АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1-830/11
Номер провадження 11/786/504/2013
Категорія: ч.1 ст.121 Т.З.
Головуючий у 1-й інстанції Микитенко
Доповідач ап. інст. Гонтар А. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Полтавської області
в складі:

головуючого - Гонтар А.А.,

суддів - Голубенко Н.В., Лісіченко Л.М.

з участю:

прокурора - Расюка В.В.

захисника-адвоката - ОСОБА_2

виправданого - ОСОБА_3

представника потерпілого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві кримінальну
справу за апеляцією державного
обвинувача у справі ОСОБА_5 на вирок
Октябрського районного суду м.
Полтави від 25.04.2013 року,-

В С Т А Н О В
И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
України, уродженець с. Чутове
Полтавської області, з вищою освітою,
неодружений, непрацюючий, прожив.
АДРЕСА_1, раніше не судимий

визнаний невинуватим та виправданий по
обвинуваченню у вчиненні злочинів,
передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК
України в зв'язку з недоведеністю його
вини у вчиненні злочинів.

Скасовано запобіжний захід.

Відмовлено у задоволенні цивільного
позову потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_3
про стягнення 40000 грн.

Органом досудового слідства ОСОБА_3
обвинувачувався в тому, що він у ніч з 22
на 23 липня 2007 року приблизно о 00.15 год.,
перебуваючи в підземному переході
«Злато Місто», який розташований по
вул.. Жовтневій, 29-А в м. Полтаві,
безпричинно, із хуліганських
спонукань, грубо порушуючи громадський
порядок та виражаючи явну неповагу до
суспільства, ігноруючи існуючі в
суспільстві елементарні правила
поведінки та моралі, у групі із ОСОБА_7
та невстановленими слідством особами,
діючи спільно, скоїв хуліганські дії
стосовно потерпілого ОСОБА_8 із
застосуванням предмета, заздалегідь
заготовленого для нанесення тілесних
ушкоджень, а також умисно спричинив
тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8, крім
того вчинив хуліганство, у групі осіб,
пов'язаному із опором іншим громадянам,
які припиняли хуліганські дії, у
відношенні потерпілого ОСОБА_9 за
наступних обставин.

У ніч з 22 на 23 липня 2007 року, приблизно о
00.15 год., у підземному переході «Злато
Місто» по вул.. Жовтневій,29-А в м.
Полтаві ОСОБА_7 перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, безпричинно, з
хуліганських спонукань, грубо
порушуючи громадський порядок та
виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, умисно завдав удар
розбитою скляною пляшкою, тобто
предметом, спеціально пристосованим
для нанесення тілесних ушкоджень, в
область обличчя потерпілому ОСОБА_10,
чим спричинив йому тілесне ушкодження
у вигляді рубця м'яких тканин обличчя,
який є наслідком загоєння рани і згідно
висновку судово-медичної експертизи
відноситься до легких тілесних
ушкоджень.

Після чого, до ОСОБА_7 та ОСОБА_10
наблизився ОСОБА_8, який із метою
припинення бійки, зупинився між ними та
умовляв ОСОБА_7 заспокоїтись. Після
цього, продовжуючи свою злочинну
діяльність, у тому ж місці, у підземному
переході «Злато Місто», ОСОБА_7,
безпричинно, із хуліганських
спонукань, грубо порушуючи громадський
порядок та виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, умисно завдав удар
розбитою скляною пляшкою в область
обличчя потерпілому ОСОБА_8, чим
спричинив йому тілесне ушкодження у
вигляді рани м'яких тканин скроневої
ділянки голови зліва, яке згідно
висновку судово-медичної експертизи
відноситься до легких тілесних
ушкоджень. (За вчинення зазначеного
злочину ОСОБА_7 засуджений за ст.296 ч.4 КК
України, вироком Ленінського районного
суду м. Полтави від 28.08.2008 року, який
09.01.2009 року набрав чинності).

Після того, як ОСОБА_7 наніс удар
розбитою пляшкою по голові ОСОБА_8, до
останнього також наблизився ОСОБА_3,
який у тому ж місці, у підземному
переході «Злато Місто», по вул..
Жовтневій, 29-а в м. Полтаві, безпричинно,
із хуліганських спонукань, грубо
порушуючи громадський порядок та
виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, усвідомлюючи
суспільно-небезпечний характер своїх
дій, передбачаючи суспільно-небезпечні
наслідки у вигляді спричинення тяжких
тілесних ушкоджень та бажаючи їх
настання, тобто діючи з прямим умислом,
завдав ОСОБА_8 удар ножем, якого носив
при собі у кишені, тобто предметом,
заздалегідь заготовленим для
нанесення тілесних ушкоджень, у
область спини, чим спричинив
останньому тілесне ушкодження у
вигляді проникаючого поранення
грудної клітини справа із розвитком
пневмотораксу, яке згідно висновку
судово-медичної експертизи № 2706 від
22.10.2007 року, відноситься до тяжких
тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки
для життя в момент спричинення.

Після удару в спину, до ОСОБА_8
наблизились декілька невстановлених
досудовим слідством осіб, які у тому ж
місці, у підземному переході «Злато
Місто» по вул.. Жовтневій, 29-А в м.
Полтаві, безпричинно, із хуліганських
спонукань, грубо порушуючи громадський
порядок та виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, спільно із ОСОБА_3 умисно
продовжили наносити удари руками, в
область тулубу та голови потерпілого
ОСОБА_8, у результаті вказаних дій
ОСОБА_8 впав на підлогу.

Після того, як потерпілий ОСОБА_8
опинився на підлозі, до нього
наблизились декілька чоловіків, серед
яких, зокрема, був ОСОБА_3 Зазначені
особи, безпричинно, із хуліганських
спонукань, грубо порушуючи громадський
порядок та виражаючи явну неповагу до
суспільств, діючи з особливою
зухвалістю, умисно продовжили
завдавати побої ногами, в область
тулубу та голови потерпілого ОСОБА_8,
внаслідок зазначених насильницьких
дій потерпілому ОСОБА_8 завдано
фізичного болю, крім того він втрачав
свідомість.

Із метою припинення заподіянню побоїв
потерпілому ОСОБА_8, у його напрямку
направився ОСОБА_9. Останній підійшовши
до ОСОБА_3 відштовхнув його від
потерпілого ОСОБА_8, після чого ОСОБА_3
із декількома чоловіками, які в ході
досудового слідства не встановлені,
розпочали заподіювати побої
потерпілому ОСОБА_9, тобто чинити
активну фізичну протидію фізичній
особі, яка припиняє хуліганські дії. У
подальшому ОСОБА_9 із місця події втік.
У результаті завдання побоїв,
потерпілому ОСОБА_9 завдано фізичного
болю.

Як зазначено в обвинувальному
висновку, своїми умисними діями, які
виразилися у хуліганстві, тобто
грубому порушенні громадського
порядку з мотивів явної неповаги до
суспільства, що супроводжувалось
особливою зухвалістю, із застосуванням
предмета, заздалегідь заготовленого
для нанесення ударів, вчиненому групою
осіб, пов'язаному з опором іншим
громадянам, які припиняли хуліганські
дії, органом досудового слідства
ОСОБА_3 обвинувачувався у скоєнні
злочину, передбаченого ст.296 ч.4 КК
України.

Крім цього, своїми умисними діями, які
виразилися в умисному тяжкому
тілесному ушкодженні, тобто умисному
тілесному ушкодженні, небезпечному для
життя в момент заподіяння, органом
досудового слідства ОСОБА_3
обвинувачувався у скоєнні злочину,
передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_3 за ч.4 ст.296, ч.1
ст.121 КК України в зв'язку з
недоведеністю його участі у вчиненні
злочинів, суд виходив з того, що
пред'явлене обвинувачення не знайшло
свого підтвердження в ході судового
слідства та не доведено стороною
обвинувачення.

В апеляції прокурора, із внесеними
доповненнями, ставиться питання про
скасування вироку суду в зв'язку з
невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи, що
призвело до безпідставного
виправдання ОСОБА_3 за ч.1 ст.121, ч.4 ст.296
КК України.

Прийшовши до висновку, що суд першої
інстанції при новому судовому розгляді
кримінальної справи допустив
неповноту судового слідства, що
виявилась у неповноті дослідження
обставин, зазначених в ухвалі суду
касаційної інстанції від 24.03.2011 року
при скасуванні попередніх судових
рішень, істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону та
невідповідність висновків суду,
викладених у виправдувальному вироку
від 25.04.2013 року фактичним обставинам
справи, які потягли необґрунтоване
виправдання ОСОБА_3 апелянт просить
постановити новий вирок, яким визнати
ОСОБА_3 винним у вчиненні злочинів та
призначити покарання: за ч.1 ст.121 КК -7
років позбавлення волі, за ч.4 ст.296 КК
України - 5 років позбавлення волі,
відповідно до ч.1 ст.70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
призначити покарання у виді 7 років
позбавлення волі. Обрати запобіжний
захід до набрання вироком законної
сили у вигляді підписки про невиїзд.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 40
000 грн., задовольнивши у повному обсязі
цивільний позов потерпілого.

Інші учасники судового розгляду вирок
не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду; прокурора Расюка
В.В., який підтримав апеляцію із
внесеними доповненнями; представника
потерпілого ОСОБА_4, яка підтримала
апеляцію прокурора; виправданого
ОСОБА_3 та в його інтересах
захисника-адвоката ОСОБА_2, які
заперечували проти апеляції;
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляції, провівши судові дебати,
колегія суддів вважає, що апеляція
прокурора не підлягає до задоволення
виходячи з такого.

Згідно вимог ст. 323 КПК України (в
редакції 1960 р.), вирок суду повинен бути
законним та обґрунтованим. Суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.67 КПК України
(в редакції 1960 р.), ніякі докази для
суду, прокурора та слідчого не мають
наперед встановленої сили.

У відповідності до ст.62 Конституції
України обвинувачення не може
ґрунтуватися на припущеннях, усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ч.4 ст.327 КПК України
(в редакції 1960 р.), виправдувальний
вирок постановляється у випадках, коли
не встановлено події злочину, коли в
діянні підсудного немає складу
злочину, а також коли не доведено
участі підсудного у вчиненні злочину.

Виправдувальний вирок постановляється
за недоведеністю участі підсудного у
вчиненні злочину, коли факт суспільно -
небезпечного діяння встановлено, але
досліджені судом докази виключають або
не підтверджують вчинення його
підсудним. Такий самий виправдувальний
вирок постановляється і тоді, коли
докази сумнівні і можливості отримання
достовірних доказів вичерпані.

Відповідно до вимог ст.334 КПК України (в
редакції 1960 р.), мотивувальна частина
виправдувального вироку повинна
містити формулювання обвинувачення,
яке пред'явлене підсудному і визнане
судом недоведеним, а також підстави для
виправдання підсудного з зазначенням
мотивів, з яких суд відкидає докази
обвинувачення. Не допускається
включення у вирок формулювань, які
ставлять під сумнів невинність
виправданого.

Згідно ст.399 КПК України (в редакції 1960
р.), вказівки суду, який розглянув
справу в касаційному порядку. Є
обов'язковими для органів дізнання чи
досудового слідства при додатковому
розслідуванні і суду першої чи
апеляційної інстанції при повторному
розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи
судом першої інстанції дотримані дані
вимоги закону. В основу вироку
покладено лише належні та допустимі
докази, досліджені в судовому
засіданні, яким суд дав правильну
оцінку, яка ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи у їх сукупності.

За встановлених фактичних обставин
справи, виходячи із закріпленого в
ст. 62 Конституції України принципу
презумпції невинуватості та вимог
ст.ст. 323, 327 КПК України про те, що вирок
суду повинен бути законний та
обґрунтований; обвинувальний вирок не
може ґрунтуватися на припущеннях, а усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь, колегія
суддів уважає, що суд першої інстанції
прийняв законне та обґрунтоване
рішення про недоведеність вини ОСОБА_3
у вчиненні злочинів, передбачених ч1
ст.121, ч.4 ст.296 КК України.

Дана кримінальна справа неодноразово
була предметом розгляду судами різних
інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.03.2011 року
скасовано виправдувальний вирок
Октябрського районного суду м. Полтави
від 18.06.2010 року щодо ОСОБА_3 та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
від 07.10.2010 року, а справу направлено
прокурору Октябрського району м.
Полтави на нове розслідування. За
результатами нового розслідування,
ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення за ч.1
ст.121, ч.4 ст.296 КК України.

Незважаючи на те, що орган досудового
слідства виконуючи вказівки суду
касаційної інстанції намагався
усунути прогалини допущені раніше під
час розслідування кримінальної справи
та за результатами нового
розслідування висунув нове
обвинувачення ОСОБА_3 - під час нового
судового розгляду суд дійшов
обґрунтованого висновку щодо
недоведеності вини останнього в
пред'явленому обвинуваченні.

Так, матеріалами справи встановлено і
ніким з учасників судового розгляду не
оспорюється та обставина, що в ніч на
23.07.2007 року в підземному переході
«Злато Місто» по вул.. Жовтневій, 29-а в м.
Полтаві потерпілому ОСОБА_8 був
нанесений удар ножем в спину, чим
спричинено тяжкі тілесні ушкодження,
небезпечні для життя в момент
заподіяння.

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що на протязі досудового та
судового слідства ОСОБА_3 давав
послідовні та стабільні показання, в
яких заперечував свою причетність до
вище зазначених дій; не визнавав своєї
вини в інкримінованих йому злочинах за
ч.1 ст.121, ч.4 ст.296 КК України; на одязі
ОСОБА_3 не виявлено слідів крові
потерпілого ОСОБА_8; під час огляду
місця пригоди 23.07.2007 р. о 00.50 год. не
вилучено слідів та предметів, які
вказують на причетність ОСОБА_3 до
вказаних злочинів; ніж, визнаний
знаряддям злочину, вилучено не за
вказівкою ОСОБА_3 та не у нього самого.
Натомість, цей ніж вилучено саме в тому
в місці, на яке показав ОСОБА_7, який під
час досудового слідства визнавав
вину в заподіянні потерпілому ОСОБА_8
тілесних ушкоджень, в тому числі
тяжких.

Також з матеріалів справи вбачається,
що про обставини злочину фактично
допитано дві групи свідків, які були на
місці події, одні з яких стверджують,
що не бачили, ким заподіяні тілесні
ушкодження потерпілому, другі - що
бачили хто їх спричинив, але суд першої
інстанції обґрунтовано визнав їх
неналежними. Також є третя група
свідків, яким вище зазначені обставини
відомо зі слів інших осіб.

Крім того, вироком Ленінського
районного суду м. Полтави від 28.08.2008
року ОСОБА_7 засуджений: за ч.4 ст.296, ч.1
ст.263, ч.1 ст.186, ч.1 ст.70 КК України на три
роки позбавлення волі, на підставі ч.4
ст.70 КК України, за сукупністю злочинів,
шляхом часткового складання покарання,
призначеного цим вироком з покаранням,
призначеним вироком Київського
районного суду м. Полтави від 21.02.2008 р.
(ч.2 ст.121 КК України) - на сім років шість
місяців позбавлення волі.

Зокрема, згідно вироку Ленінського
районного суду м. Полтави від 28.08.2008 р., в
ніч на 23.07.2007 року в підземному переході
«Злато Місто» по вул.. Жовтневій, 29-а в м.
Полтаві ОСОБА_7 перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, безпричинно з
хуліганських спонукань, грубо
порушуючи громадський порядок та
виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, умисно завдав удар
розбитою скляною пляшкою, тобто
предметом, спеціально пристосованим
для нанесення тілесних ушкоджень, в
область обличчя ОСОБА_10, чим спричинив
потерпілому ушкодження у вигляді рубця
м'яких тканин обличчя, який є наслідком
загоєння рани, яке згідно висновку
судово-медичної експертизи
відноситься до легких тілесних
ушкоджень. Після цього, через декілька
хвилин, продовжуючи свою злочинну
діяльність в підземному переході
«Злато Місто» по вул.. Жовтневій, 29-а в м.
Полтаві, ОСОБА_7, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, безпричинно з
хуліганських спонукань, грубо
порушуючи громадський порядок та
виражаючи явну неповагу до
суспільства, діючи з особливою
зухвалістю, умисно завдав удар
розбитою скляною пляшкою в область
обличчя потерпілому ОСОБА_8, чим
спричинив останньому тілесне
ушкодження у вигляді рани м'яких тканин
скроневої ділянки голови зліва, яке
згідно висновку судово-медичної
експертизи відноситься до легких
тілесних ушкоджень.

В той же час, як вбачається зі змісту
мотивувальної частини вище
зазначеного вироку, ОСОБА_7 визнав свою
вину у пред'явленому обвинуваченні, а
суд у відповідності до ст.299 КПК України
(в редакції 1960 р.) не досліджував докази
стосовно фактичних обставин справи,
які ніким не оспорювались, в тому числі,
і по епізоду хуліганства з потерпілими
ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (т.3 а.с.60-62).

З урахуванням обставин, встановлених
вироком Ленінського районного суду м.
Полтави від 28.08.2008 року, в ході нового
розслідування орган досудового
слідства визнав, що тяжкі тілесні
ушкодження ОСОБА_8 були спричинені з
хуліганських спонукань та виходячи з
цього пред'явив ОСОБА_3 обвинувачення
за ч.1 ст.121, ч.4 ст.296 КК України.

Однак, з такими висновками не погодився
суд першої інстанції, який детально
дослідив надані сторонами докази, дав
їм належну оцінку та прийшов до
обґрунтованого висновку щодо
недоведеності вини ОСОБА_3 в
інкримінованих йому злочинах.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, апелянт посилається на те, що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт стверджує про те, що в
основу вироку суд безпідставно поклав
непослідовні показання ОСОБА_3, які в
свою чергу суперечать обставинам
встановленим з показань потерпілих та
свідків. Спростовуючи висновки суду
про те, що показання свідків по справі є
непослідовними та суперечливими та не
підтверджують механізму і локалізації
спричинення потерпілому ОСОБА_8
ножового поранення, апелянт стверджує,
що кожен свідок по різному сприймав
подію злочину, оскільки учасники бійки
постійно переміщувались, а сама бійка
відбувалась короткий проміжок часу. На
думку апелянта саме показання
потерпілих ОСОБА_8, ОСОБА_9 та свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 є
послідовними, узгодженими між собою та
іншими доказами по справі.

Проте, такі твердження в апеляції
прокурора є безпідставними.

Як вірно зазначено у вироку суду,
потерпілий ОСОБА_8 на протязі
досудового та судового слідства
суттєво коригував показання в частині
своїх дій та сприйняття ним подій.

Так, аналізуючи показання потерпілого
ОСОБА_8 суд встановив, що одразу після
події останній не вказував, що
намагався в когось вибити ніж та про те,
що після удару ножем він розвертався і
бачив позаду себе когось із ножем в
руках. Потерпілий ОСОБА_8 не вказував,
хто саме наніс йому удар ножем в спину,
не описував ні ножа, ні механізму свого
падіння. Він не вказував на ОСОБА_3; не
описував його зовнішності та наявності
у нього ножа. Натомість, вказував на те,
що ніж типу «бабочка» тримав хлопець,
який стояв навпроти ОСОБА_10, у якого
ліва сторона обличчя була в крові (т.1
а.с.11-12). У заяві від 24.07.2007 року до
Октябрського РВ ПМУ УМВС України в
Полтавській області ОСОБА_8 вказав, що в
підземному переході «Злато місто»
23.07.2007 р. йому було нанесено два тяжких
ножових поранення одне в голову, друге
під праву лопатку. Після чого його били
ногами приблизно 10-12 осіб (т.1 а.с.14). В
поясненні судово-медичному експерту,
який оглядав його в лікарні 25.07.2007 року
пояснив, що один із групи незнайомих
чоловіків ножем наніс йому удар в
ділянку грудної клітки, обличчя по
голові. Пам'ятає, що лежав на правому
боці захищаючись, ногами наносили
удари та плигали в правий бік тулубу
(т.1 а.с.15)

В подальшому потерпілий неодноразово
змінював свої показання.

Зокрема, в показаннях від 02.08.2007 р. він
прямо вказує на ОСОБА_7 як на особу, яка
нанесла йому удар розбитою пляшкою по
голові та на ОСОБА_3, який стояв поряд з
ОСОБА_7 та тримав у правій руці
розкладний ніж світло-сірого кольору
типу «бабочка». При цьому вказує, що
коли він підбіг до ОСОБА_10 з лівої
сторони, ОСОБА_7 опинився поряд з ним, а
ОСОБА_3 стояв з правої сторони поряд з
ОСОБА_10 і тримав ніж в руці. Одразу ж
ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_8 по голові з лівої
сторони розбитою пляшкою і практично
майже одночасно він почув удар в спину,
впав на підлогу на ліве плече та закрив
голову руками. В цей же момент відчув,
що його почали бити ногами приблизно 3-4
чоловіка по тулубу та голові,
свідомість не втрачав (т.1 а.с.70)

Під час очної ставки, яка проводилась
16.01.2008 р. в ІТТ з ОСОБА_7 без захисника
останнього, ОСОБА_8 вказав, що ОСОБА_7
завдав йому удар розбитою скляною
пляшкою в область голови, а ножове
поранення в ході бійки в підземному
переході завдав ОСОБА_3, вдаривши його
ножем в область спини. Після того, як
ОСОБА_8 впав, до нього підбігли декілька
чоловіків, які стали бити його ногами в
область тулубу. Чи був серед них ОСОБА_7
сказати не зміг (т.1 а.с.191-192).

В ході додаткового допиту 26.11.2008 р.
ОСОБА_8 пояснив, що отримавши удар ножем
в спину, він одразу повернувся і
побачив позаду себе та трохи збоку
хлопця, який тримав ніж у правій руці.
Він зрозумів, що той ударив його цим
ножем в спину. Пізніше дізнався, що
хлопця який вдарив його ножем в спину
звуть ОСОБА_3. Стверджував, що ніж у
руках ОСОБА_3 точно був розкладним, але
описати його не міг. Бачив кров на ножі,
який тримав ОСОБА_3 (т.2 а.с.131).

Будучи допитаним в суді 24.07.2009 р.
пояснив, що разом з ОСОБА_7 ОСОБА_3 з
ножем в руках йшов на ОСОБА_10. ОСОБА_8
підійшов до ОСОБА_3, щоб вибити у нього
ніж і в цей момент отримав удар
розбитою пляшкою по голові, після чого
схопився за голову і потім отримав удар
ножем в спину, упав і його почали бити
ногами 5 чоловіків. Як впав не пам'ятає,
втрачав свідомість і не пам'ятає, хто і
як довго його бив (т.3 а.с.287-288).

