АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Крим. провадження № 638/3160/14-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/348/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.391 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Харкові кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2014 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком затверджена угода про визнання винуватості від 26 лютого 2014 року, укладена між прокурором та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженецем с. Ахтирка, Мелітопольського району, Запорізької області, без громадянства, не одруженим, який до засудження мешкав по АДРЕСА_1 , який до арешту не працював, раніше судимого:

- 15.06.1999 року Мелітопольським райсудом Запорізької області за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3, ст. 81 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на «підставі ст. 45 КК України звільнений від відбування покарання умовно з іспитовим строком 2 роки;

- 10.07.2000 року Мелітопольським райсудом Запорізької області за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 101, 42, 43 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 28.05.2001 року Іллічівським райсудом м. Маріуполя Донецької області за ч. 1 ст. 185 ч. 1, ст.43 КК України до 6 років позбавлення волі;

- 28.01.2004 року Запорізьким райсудом Запорізької області за ст.ст. 391, 71 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 27.06.2007 року по відбуттю строку покарання;

- 02.10.2008 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 358, ст. 395 КК України до 1 місяця 2 днів арешту;

- 10.12.2009 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.190, ст. ст. 70, 71 КК України до 3 років 7 днів позбавлення волі; Звільнений по відбуттю строку покарання;

- 25.01.2013 року Шевченківським райсудом м. Запоріжжя за ч 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі,

Якому на підставі цієї угоди за ст. 391 КК України призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, остаточно визначено 2 роки 8 місяців позбавлення волі.

Як встановив суд, ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 20.06.2012 року.

З 25.07.2013 року він відбуває покарання в Олексіївській ВК УДПтСУ в Харківській області № 25 (далі за текстом Олексіївська ВК №25), яка знаходиться по вул. Цезаря Кюї, 44 у м. Харкові. По прибуттю до установи засудженому ОСОБА_7 начальником відділення соціально- психологічної служби №1 (далі за текстом - СПС) капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 були роз`яснені права та обов`язки засуджених та вимоги режиму відбуття покарання.

З моменту прибуття до зазначеної колонії засуджений ОСОБА_7 діючи умисно, з метою порушення режиму відбуття покарання, встав на шлях злісної непокори законнії вимогам адміністрації установи - має 31 дисциплінарне стягнення за різні порушення режиму відбуття покарання, 6 раз поміщався в дисциплінарній ізолятор, 1 раз переводився до приміщення камерного типу, має 4 сурових догани.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 04.02.2014 о 19 год. 45 хв. в розташуванні ДІЗО - ПКТ, у камері ДІЗО № 5, начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 в присутності чергового помічника начальника установи (далі за текстом - ЧПНУ) лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 , молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки (далі за текстом - ВНБ ) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_13 , 1971 р.н. і інших засуджених, які знаходились в камері ДІЗО № 5, а саме ОСОБА_14 , 1983 р.н. і ОСОБА_15 , 1988 р.н., пред`явив засудженому ОСОБА_7 законну вимогу, а саме приступити до чергування з прибирання камери ДІЗО № 5.

З графіком чергування та обов`язками чергового по камері засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений під розпис. Скарг на стан здоров`я засуджений ОСОБА_7 не висловлював. Всім необхідним інвентарем для проведення прибирання в камері засуджений ОСОБА_7 був забезпечений в повному обсязі.

В свою чергу засуджений ОСОБА_7 демонстративно, в категоричній формі, відкрито, вживаючи жаргонні слова, відмовився від виконання законної вимоги начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , виконати обов`язки чергового по камері, а саме провести вологе прибирання камери ДІЗО № 5. Причину свого порушення пояснив тим, що він вважає, що прибирання повинні робити за нього ці засуджені та прибирання приміщення принижує його людську гідність. Начальь к відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , роз`яснив засудженому ОСОБА_7 , що останній вже відбув дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу і тому в разі продовження відмови з його боку від виконання законних вимог начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , як представника адміністрації виправної установи, ОСОБА_7 може бути притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі ст. 391 КК України.

В свою чергу, засуджений ОСОБА_7 заявив, що виконання законних вимог представників адміністрації виправної установи принижує його людську гідність, що він і в майбутньому не має наміру їх виконувати.

