А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

04.02.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника - адвоката ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 , розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 18.11.2014 року, яким стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лазо Дальнереченського району Приморського краю Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженою, який має на утриманні одну малолітню дитину, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , не судимого, ухвалено обвинувальний вирок з призначенням за ч. 1 ст. 425 КК України покарання у виді службового обмеження строком на 2 роки із відрахуванням з його грошового забезпечення 20 відсотків в дохід держави.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного за ч. 1 ст. 425 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 , будучи командиром мінометної батареї військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 та прямим начальником солдата строкової служби ОСОБА_9 , у період з лютого по квітень 2009 року через несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків не виконав вимог ст.ст. 11, 16, 58, 59, 111, 112, 210, 233, 234, 235, 236, 257 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил (далі ЗС) України, ст. ст. 4, 8 Дисциплінарного статуту ЗС України, ст. 11 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та п. 22.12 Положення про військово-лікарську експертизу у ЗС України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, хоча мав реальну можливість їх виконати, не подбав про здоров`я ОСОБА_9 , всупереч рекомендаціям лікарів та постанови військово-лікарської комісії Військового медичного клінічного центру ЗРУ від 15 січня 2009 року не вжив заходів до забезпечення здорових умов його служби і побуту, від нарядів, стройової та фізичної підготовки його не звільнив, шкідливі фактори впливу на його здоров`я не усунув, залучив ОСОБА_9 до виконання службових обов`язків, зокрема стройової підготовки, фізичних вправ, нарядів, внаслідок чого на фоні переохолоджень та фізичного навантаження відбулося прискорене прогресування хвороби останнього до стадії ниркової недостатності, а надалі - до інвалідності І-ї Б групи.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 стверджує, що суд розглянув справу неповно, оскільки не допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; неправильно оцінив показання військовослужбовців медичної служби: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 ; не оцінив показань свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , не дослідив факт виписки ОСОБА_9 з лазарету в/ч НОМЕР_2 11.02.2009 року. Вважає, що ОСОБА_9 до надходження рішення ВЛК зобов`язаний був перебувати у медичній установі, однак правова оцінка діям лікарів, які порушили рекомендації ВМКЦ ЗРУ, не надана, що показання свідка ОСОБА_18 відносно підстав виписки потерпілого не узгоджуються із свідченнями самого ОСОБА_9 , однак даним протиріччям оцінка судом також не надана. Висновок суду про те, що саме ОСОБА_7 не виконувались рекомендації лікарів про звільнення ОСОБА_9 від від фізичної, стройової підготовки та нарядів, на думку апелянта, не підтверджується матеріалами провадження. Стверджує, що суд не встановив факти залучення ОСОБА_9 у період лютого-квітня 2009 року до занять по стройовій та фізичній підготовці, до нарядів, не дав оцінки наказам №№ 69, 193 командира в/ч НОМЕР_1 про підготовку та проведення польових виходів підрозділів від 09.02.09 р. та 16.04.2009 р. відповідно. На думку апелянта в діях обвинуваченого немає об`єктивної сторони злочину, вирок грунтується на сумнівних доказах, які повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Просить вирок скасувати, провадження закрити.
ОСОБА_7 в апеляційній скарзі також вказує, що судом без достатньої мотивації були відхилені клопотання захисника ОСОБА_8 про виклик свідків та експерта судово-медичної установи, про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, порушено правило перебування у нарадчій кімнаті, що після закінчення судового засідання журнал судового засідання не друкувався, чим створювалися перепони до його вивчення стороною захисту, що судові засідання, призначені на 06.02.2014, 07.02.2014, 10.02.2014, 17.02.2014, з невідомих причин не відбулись і в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про належне повідомлення про них учасників судового провадження. Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.
У запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, потерпілий ОСОБА_9 просить залишити їх без задоволення, а вирок без змін. Зазначає, що ОСОБА_7 , всупереч його неодноразовим нагадуванням та попередженням медичних працівників в/ч НОМЕР_1 про заборону залучення його до виконання службових обов`язків, пов`язаних з фізичними навантаженнями, залучав його до нарядів, навчань на полігоні у холодну пору року, що призвело до важкої хвороби. Посилання захисту на функціональні обов`язки командира медичної роти, начальника медичної служби, вважає намаганням звинуватити в скоєні злочину інших осіб, хоча це не виправдовує його, як безпосереднього командира. Що стосується наказів командира в/ч НОМЕР_1 , то про їх дослідження сторона захисту клопотань не заявляла, вказані документи іншим учасникам судового процесу - прокурору, потерпілому, не були відкриті.
