Ухвалаіменем україни

12 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13,

суддів ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора ОСОБА_16,

секретаря ОСОБА_17

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046, за касаційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_1 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 26 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2014 року щодо

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Пологи Запорізької області, мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

в с т а н о в и л а:

вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 26 червня 2014 року ОСОБА_2 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України. Судом першої інстанції встановлено, що стороною обвинувачення не надано суду належних та переконливих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 умисно наніс ножем удар потерпілому ОСОБА_1, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2014 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах прокурор та потерпілий ОСОБА_1 ставлять питання про скасування вироку та ухвали суду в зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Стверджують, виправдовуючи підсудного, суд дав неправильну оцінку доказам у справі, не мотивував прийняте рішення, не обґрунтував, чому не бере до уваги ті докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_2 Суд апеляційної інстанції не спростував доводи апеляційної скарги прокурора з приводу висновків суду першої інстанції наведених у вироку. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У запереченнях на касаційні скарги захисник ОСОБА_3 вважає, що рішення суду щодо ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, а касаційні скарги прокурора та потерпілого задоволенню не підлягають.

ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що він 09 липня 2011 року в рибацькому вагончику, що розташований на АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_1 удар ножем у грудну клітку, чим завдав тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав касаційні скарги та вважав, що вирок та ухвала суду підлягає скасуванню, а справа призначенню до нового розгляду в суді першої інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги прокурора та потерпілого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, суд, дослідивши в судовому засіданні докази, зібрані на досудовому слідстві, обґрунтовано дійшов висновку, що пред'явлене ОСОБА_2 обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України ґрунтується на суперечливих доказах, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а нанесення ОСОБА_1 тяжкого тілесного ушкодження безпосередньо підсудним не доведено.

Зокрема, з показань потерпілого ОСОБА_1, убачається, що він не може чітко вказати, в якій спосіб отримав поранення і яким предметом.

Потерпілий показує, що у вагончику, крім нього, були присутніми ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Він повернувшись через праве плече, віддав лопатку ОСОБА_4, котрий стояв позаду нього, і в цей момент, відчув біль у лівій частині тулобу, однак не звернув на це увагу.

Очевидець події, свідок ОСОБА_4, показав, що він не бачив обставин спричинення ОСОБА_1 тілесного ушкодження, ОСОБА_2 знаходився по переду потерпілого, ножа в руках обвинуваченого він також не бачив.

На поранення потерпілому вказали свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які побачили кров.

Відповідно до показань обвинуваченого, ОСОБА_1 міг поранитися, падаючи на стіл з посудом, коли наносив йому удари.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_6 підтвердили, що на місці події була бійка, після чого вони бачили ОСОБА_1 із ознаками поранення.

Свідок ОСОБА_9 показав, що як лікар-хірург, надавав медичну допомогу ОСОБА_1, котрий пояснював, що отримав поранення саперною лопаткою.

Як убачається з вироку суду, такі саме пояснення з приводу обставин, що сталися, потерпілий давав свідкам ОСОБА_10 та ОСОБА_11, котрі надавали йому першу допомогу на місці події.

Проаналізувавши наведені докази, районний суд дійшов правильного висновку про те, що допитані свідки, лише підтверджують факт перебування обвинуваченого на місці події та отримання ОСОБА_1 тілесного ушкодження.

Ні показаннями потерпілого, ні свідків, які були очевидцями події, не спростовано заперечення ОСОБА_2 про те, що він не наносив удар ножем ОСОБА_1

Судом також дано оцінку доказам у справі з приводу механізму заподіяння поранення потерпілому.

Зокрема, за висновками експертизи, проникаюче поранення ОСОБА_1 міг отримати як і при передачі лопатки свідку ОСОБА_4, так і при обставинах, вказаних обвинуваченим, а саме при падінні через стіл, на якому знаходилася банка з ножем, лезом зверненим догори.

З пояснень експерта ОСОБА_12, які він давав у судовому засіданні, вбачається, що існує більше ніж один можливий механізм спричинення колото-різаного поранення грудної клітки потерпілого, а саме, як показав потерпілий ОСОБА_1, як показав обвинувачений ОСОБА_2, окрім того, локалізація пошкоджень не виключає можливість спричинення поранення власною рукою потерпілого ОСОБА_1

Відповідно до висновків експертизи на поверхні трьох ножів і лопатки, які могли бути знаряддям злочину, та були вилучені 12 липня 2011 року при огляді місця події, слідів рук, крові та ядерних клітин не виявлено(т. 2, а.с. 63-65, 89-90).

Давши оцінку наведеним доказам, суд встановив, що вони підтверджують наявність у потерпілого тілесного ушкодження, його тяжкість, визначають предмет, яким його завдано.

Разом із тим, не доводять, що тілесне ушкодження потерпілому спричинено саме обвинуваченим, також неможливо встановити механізм отримання потерпілим поранення.

З матеріалів справи видно, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2012 року кримінальну справу було повернуто прокурору для організації додаткового розслідування з приводу пред'явлення неконкретного обвинувачення, яким невизначено механізм спричинення потерпілому тілесного ушкодження.

Після направлення справи до суду із обвинувальним актом, пред'явлене обвинувачення не відображає механізм нанесення тілесного ушкодження потерпілому, таким чином ґрунтується на припущеннях, що порушує право на захист обвинуваченого ОСОБА_2

З огляду на наведене, будь-які прямі докази, які б свідчили про спрямованість дій ОСОБА_2 на нанесення потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження в матеріалах справи відсутні.

Що стосується висновків суду про недоведеність тих обставин, що кримінальне правопорушення вчинено саме обвинуваченим, то, як убачається з матеріалів справи, вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

І оскільки вичерпані всі можливості одержання додаткових доказів, суд обґрунтовано визнав недоведеним той факт, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_2

Будь-яких процесуальних порушень відповідно до ст. 412 КПК України при дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду не допущено.

Як убачається з касаційних скарг, наведені в них посилання прокурором і потерпілим із приводу винуватості ОСОБА_2, не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Твердження скарг про порушення вимог ст. 419 КПК України є необґрунтованими.

У зв'язку із наведеним, у задоволенні касаційних скарг належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 433-438 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 26 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2014 року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_13