Під час допиту в апеляційному суді
30.09.2010 року, ОСОБА_8 пояснював, що бачив,
як на ОСОБА_10 йшов ОСОБА_7 з «розочкою» ,
а ОСОБА_3 з ножем в руках. ОСОБА_8 підбіг
до ОСОБА_3, щоб вибити з його руки ніж. В
цей час ОСОБА_7 вдарив його «розочкою» і
майже одночасно ОСОБА_8 відчув поштовх
у спину під праву лопатку. Він побачив,
що позаду нього стоїть ОСОБА_3 з ножем.
Описував сорочку, в яку був одягнутий
ОСОБА_3 (т.3 а.с.287-288).

Будучи додатково допитаним в ході
нового розслідування 20.07.2011 р.
потерпілий ОСОБА_8 уточнив, що він не
бачив у ОСОБА_3 самого ножа, а бачив лише
його лезо. Побачивши ОСОБА_3 із ножем в
руках, коли він направлявся в сторону
ОСОБА_10, ОСОБА_8 подумав, що ОСОБА_3 хоче
нанести удар останньому ножем. ОСОБА_8
вирішив зупинити його, вибивши ножа.
Ногою та рукою спробував ударити по
ножу, щоб його вибити, але у нього не
вийшло. При цьому ОСОБА_3 відійшов в
сторону. ОСОБА_8 продовжив спостерігати
одночасно за ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_10.
Потім ОСОБА_7 ударив ОСОБА_8 по голові
розбитою пляшкою. ОСОБА_8 від цього
хитнувся назад і взявся за голову
руками, відчув удар в спину, при цьому
хитнувся та розпочав рух вперед.
Припускає, що від попередніх ударів
почав себе погано почувати і не
втримався на ногах. Після удару в спину
ОСОБА_8 нахилився вперед і направився у
сторону виходу з переходу. Коли ОСОБА_8
нахилявся, то бачив за собою лише
одного ОСОБА_3 у якого в руках був ніж.
Крім ОСОБА_3 позаду потерпілого нікого
не було. Як і де падав не пам'ятає. Коли
ОСОБА_8 прийшов до тями, відчув удари по
голові та тулубу, при цьому закривався
від ударів по голові руками. Потім
знову втратив свідомість, коли
отямився поблизу нього нікого не було.
Вибігши з переходу зателефонував
дівчатам, які викликали швидку
допомогу(т.4 а.с.37-38).

Під час відтворення обстановки та
обставин події злочину від 09.09.2011 року
знову скоригував свої показання і став
пояснювати, що після удару в спину він
обернувся назад через праве плече та
побачив, як позаду нього на відстані
приблизно 1,5 метри стояв ОСОБА_3 із
ножем у руці. Двічі втрачав свідомість.
Показав місце, де отримав тілесні
ушкодження пляшкою та ножем, а також
місце, де йому наносили удари по тулубу
та по руках, якими він захищався від
ударів по обличчю (т.4 а.с.136-138).

В ході судового слідства під час нового
судового розгляду ОСОБА_8 пояснив, що
бачив обличчя ОСОБА_10 залите кров'ю, в
руках у ОСОБА_7 розбиту пляшку, до
ОСОБА_10 йшов ОСОБА_3, у правій руці
якого був ніж лезом вгору. ОСОБА_8 пішов
напереріз ОСОБА_3 та намагався вибити
ніж, але його вдарив ОСОБА_7 в ліву
частину голови розбитою пляшкою.
Одразу ж відчув удар ножем, а коли
падав, то бачив ОСОБА_3, який стояв
справа і тримав у руках ніж. Не зміг
описати ножа, одягу та прикмет особи,
яка нанесла удар ножем. Удару пляшкою
не бачив, куди вона поділась також не
бачив. Раніше не знав та не пам'ятає тих
5 осіб, які наносили йому удари ногами,
коли він впав.

Зробивши ретельний аналіз показань
потерпілого ОСОБА_8, суд прийшов до
вірного висновку, що потерпілий
постійно суттєво змінював свої
показання, що позбавляє можливості
прийняти їх як належні докази
обвинувачення. При цьому суд зважив на
ряд об'єктивних факторів, що могли
завадити потерпілому правильно
сприймати та відтворювати події.
Зокрема, суд зважив на те, що події
відбувались в нічний час, при штучному
освітленні, під час бійки, в якій
приймала участь велика кількість
молодих чоловіків, які в короткий
проміжок часу постійно переміщувались.
ОСОБА_8 закривав від ударів обличчя
руками, втрачав свідомість. Крім того,
ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного
сп'яніння. А саме, при дослідженні
крові на вміст алкоголю від 23.07.2007 р. на
ім'я ОСОБА_8 у останнього виявлено
алкоголь в крові - 1,25 проміле (т.1 а.с.16).

Посилання апелянта на те, що суд
взагалі безпідставно не взяв до уваги
показання брата та матері потерпілого
ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9
відповідно до яких ще в лікарні
потерпілий ОСОБА_8 вказував на ОСОБА_7
та ОСОБА_3, як на осіб, що завдали ОСОБА_8
тілесні ушкодження колегія суддів
вважає безпідставними виходячи з
такого. Сам потерпілий ОСОБА_8 жодного
разу не називав прикмет, за якими він
міг би впізнати когось учасників бійки,
яких він раніше взагалі не знав; під час
подій в підземному переході приймали
участь більше десятка осіб, натомість в
палату до потерпілого прийшли лише
ОСОБА_7 та ОСОБА_3, які там же були
затримані працівниками міліції. При
цьому в матеріалах справи немає даних
про те, що працівники міліції під час
затримання в лікарні ОСОБА_7 та ОСОБА_3
якимось чином самі намагались
з'ясувати у потерпілого ОСОБА_8, чи у
присутнього там же потерпілого ОСОБА_9
за якими ознаками вони впізнали ОСОБА_7
та ОСОБА_3 та розмежували які дії кожен
з них вчиняв щодо потерпілих. Зокрема,
щодо потерпілого ОСОБА_8.

В той же час свідок ОСОБА_15, який теж був
присутнім в лікарняній палаті
потерпілого, протягом досудового і
судового слідства давав стабільні
показання згідно яких потерпілий
ОСОБА_8 спочатку вказав лише на ОСОБА_7,
чим викликав невдоволення своїх
родичів, які на своїй мові почали йому
щось казати. Тільки після цього,
потерпілий ОСОБА_8 вказав, що ОСОБА_7
наніс йому удар пляшкою, а ОСОБА_3 -
ножем.

Апелянт вважає, що суд безпідставно
взяв до уваги показання ОСОБА_3, які за
твердженням апелянта є непослідовними
виходячи з того, що він: не відтворив
механізму спричинення потерпілому
ОСОБА_8 удару ножем в спину; його
показання щодо нанесення удару
каблуком черевика в область голови
ОСОБА_8 суперечать висновкам
судово-медичної експертизи; потерпілі
і свідки не підтвердили показань
ОСОБА_3 про те, що він бачив ніж в руці
ОСОБА_7, а пляшки н бачив взагалі; його
показання суперечать поясненням
ОСОБА_7 від 24.07.2007 року про те, що
останній взагалі не бачив ОСОБА_3 в
переході.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що протягом досудового і судового
слідства ОСОБА_3 стверджував, що бачив у
руках у ОСОБА_7 ніж, однак він жодного
разу не заявив, що особисто бачив, як
ОСОБА_7 чи хтось інший спричинив
потерпілому ОСОБА_8 ножове поранення в
спину. За таких обставин доводи
апелянта про те, що ОСОБА_3 не відтворив
механізму спричинення удару ножем в
спину потерпілого є безпідставними.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляції і в тій частині, що нанесення
удару черевиком в область голови
ОСОБА_8, нібито, спростовуються
висновками судово-медичної експертизи,
оскільки сам потерпілий та свідки
неодноразово стверджували про
нанесення ударів ногами в область
голови потерпілого ОСОБА_8 в той час,
коли він лежав на підлозі.

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання апелянта на те, що показання
ОСОБА_3 суперечать поясненням ОСОБА_7
від 24.07.2007 року, оскільки, як вбачається
з матеріалів справи, ОСОБА_7 сам
відмовився від цих своїх пояснень. Крім
того, ці пояснення ОСОБА_7 отримані ще
до порушення кримінальної справи та
згідно зі ст.65 КПК України (1960 р.) не є
належними доказами.

Посилання прокурора на те, що
потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не
підтвердили показання ОСОБА_3 про те, що
він не бачив в руці у ОСОБА_7 пляшку
взагалі є абсурдними виходячи з того,
що одні особи не можуть підтвердити чи
спростувати тверджень інших осіб щодо
суб'єктивного сприйняття ними
навколишньої обстановки.

До того ж, в цій частині апеляції
прокурор знову суперечить сам собі,
оскільки не погоджуючись з висновками
суду про те, що показання вище
зазначених свідків не підтверджують
механізму та локалізації спричинення
ОСОБА_8 ножового поранення - апелянт, в
той же час, цілком обґрунтовано
стверджує про те, що кожен зі свідків по
різному сприймав подію злочину, бійка
відбувалась досить швидко, а її
учасники постійно переміщувались.

Твердження апелянта про те, що висновки
судово-медичної експертизи, нібито,
побічно підтверджують показання
потерпілого ОСОБА_8 про спричинення
йому тілесних ушкоджень різними
особами, а відтак не можуть свідчити на
користь виправдання є лише
суб'єктивним твердженням апелянта і не
ґрунтуються на змісті самих висновків
судово-експертизи.

Так, згідно висновку судово-медичної
експертизи № 2706 від 22.10.2007р.у ОСОБА_8
виявлені тілесні ушкодження, які
умовно можна поділити на такі групи:а)
проникаюче поранення грудної клітини
справа з озвитком пневмотораксу, яке
утворилося від дії колюче-ріжучого (их)
предмету(ів) з гострим краєм, якими міг
бути і представлений на експертизу ніж,
і відноситься до тяжких тілесних
ушкоджень, по ознаці небезпеки для
життя в момент спричинення; б)рана
м'яких тканин скроневої ділянки голови
зліва, яка утворилася від дії предметів
з гострим краєм, якими могли бути і
представлений на експертизу ніж, і
фрагменти скляної пляшки з хаотично
надбитими краями, чи інші предмети з
подібними характеристиками, і
відноситься до легких тілесних
ушкоджень, що спричинили короткочасний
розлад здоров'я. Слідоутворюючі
властивості травмуючи факторів не
знайшли свого відображення в
морфологічній характеристиці
виявлених тілесних ушкоджень.
Будь-яких тілесних ушкоджень в
анатомічних ділянках, характерних для
утворення при самозахисті не
встановлено (т.2 а.с.4-5).

Як вбачається зі змісту вище
наведеного висновку в ньому не
відображено твердження апелянта ні
щодо кількості, ні щодо персоніфікації
осіб, причетних до нанесення тілесних
ушкоджень потерпілому ОСОБА_8. Відтак
посилання апелянта на цей висновок як
на доказ вини саме ОСОБА_3 є
некоректним.

Безпідставними колегія суддів вважає
посилання апелянта на те, що
відсутність слідів крові на сорочці
ОСОБА_3, нібито, не може свідчити на його
користь, оскільки ця сорочка надана
органу досудового слідства
зацікавленою стороною більш ніж через
місяць за відсутності даних про те чи
піддавались вона пранню чи чистці. Дана
обставина лише підтверджує невиправні
на даний час недоліки самого
досудового слідства, якому нічого не
заважало своєчасно вжити заходів для
виявлення та збереження можливих
доказів по справі, надати експерту
належні вихідні дані та поставити на
експертизу відповідний перелік питань.
При цьому ставлячи під сумнів висновки
судової імунологічної експертизи № 870
від 23.10.2007 року щодо відсутності на
наданій на дослідження сорочці ОСОБА_3
слідів, схожих на кров (т.2 а.с.77-78) ,
апелянт не дає оцінки висновку судової
імунологічної експертизи № 748 від
21.12.2007 року згідно якого на сорочці
ОСОБА_7 знайдена кров, яка могла
походити від ОСОБА_8, походження цієї
крові від ОСОБА_10 виключається(т.2
а.с.63-66).

Як вірно зазначає сам апелянт, судом
переглядались надані потерпілим
відеозаписи, однак через їх погану
якість взагалі неможливо
конкретизувати учасників бійки в
підземному переході, неможливо
встановити механізм спричинення
ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та
особу(осіб), якою(ими) спричинені ці
тілесні ушкодження. При цьому ж апелянт
стверджує, що суд поспішно та
неправильно поклав в основу
виправдувального вироку висновки
експертизи наданих потерпілим
СД-диску та відеокасети з наявністю
монтажу файлів.

Колегія суддів вважає необґрунтованим
ці твердження апелянта та вважає
вірними висновки суду щодо їх
недопустимості в якості належних
доказів вини ОСОБА_3 виходячи не тільки
з висновків судової фоноскопічної
експертизи № 8784 від 13.09.2007 р. (т.2 а.с.83-85)
та висновку № 452 від 05.04.2013 року
судової експертизи відео -, звукозапису
(т.7 а.с.71-76), а перш за все виходячи з
того, що дані відеозаписи здобуто з
порушенням КПК України, відсутністю
оригіналів відеозапису, які досудовим
слідством в установленому порядку не
вилучались.

Доводи апеляції прокурора про те, що
свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_15
та ОСОБА_21 не були очевидцями злочину,
тому їх показання не повинні
прийматись до уваги судом колегія
суддів вважає неспроможними, оскільки
саме з показань вище зазначених осіб
вбачається, що ОСОБА_7 на досудовому
слідстві визнавав свою провину в
спричиненні ножового поранення ОСОБА_8,
писав з цього приводу явку з повинною,
за його показаннями та в його
присутності працівниками міліції
вилучено знаряддя злочину, на його
одязі виявлено кров, яка може походити
від ОСОБА_8 і дані обставини належно
оцінені судом у вироку.

Колегія суддів погоджується з судом,
який свої висновки обґрунтував
ретельно дослідженими показаннями
потерпілих та всіх свідків по справі, а
не вибірковими показаннями на користь
обвинувачення, як це пропонує апелянт.

Зокрема, в судовому засіданні 12.07.2012
року свідок ОСОБА_10 пояснив, що він
бачив, як ОСОБА_3 ударив ОСОБА_8 ножем.
Одночасно пояснив, що його самого били
і він не зосереджував уваги на ОСОБА_3, а
потім втік та не бачив куди дівся
ОСОБА_8. Зі слів останнього знає, що
ОСОБА_8 підбігав його захистити, а потім
ОСОБА_3 ударив його ножем. Одночасно,
ОСОБА_10 стверджує, що сам бачив як
ОСОБА_3 підбігав з ножем та вдарив
ОСОБА_8. Як саме ОСОБА_3 тримав ніж - не
пам'ятає. Замаху ножем та механізму
нанесення удару ножем не пам'ятає.
Припускає, що ніж був звичайний,
розкладний.

Однак, в ході досудового слідства
свідок ОСОБА_10 давав і інші показання,
які ретельно проаналізовані судом та
визнані такими, що мають істотні
протиріччя в частині спричинення
ОСОБА_3 ножового поранення ОСОБА_8.

Так, в поясненнях від 23.07.2007 р. ОСОБА_10
вказував, що в ході бійки він не бачив
ОСОБА_8, а отримавши удар пляшкою,
одразу ж закрив обличчя та почав
відходити (т.1 а.с.36).

Будучи допитаним в якості потерпілого
03.08.2007 р., ОСОБА_10 вже вказує прізвище
ОСОБА_3, якого він раніше не знав, а
також зазначає, що останній наближався
з розкладним ножем у лівій руці,
довжина леза близько 8 см. Під час бійки
між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, останній вдарив
ОСОБА_8 ножем, при цьому ніби обнявши
ОСОБА_8. Потім ОСОБА_3 відскочив від
ОСОБА_8, а ОСОБА_7 замахнувся на нього
розбитою пляшкою (т.1 а.с. 77 ).

Під час додаткового допиту 30.09.2007 року
ОСОБА_10 змінює свої показання тим, що
після того, як ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_3
кулаком в голову, той на декілька
секунд схопився за обличчя та відійшов
в сторону. А потім свідок бачив, як
ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_8 з правого
боку і тримаючи ніж уже в правій руці,
розмахнувшись вдарив ОСОБА_8 ножем в
спину, ніби обнявши його. Після цього
ОСОБА_8 впав на підлогу, а ОСОБА_10 втік
(т.1 а.с.120).

Під час очної ставки між ОСОБА_10 та
ОСОБА_3 17.12.2007 р., ОСОБА_10 знову змінив
свої показання та стверджував, що після
того, як потерпілий ОСОБА_8 ударив
ОСОБА_3, ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_8 розбитою
скляною пляшкою по голові, а ОСОБА_3
вдарив потерпілого ножем в спину, ніби
обнявши його. Після цього ОСОБА_8 впав
на підлогу і декілька осіб стали
завдавати йому удари ногами по тулубу.
Уточнив, що до того як ОСОБА_7 ударив
ОСОБА_10 пляшкою по обличчю він бачив, що
ОСОБА_3 просто стояв, а після удару -
побачив, що ОСОБА_3 стояв вже з ножем в
руці (т.1 а.с.171-172).

Між тим, як вбачається з матеріалів
кримінальної справи, самі ОСОБА_3 і
ОСОБА_8 заперечують ту обставину, що
ОСОБА_8 нібито наносив удар в обличчя
ОСОБА_3.

Під час очної ставки з ОСОБА_7, яка
відбувалась 24.01.2008 року, в СІЗО за
відсутності захисника ОСОБА_7 - ОСОБА_10
знову змінив показання та повідомив, що
не бачив, як ОСОБА_7 завдав удар
розбитою пляшкою в область голови
ОСОБА_8. Одночасно, наполягав, що ножове
поранення ОСОБА_8 завдав ОСОБА_3.
Зазначив, що довжина леза ножа 12-15 см,
рукоятки ножа не бачив (т.1 а.с.193-194).

В ході відтворення обстановки та
обставин події злочину від 24.01.2008 р.
ОСОБА_10 вже показав, як ОСОБА_3
перекладав ніж з лівої до правої руки, а
після отриманого від ОСОБА_8 удару в
голову, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_8 з
правого боку, тримаючи ніж у правій
руці, завдав цим ножем удар в область
спини ОСОБА_8, при цьому ніби обнявши
його (т.1 а.с.195-196). За результатами цієї
слідчої дії була проведена додаткова
судово-медична експертиза № 173 від
28.01.2008 р. ОСОБА_8 Згідно висновків цієї
експертизи, проникаюче поранення
грудної клітини справа з розвитком
пневмотораксу могло утворитися в строк
та обставин на які вказує ОСОБА_10, а
утворення рани м'яких тканин скроневої
ділянки голови зліва ОСОБА_10 в ході
проведення відтворення обстановки та
обставин події не відображає (т.2
а.с.28-29).

В ході додаткового допиту 27.11.2008 року
ОСОБА_10 пояснив, що під час бійки в
підземному переході ОСОБА_3 підійшов до
ОСОБА_8 збоку і тримаючи ніж в правій
руці, вдарив ОСОБА_8 в спину. Який це був
ніж не пам'ятає, рукоятки ножа не бачив.
Йому здається, що ніж був розкладний, а
після нанесення удару на його лезі
з'явилась кров (т.2 а.с.132).

Будучи додатково допитаним в якості
свідка під час нового розслідування
справи, 21.07.2011 р. ОСОБА_10 знову змінив
показання та пояснив, що він не бачив
контакту пляшки з головою ОСОБА_8, а про
те , що ОСОБА_7 ударив ОСОБА_8 пляшкою по
голові дізнався у подальшому. В той час,
коли ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_8, до
останнього ззаду підійшов ОСОБА_3 та
зробив рух схожий на удар ножем в
область спини. Самого контакту ножа із
спиною він не бачив, бачив траєкторію
руху руки із ножем у напрямку спини
ОСОБА_8 (т.4 а.с.43-45). Ці ж показання він
повторив під час відтворення
обстановки та обставин події злочину
21.07.2011 р., однак показав дещо інший
механізм нанесення удару ОСОБА_3 чим
показував на відтворенні обстановки та
обставин події від 24.01.2008 р.. А саме
показав, що ОСОБА_3 зробив рух правою
рукою у напрямку із ліва направо у
сторону спини потерпілого ОСОБА_8.
Більш точно вказати напрямок руху не
зміг посилаючись на давність подій (т.4
а.с.46-47).

Критично оцінюючи показання свідка
ОСОБА_10 суд також врахував показання
свідка ОСОБА_23, який у ніч на 23.07.2007 року
працював охоронцем в підземному
переході «Злато місто» та не приймав
участі у бійці, однак бачив її
учасників, детально описав особу у якої
бачив ніж, прикмети якої не співпадали
з прикметами ОСОБА_3. В судовому
засіданні свідок ОСОБА_23 категорично
заявив, що ОСОБА_3 це не та особа, яку він
бачив з ножем у підземному переході.

Як зазначено у вироку, проаналізувавши
всю сукупність показань ОСОБА_10 та спів
ставляючи їх з показаннями
потерпілого ОСОБА_8 , інших свідків та
висновками експертиз суд прийшов до
висновку щодо неможливості покладення
їх у основу вироку, як достовірних та
беззаперечних доказів нанесення удару
ножем потерпілому ОСОБА_8 саме ОСОБА_3.
Крім того, суд вірно врахував, що свідок
ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_8
товаришували; обоє постраждали в бійці
в якій приймали участь на одній стороні
та неодноразово зустрічались після
події; ні ОСОБА_10 ні ОСОБА_8 не вказували
працівникам міліції прикмет за якими
вони ідентифікують особу, що нанесла
ОСОБА_8 ножове поранення та не будучи
раніше знайомими з ОСОБА_3 - одночасно,
начинають називати його прізвище.

Колегія суддів вважає обґрунтованими
висновки суду щодо неналежності в
якості доказів винуватості ОСОБА_3
показання потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
а також і свідків ОСОБА_7, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які раніше взагалі
не знали ОСОБА_3, а потім без зазначення
прикмет особи, майже одночасно почали
називати його прізвище. За таких
обставин, доводи апелянта про те, що в
ході досудового слідства між понятими,
свідками та ОСОБА_3 проводились очні
ставки не заслуговують на увагу,
оскільки ці слідчі дії проводились вже
після того, як зазначені особи без
проведення впізнання почали конкретно
називати прізвище ОСОБА_3.

Твердження апелянта про те, що
постановляючи виправдувальний вирок,
суд не зробив аналізу показанням
свідків ОСОБА_24, ОСОБА_25 ОСОБА_26 є
безпідставними. Так, суд навів у вироку
показання вище зазначених осіб, які не
були свідками події, а знають про неї зі
слів інших осіб.

Зокрема, як вбачається з матеріалів
справи, в судовому засіданні свідок
ОСОБА_24 пояснила, що вона не була
свідком події, але разом зі свідком
ОСОБА_27 викликала швидку допомогу для
ОСОБА_8. Вона точно не пам'ятає, що їй при
цьому повідомив ОСОБА_8, однак
зазначила, що йому наносили удари два
чоловіки. Хто саме - ОСОБА_8 не говорив і
не описував цих осіб. Викладаючи у
вироку зміст показань ОСОБА_24 в
судовому засіданні, суд також привів
зміст її показань на досудовому
слідстві згідно яких ОСОБА_8 їй
повідомляв, що його ударив ножем той же
хлопець, який перед цим ударив ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_25 пояснив в суді, що він як
лікар швидкої допомоги надав першу
медичну допомогу ОСОБА_8 та
госпіталізував його до ургентної
лікарні. Про обставини отримання
тілесного ушкодження потерпілий йому
не розповідав.

Свідок ОСОБА_26 пояснив суду, що він
також був у складі бригади швидкої
допомоги і зі слів потерпілого знає, що
на нього напали ззаду і перший удар був
по голові, другий - по спині. Прикмет
нападника потерпілий не описував.

За таких обставин, твердження апелянта
про відсутність у вироку аналізу
показань свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 є
безпідставними, оскільки суд навів їх у
вироку і послався на них, як на доказ
недоведеності вини ОСОБА_3.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів також вважає
безпідставними твердження прокурора,
що суд першої інстанції не спростував
показання свідків ОСОБА_24, ОСОБА_27,
ОСОБА_25 та ОСОБА_26, як свідків
обвинувачення, оскільки їх показання
ні прямо, ні опосередковано цього
обвинувачення не доводять.

Обгрунтовуючи свої висновки щодо
недоведеності вини ОСОБА_3 в
інкримінованих йому злочинах, суд
також послався на показання свідків,
які перебували в підземному переході
під час бійки за участю ОСОБА_8,
спостерігали за нею, однак стверджують,
що не бачили ні моменту нанесення
ОСОБА_8 ножового поранення, ні самого
ножа. Зокрема, суд привів у своєму
показання свідків ОСОБА_28, ОСОБА_29,
ОСОБА_30.

Одночасно, суд критично оцінив
показання свідка ОСОБА_31, який нібито
зі слів свідка ОСОБА_29 знає, хто саме
наніс ОСОБА_8 ножове поранення. При
цьому суд послався на те, що сама
ОСОБА_29 в суді стверджувала, що не
бачила щоб хтось комусь наносив ножові
поранення, ні у кого не бачила ножа, на
камерах спостереження не бачила облич
людей і не пам'ятає їх прикмет. Також
вона заперечила факт повідомлення нею
ОСОБА_31 про обставини ножового
поранення.

Колегія суддів вважає некоректним
посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції нібито безпідставно взяв до
уваги, як доказ невинуватості ОСОБА_3
показання допитаних свідків ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_15 та ОСОБА_21, які
підтвердили факт визнання ОСОБА_7 своєї
провини в нанесенні ножового поранення
ОСОБА_8. При цьому слід взяти до уваги,
що сам ОСОБА_7 не заперечує тих
обставин, що спочатку він дійсно
стверджував, що ножове поранення
ОСОБА_8 наніс саме він, про що особисто
пояснював у присутності вище
зазначених свідків, розповідав та
показував куди викинув знаряддя
злочину, не заперечував висновків
експертизи, згідно яких на одязі ОСОБА_7
виявлена кров, яка може походити від
ОСОБА_8. Та обставина, що в подальшому
ОСОБА_7 відмовився від своїх перших
показань не дає підстав ставити під
сумнів показання вище зазначених
свідків, які нічим не спростовані. В
той же час, протягом досудового та
судового слідства ОСОБА_3 стабільно
стверджував про свою непричетність до
спричинення тілесних ушкоджено
потерпілому.

Крім того, суд послався на те, що
ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35,
ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38 зазначені, як
свідки зазначених у обвинуваченні
подій заявили в суді, що вони не бачили
хто наніс ОСОБА_8 ножове поранення
оскільки не бачили самого моменту
нанесення погоджується з судом який у
своєму вироку обмежився лише переліком
прізвищ вище зазначених осіб та не
приводив у вироку суду їх показання,
оскільки вони не містять жодних даних
ні на користь обвинувачення, ні на
користь виправданого.

Щодо посилання апелянта на те, що суд не
виконав вказівок суду касаційної
інстанції та безпосередньо не допитав
свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_13 слід
зазначити наступне.

В ході нового судового розгляду суд
вжив всіх передбачених законом заходів
для забезпечення явки в суд з метою
безпосереднього допиту вищезазначених
свідків. Про це, зокрема, свідчать як
чисельні постанови про примусовий
привід свідків, так і окремі ухвали з
приводу їх невиконання. Встановивши, що
з об'єктивних причин допит ОСОБА_27 та
ОСОБА_13 в суді є неможливим - суд
погодився з думкою прокурора та інших
учасників судового розгляду про
можливість оголосити їх показання та
закінчення судового слідства без їх
безпосереднього допиту. При цьому у
вироку суду наведений аналіз та дана
оцінка показанням свідка ОСОБА_13, які
суд визнав неналежними доказами
внаслідок їх суперечливості та
неузгодженості з показаннями інших
свідків. В тому, числі і з показаннями
потерпілих ОСОБА_8, ОСОБА_9 та свідків
ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_10.

Крім того, в ході дослідження показань,
суд встановив, що ОСОБА_13 не бачив та не
вказував механізму нанесення удару
ножем ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_27 не була на місці злочину
та не являється безпосереднім свідком
подій. Перебуваючи разом зі свідком
ОСОБА_24 про обставини злочину
дізналась зі слів ОСОБА_8, про що давала
пояснення в ході досудового слідства.
За таких обставин, суд вичерпавши всі
можливості щодо безпосереднього
допиту, дослідив наявні в матеріалах
кримінальної справи показання свідка
ОСОБА_27 та вірно зазначив у вироку, що
її показання є аналогічними показанням
допитаної судом свідка ОСОБА_24 . При
цьому суд прийшов до правильного
висновку, що показання свідків ОСОБА_27
та ОСОБА_24 не є доказом вини ОСОБА_3 в
нанесенні ножового поранення ОСОБА_8.

За таких обставин доводи апеляції про
нібито невиконання судом вказівок суду
касаційної інстанції щодо перевірки
показань свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_13 є
безпідставними.

Доводи апеляції прокурора про те, що
суд взагалі не дав оцінки показанням
свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 які, на думку
апелянта, доводять вину ОСОБА_3 у
нанесенні ножового поранення ОСОБА_8,
спростовуються змістом вироку.

Так, зі змісту вироку вбачається, що
суд навів всі показання зазначених
осіб та проаналізував їх разом із
показаннями потерпілих та інших
свідків. При цьому суд дійшов висновку
щодо їх непослідовності,
суперечливості та неузгодженості як
між собою, так і з показаннями
потерпілих та інших свідків, рештою
доказів по справі. Як наслідок, суд
визнав показання свідків ОСОБА_14 та
ОСОБА_12 неналежним доказом
обвинувачення і колегія суддів вважає
такі висновки суду правильними.

Посилаючись на неправдивість показань
свідка ОСОБА_4, апелянт посилається на
те, що його показання суперечать
показанням потерпілого та свідків.
Зокрема в тому, що потерпілий ОСОБА_8
приймав участь у бійці, в той час як, за
твердженням апелянта, ОСОБА_8 до
учасників бійки підійшов зі сторони і
відразу отримав ножове поранення.
Також апелянт ставить під сумнів ту
обставину, що свідок ОСОБА_4 міг бачити
спричинення ОСОБА_8 удару каблуком
черевика по голові, оскільки це не
узгоджується з висновками
судово-медичної експертизи тілесних
ушкоджень потерпілого.

Однак, такі доводи є сумнівними
виходячи з позиції самого ж апелянта,
який наполягає на послідовності та
стабільності всіх показань
потерпілого ОСОБА_8. Зокрема, як
вбачається зі змісту досліджених
судом показань ОСОБА_8 від 20.07.2011 року ,
останній стверджував, що намагаючись
захистити ОСОБА_10 від ОСОБА_3, який йшов
на нього з ножем, він (потерпілий) рукою
та ногою спробував ударити по ножу, щоб
його вибити, а потім до отримання удару
пляшкою по голові, спостерігав за
учасниками бійки.

Крім того, як вбачається зі змісту
обвинувачення, ОСОБА_3 після нанесення
ножового поранення, разом із групою
невстановлених осіб, завдавали ногами
побої в область голови та тулубу
потерпілого ОСОБА_8, який опинився на
підлозі, а сам ОСОБА_8 протягом
досудового та судового слідства
постійно стверджував, що йому наносили
удари ногами по голові.

За таких обставин, підстав вважати
неправдивими показання свідка ОСОБА_4 в
тій частині, що він бачив натовп людей
та був очевидцем бійки в якій, в тому
числі, приймав участь і потерпілий
ОСОБА_8, у суду не було.

Та обставина, що ОСОБА_4 ні у кого не
побачив ножа також не може свідчити про
неправдивість показань свідка, який
сам не приймав участі в бійці, а лише
спостерігав за нею з певної відстані.

Ставлячи під сумнів наведені у вироку
показання свідка ОСОБА_40 щодо
спричинення однією і тією ж особою
спочатку удару «розочкою» одному
хлопцю, а потім удару ножем іншому
хлопцю, який від цього не впав, а
залишився на ногах - апелянт
посилається на те, що вони суперечать
показанням ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_7. До
такого твердження апелянта колегія
суддів відноситься критично виходячи з
того, що судом показання вище
зазначених осіб обґрунтовано не
прийняті в якості належних доказів
обвинувачення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку,
суд належним чином виконав вказівку
суду касаційної інстанції в частині
перевірки показань потерпілого ОСОБА_9
щодо завдання після ножового
поранення, ударів ногами по голові
ОСОБА_8, у тому числі й ОСОБА_3 та також
визнав їх неналежними.

У вироку наведений зміст всіх показань
ОСОБА_9 та зроблений їх детальний
аналіз. Так, наводячи у вирок показання
ОСОБА_9 суд звернув увагу на те, що вони
постійно змінювались та
неузгоджувались з показаннями інших
очевидців бійки, навіть з показаннями
його товаришів.

Зокрема, будучи допитаним в якості
свідка ОСОБА_9 стверджував, що коли він
підбіг до учасників бійки ОСОБА_3 почав
демонстративно махати перед ним ножем
(т.1 а.с.78). Такі показання ОСОБА_9
заперечували всі очевидці конфлікту в
тому числі: потерпілий ОСОБА_8, свідки
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_10. . В
подальшому, в суді сам ОСОБА_9
спростував ці показання, пославшись на
те, що слідчий невірно записав його
показання.

У своїх первинних поясненнях ОСОБА_9, не
знаючи всіх учасників бійки, описав
хлопця зростом приблизно 175 см
одягнутого в джинси сірого кольору,
який ударив ОСОБА_8 по голові, від чого
останній упав на підлогу. Після цього
підійшли ще два хлопці, яких ОСОБА_9 не
запам'ятав та не зміг описати
посилаючись на те, що все відбувалось
дуже швидко, та почали наносити удари
ногами та руками по лежачому ОСОБА_8.
Коли він підбіг заступитись за ОСОБА_8,
хтось із цих хлопців ударив його самого
по голові. Після цього на нього
накинулось ще три хлопця, від яких він
втік. Під час бійки ніяких предметів у
хлопців не бачив (т.1 а.с.27-28).

Але в подальших своїх показаннях
ОСОБА_9 більше не приводив
антропометричних даних нападника.

Під час очної ставки з ОСОБА_3, ОСОБА_9
стверджував, що взагалі ні у кого не
бачив ножа та не бачив, як був поранений
ОСОБА_8 (т.1 а.с.128-129).

Будучи допитаним в якості потерпілого,
ОСОБА_9 стверджував, що лежачого ОСОБА_8
руками та ногами били двоє чи троє
чоловіків, серед яких був і ОСОБА_3 з
якимось металевим предметом в руках.
Хто саме і яким способом наносив удари
йому та ОСОБА_8 він пригадати не може,
так як все було дуже швидко і він при
цьому захищався. При цьому знову
стверджував, що ОСОБА_8 били декілька
осіб серед яких і був ОСОБА_3. Механізму
спричинення ударів вказати не зміг.
Прізвище ОСОБА_3, якого він раніше не
знав, дізнався в лікарні у ОСОБА_8. (т.1
а.с.78, т.2 а.с.с139-140, т.4 а.с.123-124, т.5 а.с.15).

В результаті детального аналізу
показань ОСОБА_9, суд встановив, що
показання ОСОБА_9 не підтверджують
механізму та локалізації спричинених
ОСОБА_8 тілесних ушкоджень; що йому не
пред'являли для впізнання осіб, які
приймали участь у бійці; наявність
суперечливих показань щодо обставин
бійки та осіб, які наносили удари йому
та ОСОБА_8; зміна показань в яких він
почав посилатися прізвище ОСОБА_3,
якого раніше не знав, не описував
прикмет та не впізнавав в ході
слідства. Відтак, суд прийшов до
обґрунтованого висновку щодо
недопустимості показань ОСОБА_9 в
якості належного доказу обвинувачення
ОСОБА_3.

Таким чином, дослідивши всі докази по
справі, суд прийшов до обґрунтованого
висновку щодо недоведеності вини
ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому
злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.4 ст.296
КК України та постановив щодо нього
виправдувальний вирок.

При цьому при постановленні
виправдувального вироку, суд
обґрунтовано виходив з послідовних та
стабільних показань ОСОБА_3 щодо його
непричетності до злочину, а оцінюючи
наявність суперечливих доказів -
обґрунтовано виходив з приписів ст.62
Конституції про те, що всі сумніви
повинні тлумачитись на користь
обвинуваченого.

Постановлене по справі судове рішення
відповідає вимогам закону, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляції прокурора та
скасування вироку суду.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України (1960
року) та п. п. 9,11,13,15 розділу ХІ
«Перехідні положення» КПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію, із внесеними доповненнями,
державного обвинувача Армеєвої Л.Л.
залишити без задоволення, а вирок
Октябрського районного суду м. Полтави
від 25.04.2013 року стосовно ОСОБА_3
залишити без змін.

С У Д Д І:

ГОНТАР А.А. ГОЛУБЕНКО Н.В.
ЛІСІЧЕНКО Л.М.

З оригіналом згідно:
А.А.Гонтар