортний контроль, а після проходження такого, він забрав
назад як паспорти так і долари США.
По приїзду у м. Стамбул у червні 2001 року ОСОБА_2 завіз їх в один із
готелів де і подав їх сутенерам, яким і передав їх паспорти. Були вони продані
разом з ОСОБА_19 по 570 доларів США
кожна. По приїзді до Стамбулу дружина ОСОБА_2, яка була з ними заспокоювала
їх. При ній вони і були продані.

Тільки після їх
продажу їй стало відомо, що вона змушена буде працювати повією, там же вона і
була арештована і депортована звідти (Т.4, л.с. 115-117).

Потерпіла ОСОБА_17. пояснила, що
перебуваючи в своєї подруги ОСОБА_16 в лютому 2001 року познайомилась із
ОСОБА_2., який приїздив до неї і агітував їхати за кордон на роботу, де він
легально може їх працевлаштувати офіціанткою чи прибиральницею. При цьому була і його дружина, яка також переконувала
їх що робота буде легальною. Вона заповнила необхідні анкети і дала їх
ОСОБА_2, який і виготовив для неї закордонний паспорт. Усі витрати за
виготовлення паспорта він платив сам, поскільки ще при перші зустрічі він
повідомив, що витрати по виготовленню паспортів він бере на себе. У тому ж
лютому 2001 року згідно домовленості вона і ОСОБА_16 у м. Волочиськ зустрілись
біля готелю „Дружба" і легковим автомобілем за кермом якого була дружина
ОСОБА_2, ОСОБА_3. разом із ОСОБА_2. поїхали в м. Хмельницький, а звідти
автобусом приїхали до м. Стамбул. На кордоні під час перевірки документів
ОСОБА_2 давав їм на руки паспорти, які постійно знаходились при ньому та по
тисячі доларів США, щоб
пройти необхідний контроль, після перетину кордону на його вимогу він забрав у
них як паспорти та к і свої кошти у вигляді доларів США. По приїзду у Стамбул ОСОБА_2 їх продав сутенерші
на ім'я ОСОБА_11, якій і
передав їх паспорти. Саме від неї їм стало відомо про те, що ОСОБА_2 їх продав
з метою сексуальної експлуатації. Через 2 неділі, там же під час проведення
операції по затриманню повій, вона і була затримана разом з ОСОБА_16 і
депортована на Україну (Т.4, л.с. 12-122).

Під час
досудового слідства потерпіла ОСОБА_16. повністю підтвердила покази потерпілої
ОСОБА_17. про обставини вивезення їх за кордон шляхом обману саме ОСОБА_2. та
його дружиною ОСОБА_3. під виглядом легального їх працевлаштування там, де їх
було продано сутенерам для надання сексуальних послуг клієнтам, при їх продажі
сутенерам і було передано їх паспорти, що унеможливлювало їх втечу чи відмову
працювати у такій якості. Під час такої „роботи" за кордоном до неї
застосовувалось насильство. Такі покази потерпіла ОСОБА_16 давала під час
ставок віч-на-віч та впізнання (Т.1, л.с. 133-135, 145-149), 210-213, 240).

Такі показання
усіх потерпілих є об'єктивними і правдивими, вони підтверджуються показаннями
свідків, що були допитані в судовому засіданні.

У суду не було підстав не вірити позаранням потерпілих чи вважати, що вони
обмовили засуджених.

Свідок ОСОБА_20.
підтвердила, що працюючи координатором програти у Тернопільському міському
клубі „Відродження нації", який запобігає торгівлі людьми, клуб надає
потерпілим допомогу в їх реабілітації. У 2002 році їй стало відомо про те. що
декілька молодих жінок з Волочиського району шляхом обману було вивезено за
кордон і продано сутенерам для надання сексуальних послуг. Тому вона мала
зустріч з потерпілимиОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_17 та ОСОБА_4. Ці потерпілі
заповнили необхідні анкети, а також розповідали як їх було продано. Усі вони
були визнані потерпілими, їм було надано необхідну допомогу психолога, а також
медичну допомогу та вони направлялись у реабілітаційний центр. Також потерпілим
було рекомендовано написати відповідні заяви в правоохоронні органи, з тим, щоб
покарати винних, що ними і було зроблено.