04.02.2014 о 19 год. 55 хв. в розташуванні ДІЗО - ПКТ, у камері ДІЗО № 5, начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , в присутності ЧПНУ лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 , молодшого інспектора ВНБ старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_13 , 1971 р.н. і інших засуджених, які знаходились в камері ДІЗО №5, а саме ОСОБА_14 , 1983 р.н. і ОСОБА_16 , 1988 р.н., пред`явив засудженому ОСОБА_7 законну вимогу а саме приступити до чергування з прибирання камери ДІЗО № 5.

З графіком чергування та обов`язками чергового по камері засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений під розпис. Скарг на стан здоров`я засуджений ОСОБА_7 не висловлював. Всім необхідним інвентарем для проведення прибирання в камері засуджений ОСОБА_7 був забезпечений в повному обсязі.

В свою чергу засуджений ОСОБА_7 демонстративно, в категоричній формі, відкрито, вживаючи жаргонні слова, відмовився від виконання законної вимоги начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , виконати обов`язки чергового по камері, а саме провести вологе прибирання камери ДІЗО № 5. Причину свого порушення пояснив тим, що він вважає, що прибирання повинні робити за нього інші засуджені та прибирання приміщення принижує його людську гідність. Начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , роз`яснив засудженому ОСОБА_7 , що останній вже відбув дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу і тому в разі продовження відмови з його боку від виконання законних вимог начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , як представника адміністрації виправної установи, ОСОБА_7 може бути притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі ст. 391 КК України.

В свою чергу, засуджений ОСОБА_7 заявив, що виконання законних вимог представників адміністрації виправної установи принижує його людську гідність, що він і в майбутньому немає наміру їх виконувати.

У вищевказані періоди часу засуджений ОСОБА_7 оглядався співробітниками медичної частини колонії. Під час медичних оглядів засуджений ОСОБА_7 скарг на поганий стан здоров`я не висловлював, співробітники медичної частини колонії засвідчили, що засуджений ОСОБА_7 за станом здоров`я може виконувати роботу по прибиранню приміщень і території місця позбавлення волі.

Засудженому ОСОБА_7 в період відбування покарання в Олексіївській ВК (№ 25) неодноразово раніше доводилися норми режиму відбування покарання, правила поведінки засуджених, правила внутрішнього розпорядку колонії, норми дисциплінарної та кримінальної відповідальності за вчинення засудженими протиправних дій, зокрема - норми кримінальної відповідальності за вчинення засудженими протиправних дій, що підпадають під ознаки ст. 391 КК України.

Крім того, 05.02.2014 о 05 год. 15 хв., в розташуванні ДІЗО - ПКТ, у камері ДІЗО № 5, начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , в присутності ЧПНУ лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 , молодшого інспектора ВНБ старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_13 , 1971 р.н. і інших засуджених, які знаходились в камері ДІЗО № 5, а саме ОСОБА_14 , 1983 р.н. і ОСОБА_15 , 1988 р.н., пред`явив засудженому ОСОБА_7 законну вимогу, а саме приступити до чергування прибирання камери ДІЗО № 5.

З графіком чергування та обов`язками чергового по камері засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений під розпис. Скарг на стан здоров`я засуджений ОСОБА_7 не висловлював. Всім необхідним інвентарем для проведення прибирання в камері засуджений ОСОБА_7 був забезпечений в повному обсязі.

В свою чергу засуджений ОСОБА_7 демонстративно, в категоричній формі відкрито, вживаючи жаргонні слова, відмовився від виконання законної вимоги начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , виконати обов`язки чергового по камері, а саме провести вологе прибирання камери ДІЗО № 5. Причину свого порушення пояснив тим, що він вважає, що прибирання повинні робити за нього інші засуджені та прибирання приміщення принижує його людську гідність.

Начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , роз`яснив засудженому ОСОБА_7 , що останній вже відбув дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу і тому в разі відмови з його боку від виконання законних вимог начальника відділення СПС №12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , як представника адміністрації виправної установи, ОСОБА_7 може бути притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі ст. 391 КК України.

В свою чергу, засуджений ОСОБА_7 заявив, що виконання законних вимог представників адміністрації виправної установи принижує його людську гідність, що він і в майбутньому немає наміру їх виконувати.

