У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Присяжнюк Т.І.,

суддів

Глоса Л.Ф., Федченка О.С.,

за участю
прокурора

Опанасюка О.В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві 19 лютого
2008 року кримінальну справу за касаційним поданням заступника прокурора Запорізької
області на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6
липня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

вказаним вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше
судимого

засуджено за ч. 2
ст. 296 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнений від
відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням
певних обов'язків відповідно до вимог ст. 76 КК України.

У апеляційному
порядку справа не переглядалась.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний
винним та засуджений за те, що він 18 лютого 2002 року близько 23 год. 15 хв.,
перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння
у приміщенні кафе «Еліс» по вул. Кірова, 58, у м. Бердянську, вчинив хуліганські дії
стосовно ОСОБА_2 і ОСОБА_3 групою осіб.

У касаційному поданні заступник
прокурора порушує питання про скасування постановленого по справі вироку та
направлення справи на нове розслідування, оскільки суд необгрунтовано, всупереч
вимогам міжнародно-правових документів про екстрадицію, засудив ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 296 КК України.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора, який підтримав касаційне подання, перевіривши матеріали справи та доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що подання підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 9 Конституції
України ст. 19 Закону України “Про міжнародні
договори України” чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України
і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Статтею 14 Європейської конвенції
про видачу правопорушників, 1957 року, ратифікованої Верховною Радою України
Законом України від 16 січня 1998 року № 43/98-ВР, передбачено, що видана особа
не може переслідуватися та засуджуватися ні за яке правопорушення, вчинене до
її видачі, крім правопорушення, за яке вона була видана.

Як убачається з матеріалів справи,
10 квітня 2002 року щодо ОСОБА_1 та
інших осіб було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 296 КК України (а.с. 76). Постановою заступника начальника СВ Бердянського
ГВ УМВС України від 19 квітня 2002 року дії ОСОБА_1 та інших осіб було
перекваліфіковано на ч. 4 ст. 187 КК України (а.с. 78).

У ході досудового слідства ОСОБА_1
з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин втік з постійного місця
проживання, у зв'язку з чим 10 квітня 2002 року був оголошений у розшук.

За результатами розшуку ОСОБА_1
було затримано 19 жовтня 2005 року у м.
Москва Російської Федерації.

На запит МВС України про видачу
ОСОБА_1 для притягнення його до кримінальної відповідальності за пред'явленим
обвинуваченням за ч. 4 ст. 187 КК України (а.с. 114)
Генеральною
прокуратурою Російської Федерації було прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 для
притягнення його до кримінальної відповідальності за розбій при обтяжуючих
обставинах і залишено без задоволення вимоги про видачу ОСОБА_1 у частині
інкримінування йому кваліфікуючої ознаки - «у великих розмірах» у зв'язку з
тим, що за російським кримінальним законодавством розмір спричиненої шкоди не є
великим (а.с. 123).

Відповідно до ст. 66 Конвенції «Про
правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних
справах» від 22 січня 1993 року, учасниками якої є Україна та Російська
Федерація, без згоди запитуваної договірної сторони видану особу не можна
притягнути до кримінальної відповідальності або піддати покаранню за вчинений
до її видачі злочин, за який особа не була видана.

Проте зазначені вимоги залишилися
поза увагою суду, який не перевірив умови видачі ОСОБА_1, стосовно якого
питання про притягнення його до відповідальності за хуліганство, вчинене групою
осіб, не ставилось.

Так, вироком Бердянського
міськрайонного суду Запорізької області від 6 липня 2006 року ОСОБА_1 визнано
винним і засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України, чим суд порушив вимоги ст. 14
Європейської конвенції про видачу правопорушників та вийшов за межі
домовленості між Російською Федерацією й Україною.

За таких обставин, з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 397 КПК України касаційне подання підлягає задоволенню, а вирок
щодо ОСОБА_1 скасуванню.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання прокурора задовольнити, вирок
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 липня 2006 року
стосовно ОСОБА_1 скасувати, а кримінальну справу направити на нове
розслідування.

Судді:

Присяжнюк Т.І. Глос Л.Ф. Федченко О.С.