Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого Міщенка С.М.,

суддів: Солодкова А.А., Шилової Т.С.,

за участю прокурора Парусова А.М.,

представника потерпілого ОСОБА_1

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та представника потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_2,

встановила:

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, в силу ст. 89 КК України не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Як встановив суд, ОСОБА_2 визнаний винуватим у тому, що він, 10 лютого 2011 року, приблизно о 20-й годині, разом з іншою особою, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, перебуваючи в автомобілі марки «Фольксваген Мультіван», державний номерний знак НОМЕР_1, поблизу будинку АДРЕСА_1, випадково зустрів раніше знайомого ОСОБА_3, з яким виник конфлікт, під час якого ОСОБА_2 завдав останньому удари руками та ногами у різні частини тіла, чим заподіяв фізичного болю, заштовхнув його силоміць до вказаного авто, тим самим позбавивши свободи пересування. Після чого, ОСОБА_2 надягнув на голову потерпілого мішок з тканини, горловину якого зав'язав мотузкою на шиї, поклав на підлогу автомобіля, чим подолав волю потерпілого до опору та продовжив завдавати удари. Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_2 разом з особою, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, вивезли потерпілого у невстановлене слідством місце, лісосмугу, де продовжили побиття та вимагали повідомити місцезнаходження викраденого у іншої особи майна. Того ж дня, приблизно о 23-й годині, ОСОБА_2 разом з особою, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, привезли потерпілого до будинку АДРЕСА_2, де й залишили. Внаслідок побиття потерпілому ОСОБА_3 спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я.

Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 в частині звільнення від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» скасовано, визначено вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання призначеного судом першої інстанції - у виді обмеження волі на строк 3 роки. Крім того, прийнято рішення вважати правильним посилання в мотивувальній частині вироку на ч. 2 ст. 146 КК України, замість ч. 2 ст. 156 КК України, як це вказано у вироку суду першої інстанції. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_2 просить змінити вирок суду щодо нього, пом'якшити покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Обґрунтовує свої вимоги тим, що злочин, за який його засудженого, є злочином середньої тяжкості, у скоєнні якого він повністю визнав вину, розкаявся, просив у потерпілого вибачення, а також з огляду на дані, що характеризують його особу: позитивні характеристики, працевлаштованість, спортивні досягнення, волонтерство із допомоги армії у зоні АТО, перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей і дружини, яка не працює; те, що він є єдиним годувальником у сім'ї, що, на думку засудженого, у сукупності свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Вказує, що апеляційний суд незаконно скасував вирок місцевого суду в частині звільнення його від покарання на підставі акту амністії. Також зазначив, що апеляційний суд безпідставно поновив прокурору строк на апеляційне оскарження вироку суду щодо нього без наведення останнім поважних причин пропуску строку, чим було порушено і його право на захист.

- представник потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_2 із направленням матеріалів на новий апеляційний розгляд, посилаючись на порушення апеляційним судом вимог кримінально-процесуального закону 1960 року. Так, вважає, що суд допустив порушення ст. 377 КПК України 1960 року - не дав вичерпної відповіді на всі доводи його апеляційної скарги, не спростував його обґрунтування щодо необхідності притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб, що потягнуло неповну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_2 Вказав на суперечності, що містить і резолютивна частина вироку апеляційного суду, а саме не зазначено кожного разу повністю ім'я та по батькові засудженого. Зазначив й про допущену судом першої інстанції помилку у резолютивній частині вироку і щодо зазначення по батькові засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого, який просив про задоволення поданої ним касаційної скарги та відмову у задоволенні касаційної скарги засудженого, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого та представника потерпілого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку про залишення у касаційних скарг без задоволення з таких підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, як і вказана кваліфікація дій, у касаційних скаргах фактично не оспорюються. Твердження у касаційній скарзі представника потерпілого щодо недотримання апеляційним судом вимог процесуального закону при постановленні вироку є безпідставними. За матеріалами кримінальної справи встановлено, що проведений апеляційний розгляд із дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, вирок апеляційного суду відповідає ст. 378 КПК України 1960 року, в якому наведені докладні мотиви прийнятого рішення.

Апеляційним судом спростовані доводи апеляційної скарги представника потерпілого, аналогічні тим, що наведені ним у касаційній ній скарзі, зокрема й щодо неповноти досудового та судового слідства, не притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб, щодо яких вже прийнято рішення про закриття провадження у справі.

Не погоджується колегія суддів і з доводами касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування кримінального закону та невідповідності призначеного покарання внаслідок суворості, що є невмотивованими. Судом при призначенні покарання засудженому ОСОБА_2 із дотриманням вимог статей 50, 65 КК України повною мірою враховано тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про особу засудженого, який позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують та пом'якшують покарання. Враховано й думку потерпілого ОСОБА_4, який наполягав на призначенні засудженому ОСОБА_2 максимально суворого покарання.

При цьому, вироком суду засудженому ОСОБА_2 призначено покарання за вчинений ним злочин фактично в мінімальних межах санкції частини 2 статті 146 КК України.

Наведені засудженим у касаційній скарзі дані про його особу, що вже були враховані судами, та сімейні обставини не можуть бути враховані судом як достатні підстави для звільнення від відбування покарання випробуванням.

Отже, призначене покарання засудженому колегія суддів не вбачає вважати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості.

Колегія суддів вважає безпідставними й доводи засудженого щодо незаконного скасування апеляційним судом вироку суду в частині звільнення його від призначеного покарання на підставі акту амністії.

Відповідно до вимог п. «є» ч. 1 ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 1 жовтня 1996 року (зі змінами) амністія не може бути застосована до осіб, стосовно яких протягом останніх десяти років було застосовано амністію або помилування незалежно від зняття чи погашення судимості та які знову вчинили умисний злочин.

Аналогічна вимога передбачена й у Законі України «Про амністію у 2014 році», а саме у статті 8, що амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні».

Як вбачається з вироку апеляційного суду та матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_2 був засуджений вироком Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2007 року за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, звільнений від призначеного покарання на підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 на час постановлення нового вироку щодо нього не мав судимості, не спростовує заборону на застосування до нього положень акту амністії, як до особи, до якої застосовувалась амністія на протязі останніх десяти років.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не встановлено, касаційні скарги засудженого та представника потерпілого задоволенню не підлягають.

Між іншим, інші порушення вимог кримінально-процесуального закону, на які вказує у своїй касаційній скарзі представник потерпілого, не є істотними, тобто такими, що є підставами для скасування або зміни вироку апеляційного суду, та можуть бути усунуті судом в порядку глави 33 КПК України 1960 року, а саме щодо допущеної описки у по батькові засудженого у вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу XI Перехідних положень КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та представника потерпілого ОСОБА_1 - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

судді:

С.М. Міщенко А.А. Солодков Т.С. Шилова