Прокурор у запереченні на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника просить залишити їх без задоволення, а вирок - без змін. Зазначає, що ОСОБА_7 виконання рекомендацій лікарів не організував, за наявності заборони відрядив ОСОБА_9 на полігон, де останній постійно залучався до виконання своїх службових обов`язків. Внаслідок цього на фоні переохолоджень та фізичного навантаження відбулося прискорене прогресування хвороби до стадії ниркової недостатності, а надалі - до інвалідності І-ї Б групи. Що стосується допитів вказаних захисником свідків обвинувачення, то потреба в них у ході судового засідання відпала і обвинувач їх не викликав. Відхилення судом інших клопотань сторони захисту, враховуючи їх безпідставність, вважає правильним. Обставини видачі наказів командира в/ч НОМЕР_1 про підготовку та проведення польових виходів підрозділів у судовому засіданні досліджені і встановлено, що вони видавалися на підставі сформованих безпосередньо ОСОБА_7 списків осіб, які планувалися до польових виходів у конкретний період, в які був включений і ОСОБА_9 . Стороною захисту дані документи відповідно до ч. 11 ст. 290 КПК України не були відкриті протилежній стороні, у зв`язку з чим згідно ч. 12 ст. 290 КПК України суд не мав права допустити їх як докази. Щодо твердження апелянтів про порушення суддею правила перебування у січні-лютому 2014 року у нарадчій кімнаті, то воно є безпідставним, оскільки рішення по суті у даному провадженні судом прийнято лише у листопаді 2014 року, отже таємницю нарадчої кімнати суд не порушив. Твердження ОСОБА_7 про відсутність у матеріалах провадженнях журналу судового засідання не відповідає дійсності, оскільки такий журнал, а також технічний носій інформації, на якому зафіксовано судові провадження, наявні в матеріалах провадження. Що стосується призначення судових засідань на 06.02.2014, 07.02.2014, 10.02.2014, 17.02.2014 року, які не відбулися, то апелянтом не наведено жодного аргументу, який би свідчив, що це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних скарг, промови прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційних вимог і просили вирок залишити без змін, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
У кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_7 на підставі наказу командира 13 Армійського корпусу № 87 від 29 вересня 2006 року, з 29 вересня 2006 року по 8 серпня 2011 року проходив військову службу за контрактом на посаді командира мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_9 , будучи придатним до військової служби за станом здоров`я, у травні 2008 року був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на строкову військову службу, яку проходив також у в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого водія-гранатометника мінометної батареї у військовому званні солдат.
25 листопада 2008 року через гостре респіраторне захворювання, перенесене на фоні переохолодження, ОСОБА_9 був госпіталізований у медичну роту в/ч НОМЕР_2 . З 27 листопада по 19 грудня та з 22 грудня 2008 року по 21 січня 2009 року ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні в Мукачівському військовому госпіталі та Військовому медичному клінічному центрі Західного регіону України відповідно. У ОСОБА_9 було діагностовано Гострий гломерулонефрит, сечовий синдром. Згідно з постановою військово-лікарської комісії Військового медичного клінічного центру Західного регіону України від 15 січня 2009 року його визнано непридатним до військової служби у мирний час, у зв`язку з чим він підлягав звільненню з військової служби за станом здоров`я.
Відповідно до вимог пункту 22.12 глави 22 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, військовослужбовці строкової військової служби, визнані військово-лікарською комісією непридатними до військової служби, після виписки із військових лікувальних закладів підлягають госпіталізації до лазарету військової частини (а за його відсутності - звільненню від виконання службових обов`язків) до звільнення з військової служби за станом здоров`я. Постанова військово-лікарської комісії про потребу військовослужбовця у звільненні від службових обов`язків за станом здоров`я повинна бути реалізована негайно.
5 лютого 2009 року після виписки з Військового медичного клінічного центру ЗРУ солдата ОСОБА_9 направлено у медичну роту в/ч НОМЕР_2 , а надалі у в/ ч НОМЕР_1 , з умовою звільнення його від виконання службових обов`язків і з рекомендаціями лікарів про звільнення його від фізичних навантажень, стройових занять, нарядів.
Відповідності до вимог ст.ст. 11, 16, 58, 59, 111, 112 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст.ст. 4, 8 Дисциплінарного статуту ЗС України командир батареї зобов`язаний знати стан справ у ввіреному йому підрозділі, завжди мати точні відомості про особовий склад; виявляти чуйність і бути уважним до підлеглих, вникати в проблеми їх здоров`я, створювати умови для зміцнення здоров`я, встановлювати такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів ЗС України.
Статтею 11 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців є обов`язком командирів (начальників).
ОСОБА_7 , будучи командиром мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 , являвся прямим начальником для усього особового складу вказаного підрозділу, мав усю повноту розпорядчої влади стосовно підлеглих та право віддавати останнім накази, розпорядження та ставити обов`язкові для виконання вимоги.
Згідно зі ст. ст. 210, 233, 234, 235, 236, 257 Статуту внутрішньої служби ЗС України, командир (начальник) зобов`язаний піклуватись про здоров`я підлеглих, створювати здорові умови служби і побуту та усувати шкідливі фактори впливу на їх здоров`я, навчальні заняття для військовослужбовців строкової служби, звільнених через хворобу, організовувати в класі та виконувати рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення їх від виконання обов`язків військової служби.
З положень ст. 256 Статуту внутрішньої служби ЗС України вбачається, що після одержання військовослужбовцем медичної допомоги та повернення в розташування роти, саме командир роти (батареї) приймає рішення щодо військовослужбовця, зокрема організації виконання рекомендації лікарів.
Отже, обов`язок організації виконання рекомендацій лікарів та їх подальшого контролю покладався саме на ОСОБА_7 як командира батареї (роти).
На підставі зазначених приписів, по прибутті ОСОБА_9 у підрозділ, ОСОБА_7 зобов`язаний був негайно звільнити ОСОБА_9 від фізичних навантажень, занять із стройової підготовки, нарядів аж до звільнення останнього з військової служби, мав реальну можливість виконати цей обов`язок, однак його не виконав. Замість цього він, з середини лютого по квітень 2009 року залучив солдата ОСОБА_9 до виконання обов`язків військової служби, зокрема виходів та навчань на полігоні, нарядів, стройової підготовки, фізичних вправ.
У судовому засіданні обвинувачений заявив про невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення та пояснив, що восени 2008 року ОСОБА_9 захворів на хворобу нирок, тривалий час лікувався у військових медичних закладах і, як йому повідомив свідок ОСОБА_22 , підлягав звільненню з військової служби на підставі висновку військо-лікарської комісії, який мав надійти до військової частини фельд`єгерським зв`язком. Враховуючи ці відомості, він направив ОСОБА_9 в медичну роту в/ч НОМЕР_2 , звідки той повернувся через 6 діб. Причин повернення ОСОБА_9 з медичної роти він не з`ясовував, ознайомився лише із записаною в книзі хворих роти рекомендацією начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_9 від виконання своїх службових обов`язків терміном на 5 діб. У подальшому - з середини лютого до середини квітня 2009 року потерпілий виконував свої службові обов`язки за посадою, в тому числі залучався до навчань на військовому полігоні.
Показання ОСОБА_7 про його обізнаність щодо хвороби ОСОБА_9 , тривале лікування останнього, визнання його непридатним до військової служби і таким, що підлягає звільненню з військової служби, підтверджується сукупністю інших доказів обвинувачення.
З показань у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 вбачається, що вони одразу після повернення потерпілого з медичної роти в підрозділ і у подальшому, неодноразово повідомляли ОСОБА_7 про рекомендації лікарів щодо звільнення ОСОБА_9 від виконання службових обов`язків, пов`язаних з фізичними навантаженнями, а саме: звільнення від нарядів, стройової підготовки, фізичних навантажень тощо.
Потерпілий ОСОБА_9 крім цього показав, що служба в нарядах, походи на полігон, навчання на полігоні, йому фізично давалися важко. Зокрема, піший похід на полігон, дислокований на відстані біля 10 км від місця розташування в/ч НОМЕР_1 , у повному обмундируванні (автомат, ОЗК, плащ-палатка тощо), залучення його до виконання службових обов`язків, пов`язаних з фізичним навантаженням, у тому числі в несприятливих погодних умовах, холод, різко погіршило його стан здоров`я і йому ставало все гірше. Тільки в квітні 2009 року рішення ВЛК про його звільнення з військової служби надійшло до в/частини НОМЕР_1 .
Відомості про стан здоров`я ОСОБА_9 та вказівки лікарів про його звільнення від нарядів, стройової підготовки, фізичних навантажень записані в оглянутій судом медичній книжці останнього. Ці записи повністю узгоджуються з показаннями про них службових осіб медичної роти в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_19 та ОСОБА_23 , а також показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 медичних працівників в/ч НОМЕР_1 .
Свідок ОСОБА_18 - фельдшер в/ч НОМЕР_1 , окрім цього зазначила, що всі рекомендації лікарів, які містилися в медичній книжці ОСОБА_9 , вона перенесла в книгу запису хворих роти, де зазначила, що ОСОБА_9 підлягає звільненню від виконання своїх службових обов`язків аж до часу надходження в підрозділ рішення ВЛК про його непридатність до служби та звільнення.
Даний факт у судовому засіданні підтвердили також і свідки: начальник штабу в/частини НОМЕР_1 ОСОБА_24 , колишній командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_25 , начальник медичної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_17 .
Згідно з висновками комісійних судово-медичних експертиз № 15 від 21.03.2013 року та № 26 від 24.04.2013 року, інвалідність І-ї Б групи, встановлена гр. ОСОБА_9 медико-соціальною експертною комісією 10.01.2011 року, знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із залученням його до виконання службових обов`язків, фізичних навантажень та переохолодження після встановлення йому 15.01.2009 року діагнозу „гломерулонефрит, що спричинило прискорене прогресування хвороби до стадії ниркової недостатності.
У судовому засіданні свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_21 військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 показали, що жодних вказівок від ОСОБА_7 щодо обмежень, заборони залучення ОСОБА_9 до виконання службових обов`язків у період з середини лютого 2009 року до середини квітня 2009 року не отримували і останній виконував своїх службові обов`язки на рівні з іншими військовослужбовцями.
Цими доказами доведено, що ОСОБА_7 був зобов`язаний і мав реальну можливість забезпечити здорові умови служби і побуту, однак цього не зробив, рекомендацій лікарів та постанови військово-лікарської комісії Військового медичного клінічного центру Західного регіону України від 15 січня 2009 року не дотримав, від нарядів, стройової та фізичної підготовки ОСОБА_9 не звільнив, внаслідок чого останній залучався до навчань на полігоні, нарядів, стройової підготовки, фізичних вправ, а це, в свою чергу, на фоні переохолоджень та фізичного навантаження, прискорило прогресування хвороби до стадії ниркової недостатності, а надалі - до інвалідності І Б групи.
Оскільки діяння ОСОБА_7 спричинили істотну шкоду - прискорене прогресування хвороби ОСОБА_9 до стадії ниркової недостатності, воно правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 425 КК України, як недбале ставлення військової службової особи до служби, що заподіяло істотну шкоду.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про неповноту судового розгляду, неправильне застосування кримінального закону та порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 425 КК України, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Відмова прокурора від допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , вимогам ст.ст. 26, 92, 94 КПК України не суперечить. Сторона захисту, в свою чергу, не вказала, які саме докази містяться в показаннях указаних свідків, а отже немає підстав стверджувати, що суд порушив принципи змагальності та безпосередності дослідження доказів.
З відхиленням судом першої інстанції клопотань сторони захисту, правильність якого оспорюється в апеляційних скаргах, апеляційний суд погоджується з таких підстав.
У клопотанні про виклик інших свідків, захисник не вказав, які фактичні дані можуть ці особи повідомити, а лікування ОСОБА_9 у ІНФОРМАЦІЯ_3 - не знаходяться в причинному зв`язку із наслідками, які настали під час його військової служби.
При проведенні експертиз №№ 15, 26, експертами досліджувався вплив залучення ОСОБА_9 до виконання службових обов`язків після визнання його непридатним до військової служби, отже призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи з міркувань, вказаних стороною захисту, є недоречним.
Враховуючи повне дослідження обставин захворювання ОСОБА_9 у ході проведення комісійних судово-медичних експертиз, судом аргументовано відмовлено в задоволені клопотань захисника щодо виклику експерта в судове засідання, витребування додаткових доказів та в призначенні повторної комісійної судово-медичної експертизи.
З огляду на вищенаведене, та враховуючи, що в судовому засіданні встановлено безпосередній причино-наслідковий зв`язок між залученням потерпілого до виконання ним своїх службових обов`язків, пов`язаних з фізичними навантаженнями, із різким погіршенням стану його здоров`я та у подальшому інвалідності, твердження обвинуваченого та його захисника про непридатність ОСОБА_9 до військової служби ще до початку її проходження, а отже про відсутність об`єкту злочину, апеляційний суд відкидає.
Що стосується дослідження і оцінки наказів командира в/ч НОМЕР_1 про підготовку та проведення польових виходів підрозділів, апеляційний суд відзначає, що у судовому засіданні досліджено обставини їх видачі, а саме те, що вони видавалися на підставі списків осіб, які планувалися до польових виходів у конкретний період, сформованих безпосередньо ОСОБА_7 , в які ним був включений і ОСОБА_9 .
З приводу твердження апелянтів про відсутність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , апеляційний суд відзначає, що судом встановлено необережну форму вини: обвинувачений не передбачав можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.
Твердження обвинуваченого та захисника про зворотне, апеляційний суд відкидає, оскільки дослідженими судом доказами доведено покладення саме на ОСОБА_7 , як командира роти (батареї), обов`язків піклування про стан здоров`я підлеглих, зокрема виконання рекомендації лікарів. Цей висновок належно мотивовано у вироку.
На легковажне ставлення ОСОБА_7 у даному випадку до службового обов`язку вказує той факт, що він, знаючи про непридатність ОСОБА_9 до військової служби, після повернення його з медичної роти в/ч НОМЕР_2 , не тільки не вжив необхідних заходів до з`ясування рекомендацій лікарів щодо нього, але ще й залучив останнього до виконання службових обов`язків, пов`язаних з фізичним навантаженням, у тому числі в умовах полігону, залишаючи поза увагою неодноразові нагадування про їх заборону.
Посилання захисника ОСОБА_8 на наявність у ОСОБА_9 хвороб, які могли спричинити хворобу гломерулонефрит, до військової служби, матеріалами провадження не підтверджено і в жодному випадку не звільняє ОСОБА_7 від обов`язків, несумлінне ставлення яких поставлено йому у вину.
Твердження обвинуваченого про порушення суддею правила перебування у нарадчій кімнаті в січні-лютому 2014 року, є безпідставним, оскільки рішення по суті у даному провадженні судом прийнято лише у листопаді 2014 року.
З приводу твердження ОСОБА_7 щодо порушення судом вимог ст. 412 КПК України, щодо відсутності у матеріалах провадження журналу судового засідання, то воно не відповідає дійсності, оскільки такий журнал, а також технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження, наявні в матеріалах провадження.
Що стосується призначень судових засідань на 06.02.2014 року, 07.02.2014 року, 10.02.2014 року, 17.02.2014 року, 29.08.2014 року, 29.08.2014 року та не проведення їх, то апелянтом не наведено жодного аргументу, який би свідчив, що дані факти перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Твердження апелянтів про зацікавленість свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 в результатах розгляду кримінального провадження, також є необґрунтованими. Показання цих свідків є послідовними, узгоджуються з іншими доказами, дані ними через значний період часу, після звільнення їх і потерпілого з військової служби.
Твердження обвинуваченого та захисника в апеляційних скаргах на істотне порушення вимог КПК України, апеляційний суд відхиляє, оскільки таке апелянти нічим не обґрунтували.
Обираючи ОСОБА_7 міру покарання, суд врахував ступінь тяжкості злочину, наслідки які настали, дані про його особу, що з моменту вчинення злочину минуло більш ніж п`ять років, протягом яких ОСОБА_7 не тільки не вчинив нового злочину і від слідства та суду не ухилявся, але й, як встановлено при апеляційному розгляді, ОСОБА_7 у ході судового розгляду з 19 травня по 03 серпня 2014 року залучався до участі в антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях (наказ командира в/ч НОМЕР_1 № 137 від 26.06.2014 р.), де був двічі поранений, внаслідок чого визнаний інвалідом 3-ї групи та нагороджений орденом За мужність ІІІ ст.
За таких обставин, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, суд першої інстанції правомірно звільнив обвинуваченого від призначеного за цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з для її проголошення.

Судді: