11/775/14/2015(м)
0541/6713/2012
Производство № 1/266/38/14

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 липня 2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, громадянина України, не працюючого, не судимого, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено: за ч.1 ст.191 КК України до 2 років обмеження волі без позбавлення права займати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади; за ч.3 ст.191 КК України до 3 років обмеження волі з позбавленням права займати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади строком на 2 роки; за ч.2 ст.190 КК України до 2 років 6 місяців обмеження волі; за ч.1 ст.358 КК України до 1 року обмеження волі; за ч.3 ст.358 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі. На підставі ст.70 КК України визначено остаточне покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права займати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням (іспитовим строком два роки), з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 судові витрати в сумі 2116,80 грн.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що його згідно наказу директора №43-ОК від 14 вересня 2009 року в ТОВ «Азовмотор» прийнято на посаду сервісного консультанта та в цей же день письмово ознайомлено із затвердженою директором підприємства посадовою інструкцією, відповідно до п.п.3,4 якої в його обов`язки входило: прийом заявок від клієнтів на сервісне обслуговування та ремонт автомобіля, а також оформлення наряд-замовлень, перевірка наявності оплати за надані послуги і реалізовані матеріали.

Будучи матеріально-відповідальною особою, ОСОБА_6 у період часу з 11 січня 2012 року по липень 2012 року у приміщенні ТОВ «Азовмотор» по вул.Червонофлотській, 204 в Приморському районі м.Маріуполя, прийняв замовлення на ремонт автомобілів, на підставі яких складав наряд-замовлення, та умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного присвоєння чужого майна на свою користь, неодноразово отримані від клієнтів за послуги з ремонту автомобілів грошові кошти в касу ТОВ «Азовмотор» не вносив, привласнював їх, чим заподіяв вищезазначеному підприємству матеріальний збиток.

Крім того, ОСОБА_6 засуджено ще й за те, він у період часу з 07 липня 2012 року по 19 липня 2012 року, умисно, повторно, заволодів чужим майном шляхом обману та зловживанням довірою ОСОБА_7 , а саме грошовими коштами ОСОБА_7 ..

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин вчинених ОСОБА_6 злочинів, доведеності винуватості останнього та кваліфікації його дій, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, а справу направити на новий судовий розгляд у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Посилається на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , не надав належної оцінки обставинам, що мають істотне значення для правильного вирішення справи в цій частині, а саме те, що засуджений вчинив низку злочинів впродовж тривалого часу щодо різних потерпілих, не врахований розмір завданої останнім шкоди, а тому вважає звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України безпідставним та таким, що не відповідає вимогам кримінального закону.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання апеляції, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляції, вважали вирок законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи, наведені в апеляції, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за викладених у вироку обставин, за якими його засуджено, суд першої інстанції обґрунтував наявними у справі доказами, з урахуванням цього встановив фактичні обставини злочинів і відповідно кваліфікував його дії за ч.1 ст.191, ч.3 ст.191, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України.

Зазначені докази і висновки суду щодо юридичної оцінки дій засудженого в апеляції не оскаржуються і під сумнів не ставляться, у зв`язку з чим у відповідності зі ст.365 КПК України (1960 року) апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляції прокурора про необґрунтоване застосування до ОСОБА_6 вимог ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу.

Ухвалюючи судове рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції послався на повне визнання останнім своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої злочинами шкоди, його задовільні процесуальну поведінку та характеристики, наявність утриманців. Зазначені обставини були визнані судом як такі, що пом`якшують покарання, та на переконання суду свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання.

Але з таким висновком не можна погодитися, так як він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених ст.ст.50,65,75 КК України.

Відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, як обставини, що впливає на призначення покарання, передбаченої ст.66 КК України, правових позицій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомим їм обставин справи.

Тобто, всі ці фактори правової поведінки винної особи є невід`ємними складовими щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Однак матеріали справи, на які послався суд у вироку, не містять будь-яких об`єктивних даних на підтвердження цього, окрім фактичного озвучення такої позиції з боку засудженого в судовому засіданні. Що стосується процесуальної поведінки останнього, то ця обставина обумовлена правовими нормами, що регламентують відповідну поведінку будь-якої особи у даних суспільно-правових відносинах, та ніяким чином не пов`язана з самим злочином та його наслідками.

А тому посилання на зазначені обставини судом у вироку як на такі, що пом`якшують покарання засудженого, є безпідставним.

Крім того, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, проміжок часу, впродовж якого вони були вчинені, їх кількість як за епізодами, так й потерпілими, розмір завданої шкоди, що свідчить про стійку схильність засудженого до вчинення таких злочинів.

За таких обставин висновки суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України, а тому вирок суду не можна визнати законним та відповідно до ст.367 КПК України (1960 року) він підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами ч.2 ст.378 КПК України (1960 року), скасування вироку суду першої інстанції і постановлення вироку апеляційним судом у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, допускається лише за умови, що в апеляції прокурора, потерпілого чи його представника ставилось питання про скасування вироку саме з цих підстав, що кореспондується з вимогами ч.1 ст.365 КПК України (1960 року).

Однак, прокурор в своїй апеляції просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, а тому апеляційний суд позбавлений можливості постановити свій вирок, чим буде погіршено становище засудженого.

При новому розгляді справи щодо ОСОБА_6 суду слід врахувати зазначене, постановити законне й обгрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.365,366 КПК України (1960 року), п.п.11,15 Розділу ХІ "Перехідних положень" КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 4 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати, кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів.

Запобіжний захід ОСОБА_6 залишити без зміни - підписку про невиїзд.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області