Свідок ОСОБА_21,
що є матір'ю потерпілої ОСОБА_6. підтвердила, що осінню 2001 року до них до
дому приїздив ОСОБА_2. і агітував її дочку їхати на роботу в Іспанію, обіцяючи
там легально працевлаштувати. В листопаді 2001 року ОСОБА_2 на власному
автомобілі приїхав до них до дому де забрав дочку ОСОБА_6, яку разом з ОСОБА_7,
шляхом обману завіз у м. Стамбул і продав сутенерам для заняттям проституцією. Через місяці дочка вперше
зателефонувала звідти і просила допомоги. Коли ж мати ОСОБА_7 стала бити
тривогу з тим, щоб було повернуто дітей, то вночі до неї приїздив автомобілем ОСОБА_2 і погрожував розправою. Після
повернення дочки Тетяни з-за кордону

6

вона
розповідала, як ОСОБА_2. шляхом обману вивіз її за кордон і продав там
сутенерам з метою її сексуальної експлуатації, яким також і передав паспорт
дочки.

Свідок ОСОБА_22
пояснила, що 11.11.2001 року її дочка ОСОБА_7 повідомила,
що разом з ОСОБА_6. їде на роботу у Іспанію, а віз їх ОСОБА_2., який мав їх
там легально працевлалітувати.

22.11.2001 року
дочка ОСОБА_7 вперше зателефонувала до дому з-за кордону, при цьому вона
плакала і скаржилась, що хоче до дому. У лютому 2002 року дочка вдруге
зателефонувала і повідомила, що знаходиться у Турецькій тюрмі, просила знайти
ОСОБА_2. щоб той приїхав і забрав її
звідти. Про цю розмову вона зателефонувала ОСОБА_2, який приїздив до неї
та погрожував їй щоб нікому про це не говорити, в іншому разі погрожував не
побачити більше ніколи своєї дочки.

Після повернення
1.03.2002 року з Туреччини ОСОБА_7розповіла їй як ОСОБА_2. шляхом обману завіз
її у Туре чинну де у м. Стамбул продав її сутенерам за 700 доларів США разом з
закордонним паспортом для подальшої сексуальної експлуатації.

Свідок ОСОБА_23. пояснила, що ОСОБА_2. приїздив до них 2 рази і агітував її
дочку ОСОБА_5. їхати за кордон де він обіцяв її працевлаштувати на
високооплачувану роботу легально, офіціанткою у барі. З такою пропозицією
ОСОБА_2 ОСОБА_5 погодилась. Однак ОСОБА_2 у січні 2001 року завіз її у Туре
чинну, де у м. Стамбулі обманувши продав її сутенерам за 1 тис. доларів США для того, щоб вона
надавала сексуальні послуги клієнтам. Перебувала дочка у такому сексуальному
рабстві до тих пір поки не втекла.

Свідок ОСОБА_24. підтвердив, що
як працівник міліції займався перевіркою фактів продажу молодих жінок в
Туреччину, у 2003 році мав зустрічі з підозрюваним ОСОБА_2. в якого відбирав
пояснення. При одній з таких зустрічей ОСОБА_2. запропонував йому зустріч поза межами відділу міліції.
Повідомивши про таку пропозицію ОСОБА_2 своє керівництво письмовим
рапортом та взявши відповідний дозвіл він зустрівся у кафе „Маяк" м.
Тернополя із ОСОБА_2. Під час такої зустрічі ОСОБА_2. вийняв із своєї кишені та
положив на стіл перед ним 2300 гривень в якості хабара за те, щоб він не
проводив більше такої перевірки. Такий факт дачі хабара належним чином було
зафіксовано на аудіо і відео плівку за участю понятих.

