АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
20 липня 2015 року м. Київ
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного за даним вироком покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року та остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі

строком на 5 років.
Обрано ОСОБА_3 запобіжний захід тримання під вартою до

набрання вироком законної сили.

10 червня 2015 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу у якій вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванні судом положень ч.4 ст. 70 КК України.
Прокурор посилається на те, що ОСОБА_3 вчинив інкримінований злочин до вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2014 року, тому суд першої інстанції помилково призначив остаточне

покарання за сукупністю вироків, застосувавши положення ст. 71 КК України.

Просить:
вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, виключити рішення суду про призначення ОСОБА_3 покарання на підставі ст. 71 КК України;
вважати ОСОБА_3 засудженим за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;
вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2014 року стосовно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

При перевірці поданої апеляційної скарги встановлено, що вона подана без додержання вимог, передбачених статтею 396 КПК України.

Так, згідно вимог ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі, крім іншого, зазначаються: вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення. Такі вимоги мають відповідати положенням ст. 404 КПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і досліджує обставини та докази у визначеному порядку, положенням ст. 407 КПК України, якою передбачено повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги, та узгоджуватися з іншими положеннями кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Однак, вказуючи в апеляційній скарзі про наявність щодо ОСОБА_3 вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року прокурор не наводить обґрунтувань на підставі яких доказів він про це стверджує та не посилається на конкретні фактичні обставини справи з цього приводу, які встановлені під час кримінального провадження та були досліджені судом першої інстанції, не заявляє про дослідження нових доказів, які вказують, що при наявності такого вироку не проводилось звільнення від покарання.

Вказані недоліки перешкоджають відкриттю апеляційного провадження за поданою апеляційною скаргою, оскільки апеляційна скарга прокурора не відповідає вимогам п.4 ч.2 та ч.4 ст.396 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без руху і встановлення строку для усунення наведених недоліків.

Керуючись ст. ст. 396, 398, 399 КПК України, суддя доповідач,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_2 на вирок, у кримінальному провадженні № 0003889 щодо ОСОБА_3 , залишити без руху.

Встановити строк для усунення недоліків терміном у 15 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Копію ухвали надіслати прокурору прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя
Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1

ЄУНС 761/6498/15к,
№ апеляційного провадження 11-кп/796/1330/2015
Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_4
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1