АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого- ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Охтирка Сумської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.76 т.1/ обвинувачений ОСОБА_6 стосовно якого винесено обвинувальний вирок та призначено покарання за ст.336 КК України з застосуванням ст.69 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі, не оспорюючи фактичних обставин по справі просить суд призначити йому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, а саме застосувати до нього положення ст.75, ст.76 КК України. На його думку суд першої інстанції не у повному обсязі врахував ті обставини, які б пом`якшували його покарання, а саме вказує, що суд не взяв до уваги те, що він має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра перебуває на обліку у лікаря. Також акцентує увагу на те, що він сплачує аліменти на його дитину та дружину. Вину в скоєному визнав у повному обсязі та щиросердно розкаявся. Звертає увагу на те, що з 2013 року він перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою ОСОБА_12 , яка має малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_3 , котрий фактично знаходиться на його утриманні. На його думку, він не є суспільно-небезпечною особою та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
В апеляції /а.с.67-69 т.1/ захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію даного правопорушення просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року в частинні покарання змінити, а саме призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.75, ст.76 КК України. Свою апеляційну скаргу апелянт обґрунтовує тим, що вищевказаний вирок суду відповідно до ст.414 КПК України є явно не справедливим через його суворість. Вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, оскілки останній вину в скоєному правопорушенні визнав та щиросердно розкаявся; скоїв злочин середньої тяжкості; раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався; має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хворіє та перебуває на диспансерному обліку, а також виплачує останній та ОСОБА_13 аліменти; має на утриманні нову сім`ю, з якою перебуває у фактичному шлюбі без реєстрації, і також утримує сина своєї цивільної дружини ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; працює на шахті в дуже важких і шкідливих умовах; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
В апеляції /а.с.85-89 т.1/ захисник обвинуваченого- адвокат ОСОБА_7 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинним у скоєнні злочину, передбаченого ст.336 КК України з наступних підстав. На його думку при винесенні рішенні судом першої інстанції не було перевірено та не були усунені сумніви у винуватості ОСОБА_6 . Звертає увагу, що в порушення вимог п.1) та п.2) ч.1 ст.91 КПК України органом розслідування та судом при розгляді кримінального провадження недоведена подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, а в обвинувальному акті та вироку відсутні мотив та мета вчинення ним кримінального правопорушення, що в подальшому на його думку судом першої інстанції не повно та не всебічно були досліджені ознаки, на підставі яких встановлюється суб`єктивна сторона злочину. Також апелянт зазначає, що винність обвинуваченого у вчинені йому інкримінованого злочину була побудована на припущеннях того, що ОСОБА_6 не з`явився 16 серпня 2014 року у визначений час до пункту відправлення. Вказує, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, те, що ОСОБА_6 можна вважати мобілізованим лише тоді, коли йому після проходження медичного обстеження вручено повістку про призов на військову службу або ж мобілізаційне розпорядження. Також зауважує, що судом не було прийнято до уваги та не досліджувалося чи видавалося розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_5 , як підстава призову ОСОБА_6 за мобілізацією. У вироку суд не вказав куди саме військовозобов`язаний ОСОБА_6 повинен був з`явитися 16 серпня 2014 року для відправлення до війська, чи на АДРЕСА_1 , згідно повістки, чи на АДРЕСА_1 , згідно обвинувального акту. Не підтверджено належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_6 , 16 серпня 2014 року, у визначений час не з`явився до збірного пункту для відправлення до війська, що є порушенням вимог ст.91 КПК України. Також вказує, що судом першої інстанції не було вжито заходів, щодо перевірки показань заінтересованих учасників провадження, що були покладені судом першої інстанції в основу судового рішення, а саме показів свідків: співробітників ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та показань обвинуваченого ОСОБА_6 в частині вручення йому працівниками військового комісаріату будь-яких повісток та про повідомлення про час та місце прибуття до збірного пункту, та в частині дати, часу складання повісток на ім`я ОСОБА_6 . Не може без уваги апелянт залишити той факт, що на його думку вирок був постановлений з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ст.412 КПК України), а саме стосовно того, що старший слідчий СВ Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області старший лейтенант міліції ОСОБА_18 , витребовуючи від військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 документи, на підставі ч.2 ст.93 КПК України, не вказав того, яке саме значення для досудового розслідування та встановлення істини в кримінальному провадженні мають документи на ОСОБА_6 - п.5) та п.6) ч.2 ст.160 КПК України, процесуально не оформив. Захист акцентує, що порядок реалізації повноважень (правова процедура) слідчого щодо витребування документів визначений главою 15 КПК України. Крім цього, облікова Картка до військового квитка ОСОБА_6 /а.с.13 т.2/ та доповідь ОСОБА_6 /а.с.14 т.2/, слідчим в установленому порядку не вилучалися, на його вимогу, в порядку ч.2 ст.93 КПК України, військовим комісаром не направлялися, що свідчить те, що ці документи отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та не можуть бути доказами по справі, на які послався суд у своєму рішенні. Також звертає увагу, що отримані документи слідчим від військового комісару судом не були оглянуті, не визначені та не долучені до матеріалів кримінального провадження в якості доказів (документів). Вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог ч.3 ст.62 Конституції України, ст.337 КПК України, досліджуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 вийшов за межі висунутого йому обвинувачення, відповідно до обвинувального акту і лише на припущеннях дійшов висновку «про стійку направленість обвинуваченого на ухилення від військової служби за умови відсутності на це законних підстав», так як ОСОБА_6 в ухиленні від призову на строкову військову службу не обвинувачувався, а причини його не розшуку військкоматом, судом не встановлені.
В апеляції /а.с.93-94 т.1/ прокурор Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_10 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, згідно якого визнати винним ОСОБА_6 за ст.336 КК України та призначити покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі. Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує наступним, що суд призначив останньому більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України. Вказує, що судом було враховано лише ті обставини, котрі визначені ч.2 ст.66 України, хоча вони є обставинами, що позитивно характеризують особу винного, а обставини, які пом`якшують покарання у справі на його думку відсутні, тому відповідно до ВВСУ 201-№1-с.26-27 апелянт вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не мав права застосовувати до обвинуваченого положення ст.69 КК України, так як воно не відповідає особі обвинуваченого, тяжкості скоєного, наслідкам котрі настали після вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого дане покарання є недостатнім для виправлення особі обвинуваченого.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник- адвокат ОСОБА_7 у повному обсязі підтримали апеляційну скаргу останнього, прохали її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , апеляційну скаргу прокурора прохали залишити без задоволення.
Прокурор, яка приймала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції прохала апеляційні скарги сторони захисту залишити без задоволення, а апеляцію прокурора задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги доводами, викладеними в апеляції.
Стосовно ОСОБА_6 було винесено обвинувальний вирок за те, що він, маючи військове звання солдат, з 31 травня 2011 року був зарахований у військовий запас, та поставлений на облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 як військовозобов`язаний. 22 липня 2014 року Верховною Радою України був затверджений Указ Президента України №607/2014 «Про часткову мобілізацію», згідно якого було оголошено призов військовозобов`язаних. 06 серпня 2014 року військовозобов`язаний ОСОБА_6 , на виконання вищевказаного Указу прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де згідно висновку був визнаним придатним до військової служби. 15 серпня 2014 року, о 15 годині 50 хвилин, в приміщенні службового кабінету ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 було доведено про те, що його зараховано до команди № НОМЕР_1 з військово-обліковою спеціальністю № 837037 та про те, що йому 16 серпня 2014 року, о 08 годині, необхідно прибути до пункту відправлення для проходження військової служби за мобілізацією. Однак всупереч того, обвинувачений ОСОБА_6 , маючи на меті злочинний умисел направлений на ухилення від призову на мобілізацію, порушуючи вимоги ст.65 Конституції України, ст.1, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України №607/2014 «Про часткову мобілізацію» та порядок комплектування Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин та правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відкрито від подальшого призову за мобілізацією відмовився, про що на ім`я військового комісара Павлоградського ОМВК надав заяву у виді доповіді та умисно ухилився від призову за мобілізацією, не з`явившись 16 серпня 2014 року у визначений час до пункту відправлення.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляцій та матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні вимоги сторін підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженню підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно положень п.5) ч.2 ст.291КПК України обвинувальний акт має містити в тому числі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.
Як витікає з положень ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, виходячи з положень п.2) ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Вимоги вказаних статей кримінального процесуального закону як органом досудового розслідування та прокурором, який здійснював процесуальне керівництво та затвердив обвинувальний акт, так і судом першої інстанції були істотно порушені.
Так, 14 жовтня 2014 року /а.с.57 т.2/, повідомляючи ОСОБА_6 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та направляючи до суду обвинувальний акт, затверджений прокурором 30 жовтня 2014 року /а.с.3 т.1/ орган досудового розслідування та прокурор не виклали конкретні обставини скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення, зазначивши лише те, що обвинуваченому було повідомлено про необхідність прибути до пункту відправлення 16.08.2014 року, о 08 годині, за адресою- АДРЕСА_1 , для проходження військової служби за мобілізацією, однак останній відкрито відмовився від подальшого призову, про що надав заяву і у вказаний час до пункту відправлення по АДРЕСА_1 не прибув.
Разом з тим заява обвинуваченого від 15.08.2014 року, яка мається в матеріалах кримінального провадження /а.с.28 т.2/ містить лише вказівку ОСОБА_6 на готовність захищати свою батьківщину в разі введення військового стану, а також вказівку на наявність у кожній державі для боротьби з сепаратизмом і тероризмом спеціальних органів /а.с.27 т.2/, що з урахуванням того, вказана стаття хоча й передбачає різні способи ухилення, в тому числі у формі бездіяльності, а саме нез`явленні суб`єкта до призивної дільниці, безпосередньо до військової частини, які зазначені у повістці, незаконне отримання так званої «броні», однак визначення конкретного способу має значення для правильного визначення моменту закінчення злочину.
Таким чином орган досудового розслідування, не виклавши у процесуальних документах конкретного обвинувачення ОСОБА_6 з зазначенням обставин та часу скоєння злочину, порушивши право останнього на захист від пред`явленого йому обвинувачення всіма встановленими законом засобами, допустив тим самим істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства.
Прокурор, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції не скористався наданим йому ст.338 КПК України правом, вказані недоліки не виправив, суд же першої інстанції при проведенні попереднього засідання на вказані істотні порушення вимог ст.91 КПК України та ст.291 КПК України уваги не звернув, і пославшись у своєму вироку /а.с.52-54 т.1/ на встановлені органом досудового розслідування обставини порушив вимоги ст.370 КПК України та ст.374 КПК України.
Не можна визнати такими, що відповідають фактичним обставинам справи і висновки суду першої інстанції, викладені у вироку /зв.а.с.52 т.1/ стосовно умисного ухилення ОСОБА_6 від мобілізації, які знайшли своє відображення у неявці останнього у визначену дату та час до пункту призначення, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Так, відповідно до повістки на ім`я ОСОБА_6 , яка мається в матеріалах кримінального провадження і від якої, згідно свідченням свідків та акту про відмову в отриманні /а.с.29 т.2/ відмовився обвинувачений, останньому наказано було з`явитися на 08 годину 16 серпня 2014 року за адресою, АДРЕСА_2 , що суперечить викладеному в обвинувальному акті органом досудового розслідування обвинуваченню /а.с.3 т.2/, визнаного судом доведеним, разом з тим, відповідно до розписки у вказаній повістці /а.с.27 т.1/ ОСОБА_6 наказано з`явитися вже за адресою АДРЕСА_1 , ці суперечності ні органом досудового розслідування, ні судом при винесенні вироку з`ясовані не були, не дивлячись на те, що вказана невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого ОСОБА_6 .
Крім того, відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Також, відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
В порушення вимог вказаних статей кримінального процесуального закону, суд першої інстанції, пославшись у своєму вироку /абзац 3 а.с.54 т.1/, як на доказ вини обвинуваченого на той факт, що «…військовозобов`язаний обвинувачений ОСОБА_6 не проходив строкову військову службу в зв`язку з тим, що не був відшуканий військкоматом, що вказує на стійку направленість обвинуваченого на ухилення від військової служби за умови відсутності на це законних підстав», проявивши упередженість, явно вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Також, відповідно до вимог ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів в тому числі шляхом витребування та отримання від органів державної влади документів, відомостей, однак вказані документи набувають статусу документів-доказів або речових доказів лише після проведення належних дій (огляду, експертизи, тощо).
В порушення вимог ст.84 КПК України та вказаної вище статті кримінального процесуального закону, отримані від службових осіб документи, на які, як на доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 посилається суд у своєму вироку, а саме оригінал акту про відмову від отримання повістки, оригінал повістки, оригінал рапорту ОСОБА_6 /а.с.26-29 т.1/, хоча й були отримані від посадової особи військкомату /а.с.26 т.1/, однак ніяким чином слідчим органу внутрішніх справ, який проводив досудове розслідування, процесуально оформлені не були, що також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, на які прокурор та суд першої інстанції не звернули уваги.
Залишив суд недослідженими і обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, а саме обставини вручення вказаної повістки обвинуваченому ОСОБА_6 та написання ним заяви.