З оголошених у судовому засіданні показів свідка
ОСОБА_25. та ОСОБА_26. від 12.02.2004 року вбачається, що вони були в якості
понятих при тому як ОСОБА_2. 28.08.2003 року намагався дати хабара у вигляді
гривень, сума їм не відома, працівнику міліції ОСОБА_18. у кафе „Маяк" м. Тернополя (Т.1, л.с. 192-195, Т.2
л.с. 547-548)

Об'єктивно
винність засуджених ОСОБА_2. та ОСОБА_3. підтверджується і письмовими доказами,
що зібрані по справі та детально досліджені судом, якими є:

Протоколи допиту
віч-на-віч від 23.09.2003 року між потерпілою ОСОБА_7. та ОСОБА_2., де ОСОБА_7. підтвердила, що саме
ОСОБА_2. шляхом обману вивіз її разом з ОСОБА_6 до Туреччини, де у м.
Стамбул продав їх сутенеру по імені ОСОБА_13 за 1600 доларів США, а ця подія мала місце у листопаді
2001 року (Т. 1, л.с. 234);

протокол
допиту віч-на-віч від 23.09.2003 року між потерпілою ОСОБА_6. та

ОСОБА_2.,
де потерпіла підтвердила, що саме ОСОБА_2. підговорив її до поїздки за кордон
де він легально її працевлаштує на добре оплачувану роботу, для чого за свої
кошти виготовив для неї закордонний паспорт та купив їй квиток на поїзд до
Одеси та на пароплав до Стамбулу, а завізши її туди разом з ОСОБА_7, він
обманув їх та продав сутенеру за 1600 доларів США, як після сплати йому вказаної суми і передав їх
закордонні паспорти (Т.1, л.с. 236); '

протокол допиту віч-на-віч від 25
вересня 2003 року між потерпілою ОСОБА_5. та ОСОБА_2., де
потерпіла підтвердила, що саме ОСОБА_2. запропонував їй легальну, добре
оплачувану роботу офіціанткою у Туре чинні, з чим вона погодилась. Після чого
ОСОБА_2 за свої кошти виготовив для неї закордонний паспорт, а у січні 2001
року разом з ОСОБА_15 автобусом рейсом Хмельницький-Стамбул завіз їх у Стамбул
де продав їх сутенерам для подальшої сексуальної експлуатації. Особисто її він продав сутенерші за 1000 доларів США, якій і передав її закордонний паспорт (Т. 1, л.с. 238).

7

протокол допиту віч-на-віч від 25 вересня 2003 року між потерпілою
ОСОБА_15 та ОСОБА_2., де
потерпіла підтвердила, що саме ОСОБА_2. запропонував їй добре оплачувану роботу
за кордоном, поскільки вона була безробітна. За свої кошти він виготовив для
неї закордонний паспорт і 27 січня 2001 року рейсовим автобусом
Хмельницький-Стамбул завіз її в Туреччину разом з ОСОБА_5. де продав її
сутенеру на ім'я ОСОБА_8 за 800 доларів США,
якому і передав її паспорт (Т.1, л.с. 242).

протокол допиту
віч-на-віч від 21 жовтня 2003 року між потерпілою ОСОБА_6. та ОСОБА_3., де
потерпіла підтвердила факт перевезення її шляхом обману у листопаді 2001 року
саме ОСОБА_3. разом із своїм чоловіком ОСОБА_2. у Туреччину де вона була
продана сутенеру (Т. 1, л.с. 246).

протокол допиту
віч-на-віч від 21 жовтня 2003 року між потерпілоюОСОБА_5. та ОСОБА_3., де
потерпіла підтвердила, що саме ОСОБА_3. разом із своїм чоловіком ОСОБА_2.
шляхом обману вговорили їхати на роботу у Туреччину, де обіцяли легальну добре
оплачувану роботу, з чим вона погодилась, однак про те, що вона буде працювати повією, де її було продано
сутенеру, їй ніхто не говорив (Т. 1, л.с. 248).

протокол допиту
віч-на-віч від 22 жовтня 2003 року між потерпілою ОСОБА_7. та ОСОБА_3., де
потерпіла підтвердила, що ОСОБА_3. разом із своїм чоловіком 11.12.2001 року
приїздила до потерпілої ОСОБА_6 до дому, своїм автомобілем відвозила їх разом
із своїм чоловіком на поїзд у смт. Підволочиськ, яким вони послідували до
Одеси, а далі кораблем у м. Стамбул. При цьому ОСОБА_3. їх обманювала, щоб не
хвилювались, чоловік їх влаштує на високооплачувану роботу офіціантками в барах
і ресторанах. Про те, що вони будуть
займатися проституцією вони їм не говорили. (Т. 1, л.с. 264).

протокол допиту
віч-на-віч від 22 жовтня 2003 року між потерпілою ОСОБА_15 та ОСОБА_3., де
потерпіла підтвердила, що ОСОБА_3. 27.01.2001 року за кермом автомобіля разом з
чоловіком ОСОБА_2. приїздила до будинку ОСОБА_16, після чого вона повезла їх усіх у м. Хмельницький до маршрутного
автобуса Хмельницький-Стамбул. В автомобілі ОСОБА_3. разом з чоловіком
розповідала про високооплачувану роботу в Туреччині, яку їм пообіцяв ОСОБА_2.
Про те, що там вони змушені будуть працювати повіями ні ОСОБА_2., ні ОСОБА_3.
їм не говорили. (Т.1, л.с. 266).

протокол допиту віч-на-віч від 28 жовтня 2003 року між ОСОБА_4. та ОСОБА_3., де потерпіла підтвердила, що
ОСОБА_3. разом з чоловіком 4 червня 2001 року шляхом обману завіз її разом із
ОСОБА_19 у Туреччину, обіцяючи високооплачувану роботу, а по приїзду у Стамбул
вони їх продали сутенерам для надання сексуальних послуг, яким і передали їх
паспорти. Коли ж вона просилась у ОСОБА_3. завезти її назад в Україну, вона їм
відмовила, пояснивши це тим, що на них затрачено кошти, які вони мають відробити,
надаючи сексуальні послуги (Т.1, л.с. 268-296).

З анкет
потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
які вони заповнювали у Тернопільському жіночому клубі вбачається, що усі
потерпілі в деталях відомих лише їм виклали обставини їх обману про
працевлаштування за кордоном, зокрема у
Стамбулі на добре оплачувану роботу в барах і ресторанах, які обіцяв їм ОСОБА_2,
як вони були вивезені до Туреччини і у м. Стамбулі цим же ОСОБА_2 були продані
в сексуальне рабство (Т.1, л.с. 26, 30, 35, 39, 202, 206, 210,214).

З письмового повідомлення Чернівецького прикордонного загону від 23.10.2003
року за №7/1222 вбачається, що 28.01.2001 року в пункті пропуску
„Порубне" ОСОБА_2. перетинав державний кордон разом ізОСОБА_5 та ОСОБА_15;
18.02.2001 року ОСОБА_2. перетинав державний кордон разом з ОСОБА_16
таОСОБА_17, а 4.08.2001 року ОСОБА_2. перетинав державний кордон разом із своєю
дружиною ОСОБА_3. таОСОБА_4 (Т.1, л.с. 284).

Засудженні ОСОБА_2. та ОСОБА_3.
свою вину у скоєних злочинах не визнали, ОСОБА_2. пояснив, що лише допомагав
потерпілим при перетині кордону, поскільки цю процедуру
досконало знав, що давання ним хабара працівнику міліції сфальсифіковано самими
працівниками міліції, ОСОБА_3. пояснила, що ні вона ні її чоловік ніяким працевлаштуванням
за кордоном не займались, нікому такого працевлаштування не обіцяли, ніяких
паспортів нікому не виготовляли. Таким показам засуджених суд цілком вірно дав

8

критичну оцінку
і розцінив їх як намагання у такий спосіб уникнути відповідальності за скоєне.

Такі їх покази спростовуються послідовними показаннями потерпілих як на
досудовому слідстві, так і під час їх допитів віч-на-віч, так і в судовому
засіданні, показаннями свідків, не вірити яким у суду не було підстав
та іншими матеріалами справи, які були дослідженні судом.

Всім зібраним та
дослідженим по справі доказам суд дав належну оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про повне доведення вини ОСОБА_2. та ОСОБА_3. у скоєнні злочину.

З цих підстав
доводи засуджених та адвоката про недоведеність їх вини є безпідставними.

Разом з тим,
вірно встановивши фактичні обставини справи за яких було скоєно злочини, а саме
як торгівля людьми, суд помилково кваліфікував злочинні дії засуджених ОСОБА_2
за ознакою торгівлі людьми, вчиненій організованою групою, тобто за ч.3 ст. 149
КК України, а дії ОСОБА_2. і за ст..
369 ч.1 КК України як давання хабара, тобто закінчений злочин.

Як вбачається з
матеріалів кримінальної справи, що ОСОБА_2. приймав участь у 4-х епізодах такої
торгівлі людьми, що мало місце на протязі 2001 року, при цьому така вербовка
потерпілих та їх продаж відбулася тільки по змові між ним та ОСОБА_3..

Будь-яких
доказів про те, що вони вчинили такі злочинні дії з тими особами, справа щодо
яких виділена в окреме провадження, по справі не встановлено, і ці інші особи,
які могли б бути визнанні членами організованої групи лише за вироком суду,
ухиляються від слідства, таке обвинувачення за ч.3 ст. 149 КК України їм не
пред'являлось, то, виходячи із диспозиції ч.3 ст. 28 КК України, ОСОБА_2. та
ОСОБА_3. також не можна визнати членами
організованої групи. Тому їх злочинні дії слід перекваліфікувати із ч.3 на ч.2
ст. 149 КК України як торгівля людьми, вчиненні з метою експлуатації з
використанням обману та уразливого стану потерпілих вчиненні щодо кількох осіб
та повторно.

Відповідно до
роз'яснень, що викладенні в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
26 квітня 2002 року за №5 Про судову практику про хабарництво, „Злочини,
передбачені ст.. 368, 369
КК України вважаються закінченими з моменту, коли службова особа прийняла хоча
б частину хабара.

У випадку, коли вона відмовилася прийняти запропоновані гроші, цінності,
послуги, дії того, хто намагався дати хабар, належить кваліфікувати як
замах на його давання."

Як вбачається з
матеріалів справи, що працівник міліції ОСОБА_24.
відмовився прийняти запропоновані
ОСОБА_2 гроші в якості хабара, тому такі дії ОСОБА_2. слід кваліфікувати
за ч.2 ст. 15 та ч.1 ст. 369 КК України як закінчений замах на давання хабара.

У зв'язку з
зменшенням обсягу обвинувачення щодо ОСОБА_2. підлягає і пом'якшенню призначене
йому покарання, в той час як покарання ОСОБА_3. призначено із застосуванням
ст..ст. 69, 75 КК України і підстав для подальшого його пом'якшення колегія
суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для скасування вироку та закриття
справи.

Керуючись ст.ст.З65, 366 КПК
України, колегія суддів -

Ухвалила:

Апеляції ОСОБА_2
та ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_1. задовільнити частково.

Вирок
Волочиського районного суду від 30 листопада 2006 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3
-змінити.

Перекваліфікувати
їх дії із ч.3 ст. 149 КК України на ч.2 ст. 149 КК України, крім того,
перекваліфікувати дії ОСОБА_2. із ч.1
ст. 369 на ч.2 ст. 15, 369 ч.1 КК України та призначити їм покарання:

ОСОБА_2 - за ч.2 ст. 149 КК України - п'ять років
позбавлення волі без конфіскації майна;
- за ч.2 ст. 15. ч.1 ст. 369 КК України на три роки обмеження

9

волі, а згідно ст.ст. 70, 72 КК України за сукупністю злочинів шляхом
часткового складання призначених покарань, остаточно на шість років позбавлення
волі без конфіскації майна.

ОСОБА_3
вважати засудженою за ч.2 ст. 149 КК України із застосуванням ст.. 69, 75, 76 КК України до міри
покарання призначеної Волочиським райсудом, а саме до 3-х років позбавлення волі
з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки без конфіскації майна з покладеними на неї обов'язків не виїжджати за
межі України на постійне місце проживання без
дозволу органів кримінально-виконавчої системи та повідомляти
вказані органи про зміну місця роботи та проживання.

В решті цей вирок суду залишити без
зміни.