05.02.2014 о 05 год. 25 хв., в розташуванні ДІЗО - ПКТ, у камері ДІЗО № 5, начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , в присутності ЧПНУ лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 , молодшого інспектора ВНБ старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_12 , засудженого ОСОБА_13 , 1971 р.н. і інших засуджених, які знаходились в камері ДІЗО № 5, а саме ОСОБА_14 , 1983 р.н. і ОСОБА_15 , 1988 р.н., пред`явив засудженому ОСОБА_7 законну вимогу, а саме приступити до чергування з прибирання камери ДІЗО № 5.

З графіком чергування та обов`язками чергового по камері засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений під розпис. Скарг на стан здоров`я засуджений ОСОБА_7 не висловлював. Всім необхідним інвентарем для проведення прибирання в камері засуджений ОСОБА_7 був забезпечений в повному обсязі.

В свою чергу засуджений ОСОБА_7 демонстративно, в категоричній формі, відкрито, вживаючи жаргонні слова, відмовився від виконання законної вимоги начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , виконати обов`язки чергового по камері, а саме провести вологе прибирання камери ДІЗО № 5.

Причину свого порушення пояснив тим, що він вважає, що прибирання повинні робити за нього інші засуджені та прибирання приміщення принижує його людську гідність.

Начальник відділення СПС № 12 майор внутрішньої служби ОСОБА_10 , роз`яснив засудженому ОСОБА_7 , що останній вже відбув дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу і тому в разі продовження відмови з його боку від виконання законних вимог начальника відділення СПС № 12 майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , як представника адміністрації виправної установи ОСОБА_7 може бути притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі ст. 391 КК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями засуджений просить переглянути вирок суду першої інстанції, посилаючись на безпідставність притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 391 КК України. ОСОБА_7 зазначає, що кримінальне провадження відносно нього сфальсифіковане, оскільки він не скоював інкриміноване йому кримінальне правопорушення. Засуджений вказує на те, що з боку адміністрації Олексіївської виправної колонії до нього застосовувались фізичні та моральні катування, а також прокурор при підписанні угоди про визнання винуватості чинив психологічний тиск на нього. Окрім цього, ОСОБА_7 посилається на те, що суддею при винесенні рішення неповно було роз`яснено можливість оскарження вироку суду, а також інші наслідки підписання угоди. Також, доводом апеляційної скарги є те, що в матеріалах справи є заява засудженого про слухання справи в режимі відеоконференції без дати її складання та відсутності реєстраційного номеру суду та конверту. Крім того, на думку, захисника ОСОБА_8 суд не міг скласти вирок за 22 хвилини, протягом яких він знаходився в нарадчій кімнаті.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями, думку прокурора про необхідність залишення апеляції без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог, передбачених п. 2 ст. 468, ч. 1 ст. 472 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості, в якій наряду з іншим, зазначається узгоджене сторонами покарання та згода обвинуваченого на його призначення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 475 КПК України, суд, переконавшись, що угода може бути затверджена, ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

26 лютого 2014 року між старшим прокурором прокуратури Дзержинського району м. Харкова та обвинуваченим ОСОБА_7 укладена угода про визнання винуватості. Згідно з угодою, ОСОБА_7 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Згідно п. 4 угоди про визнання винуватості, підозрюваному ОСОБА_7 були роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди та положення ст.ст. 473 та 394 КПК України, після чого ОСОБА_7 поставив свій підпис.

Суд першої інстанції перевіривши угоду на відповідність ст. 475 КПК України, переконався, що укладення угоди є добровільним та з`ясував у обвинуваченого чи цілком він розуміє права надані йому відповідно до ч.4 ст. 474 України, після чого обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив у судовому засіданні, що він розуміє наслідки укладення та затвердження угоди визначені ст. 473 КПК України і просив затвердити цю угоду.

Колегією суддів було досліджено звукозапис судового засідання від 25.03.2014 року, та встановлено, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження, в повному обсязі роз`яснив обвинуваченому ч. 4 ст. 474 КПК України, обставини за яких він зможе оскаржити вирок, а також переконався, що обвинувачений цілком розуміє дані положення закону.

Поряд з цим обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні особисто зазначив, що визнає себе винним в повному обсязі, погодився із запропонованою мірою покарання, яку визначили в угоді про визнання винуватості та просив затвердити угоду укладену між ним та прокурором.