Так, відповідно до пояснень обвинуваченого, в тому числі в суді апеляційної інстанції, останнього було офіційно, через відділ на підприємстві, де він працює, шляхом вручення повістки, викликано для проходження медичної комісії 06 серпня 2014 року, яку обвинувачений пройшов, надавши на підприємство відповідну довідку. Разом з тим, 15 серпня 2014 року обвинувачений, разом з батьком, самостійно направилися до військкомату з метою бесіди з воєнним комісаром стосовно майбутньої мобілізації, після чого й мали місце події з написанням заяви обвинуваченим, при цьому зацікавлені працівники військомату ніякої повістки йому не вручали, не називали адресу та дату прибуття на призовний пункт, не складали при обвинуваченому ніяких актів.
Вказані обставини ні органом досудового розслідування, ні судом при ухваленні вироку перевірені не були.
Так, допитуючи у якості свідків службових осіб військкомату, а саме ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ні орган досудового розслідування, ні суд не з`ясували обставини за яких ОСОБА_6 з`явився до військкомату саме 15 серпня 2014 року, чи офіційно викликався останній у цей день до військкомату службовими особами, чи було повідомлено обвинуваченому, який начеб-то відмовився від отримання повістки, про місце, дату та час його прибуття на мобілізаційний пункт, чи з`являвся обвинувачений за вказаними у розписці та повістці різними адресами на мобілізаційний пункт, що вказує як на неповноту досудового розслідування, так і судового слідства.
Допустив суд першої інстанції у своїх висновках і суперечності при призначенні покарання обвинуваченому /а.с.54 т.1/, оскільки, з одного боку послався на пом`якшуючі покарання ОСОБА_6 обставини а саме на те, що останній не притягався до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, що на думку суду істотно знизило тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, разом з тим, зазначивши, що інкримінований злочин має підвищену суспільну небезпеку, так як пов`язаний з умовами особливого періоду у державі- з загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, призначив покарання обвинуваченому з застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, не виклавши у вироку, яким саме чином наведені судом обставини знижують ступінь суспільної небезпеки.
Таким чином при ухваленні вироку суд першої інстанції допустив таку неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 , які в своїй сукупності завадили суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення по справі, внаслідок чого обвинувальний вирок Павлоградськго міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_6 , на підставі вимог ст.410 КПК України-ст.412 КПК України підлягає скасуванню, а апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників- адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , прокурора Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_10 - частковому задоволенню.
Враховуючи наведене вище, а також те, що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, які неповно досліджені судом першої інстанції лише за клопотанням учасників судового провадження, жодна зі сторін в суді апеляційної інстанції клопотання про дослідження обставин та доказів не заявила, не ставили питання про це сторони у своїх апеляційних скаргах, відповідно ж до п.19) ч.1 ст.7 КПК України, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, колегія суддів в даному випадку позбавлена можливості винесення кінцевого рішення по справі.
Також колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону слід вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК та детально перевірити доводи сторони захисту та обвинувачення, викладені в апеляціях, ухваливши по справі законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.
Оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, вирок суду першої інстанції скасовано в тому числі через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме права на захист та інших, при новому розгляді справи суду, в разі визнання обвинуваченого винним, слід призначити останньому покарання з дотриманням вимог ст.50 КК України та ст.65 КК України.
Що стосується запобіжного заходу, обраного обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, то виходячи з того, що відповідно до п.3) ч.2 ст.183 КПК України такий запобіжний захід може бути застосований до особи виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст.177 цього Кодексу буде доведено, що перебуваючи на волі, особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину, жодна ж з даних підстав матеріалами кримінального провадження не підтверджена, зважаючи на те, що обвинуваченому, який є раніше не судимою особою, інкримінується скоєння кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії середньої тяжкості, строк покарання за яке законодавцем визначений до п`яти років позбавлення волі, обвинувачений має постійне місце проживання та роботи, а також тісні соціальні зв`язки, колегія суддів вважає за можливе змінити обраний обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст.179 КПК України запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.1)-п.3) ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати по першому виклику до суду за кожною вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, на строк до 02 березня 2015 року.
На підставі вище викладеного, керуючись ч.6 ст.9 КПК України, п.13) ч.1 ст.7 КПК України, ст.20 КПК України, ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, п.6) ч.1 ст.407 КПК України, ст.409 КПК України-ст.412 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2014 року відносно ОСОБА_6 - скасувати, призначивши новий судовий розгляд в тому ж суді першої інстанції, в іншому складі, зі стадії підготовчого судового засідання.
Апеляційні скарги захисників обвинуваченого- адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , прокурора Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 - змінити, звільнивши з-під варти в залі суду негайно.
Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 02 березня 2015 року.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 на вказаний строк такі обов`язки:
- прибувати по першому виклику до суду за кожною вимогою;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_6 , вказаних обов`язків відносно нього наступлять наслідки, передбачені КПК України.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4