Судом у відповідності до вимог ч.6 ст.474 КПК України встановлено, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, а також, що обвинувачений ОСОБА_7 розуміє наслідки укладення та затвердження угоди, визначені ст.473 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, в судовому засіданні встановивши відсутність перешкод щодо відмови в затвердженні вищевказаної угоди, відповідно до ст. 475 КПК України, ухвалив вирок.

Колегія суддів, дослідивши технічні записи судових засідань, а також відеозапис відеоконференції між Дзержинським районним судом м. Харкова та Олексіївською ВК УДПтСУ в Харківській області (№25), також, вважає, що ОСОБА_7 добровільно погодився на підписання угоди про визнання винуватості і будь-якого тиску під час укладання даної угоди до нього не здійснювалося.

Також, безпідставними є посилання засудженого та його захисника, про те, що при здійсненні відеоконференції ОСОБА_7 не зміг повідомити, що на нього здійснювався тиск з боку прокурора та адміністрації колонії при підписанні угоди про визнання винуватості, оскільки в ході судового розгляду оперуповноважений погрожував засудженому, періодично показуючи кулак, є надуманими, оскільки дослідивши відеозапис судового засідання, яке здійснювалося в режимі відеоконференції, колегія суддів не встановила таких обставин.

Крім того, твердження обвинуваченого про те, що він хотів мати захисника в ході судового розгляду, є необгрунтованими, оскільки як вбачається з технічного запису судового засідання від 25 березня 2014 року, ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді першої інстанції не заявляв клопотання про залучення захисника, не містять таких заяв і матеріали кримінального провадження.

Що стосується того факту, що на власноручно написаній заяві ОСОБА_7 про слухання справи в режимі відеоконференції, відсутні дата її складання, реєстраційний номер суду та конверт, то колегія суддів вважає, що ці обставини самі по собі не можуть бути підставами для скасування вироку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в ході судового розгляду засуджений ОСОБА_7 не заявляв про те, що не бажає здійснювати розгляд в режимі відеоконференції та не зазначав про необхідність розгляду з його безпосередньою присутністю в залі судового засідання.

Окрім того, на питання судді, чи отримував він пам`ятку про права та обов`язки, ОСОБА_7 чітко підтвердив, що він отримав пам`ятку, права йому зрозумілі (а.с. 84), а тому посилання на ці обставини в апеляції є безпідставними.

Не може колегія суддів вважати посилання захисника, що суд не повідомив підсудного про дату та час проведення попереднього судового засідання, в ході якого вирішувалось клопотання обвинуваченого про можливість розгляду справи у режимі відеоконференції, таким, яке є підставою для скасування вироку, оскільки в ході попереднього розгляду це клопотання ОСОБА_7 було задоволено.

Також, колегія суддів критично ставиться до твердження апелянта щодо сумнівів в тому, що за 22 хвилини, в період яких суддя перебував в нарадчій кімнаті, він міг скласти вирок, оскільки кримінально-процесуальним законом не визначені терміни перебування суду у нарадчій кімнаті та строки складання вироку. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції міг скласти вирок за цей час та порушення кримінального процесуального закону в даному випадку відсутні.

Посилання в апеляції про те, що до ОСОБА_7 з боку адміністрації колонії були застосовані фізичні та моральні катування, а також інші недозволені методи, є надуманими, оскільки за даними фактами прокуратурою Харківської області було проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000314, в ході якого були допитані свідки, досліджені матеріали особової справи засудженого та проведено службову перевірку, викладених у зверненні фактів. Проте, будь яких об`єктивних відомостей, які б свідчили про вчинення працівниками Олексіївської виправної колонії №25 протиправних дій отримано не було, у зв`язку з чим вищезазначене кримінальне провадження було закрито постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 18 червня 2015 року за відсутністю в діях працівників виправної колонії складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.

Стосовно призначеного покарання ОСОБА_7 колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог ч.5 ст. 65 КК України, у зв`язку із затвердженням вироком угоди про визнання винуватості, правильно призначив покарання, узгоджене сторонами угоди 1 рік 6 місяців позбавлення волі, та за ст. 71 КК України 2 роки 8 місяців позбавлення волі

Відповідно до вимог ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 статті 474 КПК України, у тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Зазначених підстав колегією суддів в судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання апеляції, які нічим не підтверджуються, є необґрунтованими, а тому підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а ОСОБА_7 в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий:
Судді: