Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
27 квітня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року по кримінальному провадженню за №0000527 стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, з вищою освітою, працюючої оператором на ТЧ-14 «Локомотивне депо», одруженої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої за ч.1 ст.125 КК України,

з участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і закрити кримінальне провадження за відсутністю в її діях складу злочину.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначила, що вирок суду базується на неналежних та недопустимих доказах в розумінні вимог ст.ст.84-88 КПК України, а саме - показаннях потерпілого ОСОБА_10 і його матері, баби ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , висновку судмедекспертизи. Показання даних осіб, на думку обвинуваченої, не є належними та достатніми доказами невмисного нанесення тілесних ушкоджень, оскільки потерпілий, його мама і баба є зацікавленими особами. При цьому двоє останніх - не були очевидцями конфлікту.

Апелянт зазначила, що допит потерпілого та його матері в ході досудового слідства, на який покликається суд, в порушення вимог ст.225 КПК України, був проведений без участі сторони захисту, а клопотання про допит потерпілого безпосередньо в судовому засіданні судом безпідставно відхилене.

Крім того, обвинувачена зазначила, що показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_11 суперечливі щодо дата і обставин розмови про конфлікт. Показання свідка ОСОБА_12 є непослідовними, суперечать показанням потерпілого, інших очевидців конфлікту. Також ОСОБА_5 вважає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які спростовують пред`явлене їй обвинувачення. У зв?язку з цим заявлено клопотання щодо заслуховування перших шести із зазначених свідків у ході апеляційного розгляду.

ОСОБА_5 вказала на те, що висновок судмедекспертизи також не може слугувати доказом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому саме нею, оскільки експерт не виключає можливості утворення таких ушкоджень внаслідок самопадіння чи падіння з прискоренням. Також у висновку експерта зазначено, що ушкодження можуть походити від удару долонею хоча потерпілий стверджує, що обвинувачена била його кулаком. Обвинувачена зазначила, що в ході досудового та судового слідства не була виключена можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим внаслідок його конфліктів з бабою ОСОБА_11 або ОСОБА_21 .

Заступник прокурора Рівненської області в апеляційній скарзі ставить питання про пом?якшення покарання, зміну зазначеного вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі 35 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 595 грн.

Свої вимоги він обґрунтував тим, що відповідно до ч.2 ст.53 КК України покарання у виді штрафу призначається судом не у твердій сумі, а в ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який встановлений законодавством України на момент постановлення вироку, що є тотожним поняттю кратність. Про те, суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання у виді штрафу у твердій грошовій сумі 600 грн., яка некратна неоподаткованими мінімуму доходів громадян, що на думку прокурора є неправильним застосуванням кримінального закону.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить даний вирок скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді виправних робіт на строк 1 рік.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що призначене покарання у виді штрафу є явно несправедливим, оскільки обвинувачена свою вину у вчиненні злочину не визнала, не сприяла розкриттю злочину та надавала суду неправдиві показання для уникнення відповідальності. Крім того, ОСОБА_5 вчинила злочину із застосуванням насильства щодо малолітнього, після вчинення не усвідомила протиправність своїх дій, не покаялась у скоєному, не відшкодувала заподіяну злочином шкоду потерпілому. Вказані обставини, на думку прокурора, свідчать про небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення та характеризують її як суспільно небезпечну особу.

У запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 вказала на законність та обґрунтованість вироку та просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення. При цьому зазначила, що твердження обвинуваченої щодо неналежності та недостатності доказів навмисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому не заслуговують на увагу, оскільки неповнолітній потерпілий попереджався про обов`язок говорити правду, його пояснення є послідовними, підтверджені висновком судово-медичної експертизи. Крім того, у показаннях мами та бабусі потерпілого також відсутні протиріччя.

Представник потерпілого вважає, що допит потерпілого та його матері під час досудового розслідування в порядку ст.225 КПК України був проведений на законних підставах, оскільки на момент цього допиту обвинуваченій не було повідомлено про підозру. Не погоджується і з твердження обвинуваченої щодо того, що допит потерпілого у присутності матері вплинув на його показання.

Що стосується відмови у задоволенні клопотання захисту про допит потерпілого та його матері у судовому засіданні, то на думку адвоката ОСОБА_9 , це законно, оскільки дане клопотання не було обґрунтоване відповідно до вимог ст.225 КПК України, а також не було надано переліку питань, які слід поставити потерпілому, як того вимагає ст.552 КПК України.

Суперечності у показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , на які вказала обвинувачена, є несуттєвими. Крім того, між показаннями свідка ОСОБА_13 та потерпілого протиріч немає.

Представник потерпілого, проаналізувавши показання свідків захисту, вказала, що вони бачили лише як ОСОБА_22 догнав потерпілого, він вирвався і впав. Проте як саме впав потерпілий, як тримала його обвинувачена, вказані свідки давали різні пояснення. Також зазначила, що обвинувачена використовує висновки експерта вибірково, оскільки у судовому засіданні судмедексперт ОСОБА_23 вказував, що при самопадінні не можна отримати такі тілесні ушкодження, як у потерпілого, тілесні ушкодження на шиї потерпілого виникли від стискання рук. Вказані висновки підтверджують пояснення потерпілого. Тому, на переконання представника потерпілого, обставини, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченої, вказують лише на її бажання уникнути кримінальної відповідальності.

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнана винною та засуджена за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 600 грн.

Судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 в інтересах малолітнього ОСОБА_10 та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_24 1000 грн. моральної шкоди.

Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

ОСОБА_5 визнано винною та засуджена за те. що вона 30 червня 2014 року о 19 год. 00 хв., перебуваючи на АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли внаслідок висловленої на її адресу словесної образи, умисно нанесла неповнолітньому ОСОБА_10 , 2002 року народження, декілька ударів рукою по тулубу, внаслідок чого спричинила потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді саден на правій лопатці в нижній та середній третинах (множині), по задній поверхні шиї, біля хребта на 6,2 см нижче від нижнього краю лівої лопатки, на лівому передпліччі по внутрішній поверхні в нижній третині, на лівому плечі по передній поверхні у верхній третині, забою м`яких тканин грудної клітки.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену ОСОБА_5 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав тільки апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області, дослідивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, винуватість обвинуваченої ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за викладених у вироку обставин, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема з показань потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що під час гри м?ячем виник конфлікт і тому він втік з двору. Коли був повернутий назад, обвинувачена ОСОБА_5 , взяла його за шию та нанесла кілька ударів по спині. Кинувши його на землю, сказала просити пробачення. Після вибачення відпустила і він пішов додому, де розповів про подію - мамі ОСОБА_24 і бабусі ОСОБА_25 .

Вказані пояснення потерпілий ОСОБА_24 підтвердив 04.07.2014 р. при проведенні слідчого експерименту, під час якого показав як його тримала обвинувачена та куди саме нанесла удари.

Показання потерпілого не містять розбіжностей, послідовні і підтверджені висновками судово-медичних експертиз.

Так, за висновком судово-медичної експертизи №243 від 17.07.2014 р., механізм виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , який він показав під час слідчого експерименту, не суперечить слово-медичним даним.

З висновку судово-медичної експертизи №235 від 16.07.2014 р. виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження садна на правій лопатці в нижній та середній третинах, по задній поверхні шиї, біля хребта на 6,2 см нижче від нижнього краю лівої лопатки, на лівому передпліччі по внутрішній поверхні в нижній третині, на лівому плечі по передній поверхні у верхній третині виникли не менше як від шести травмуючих дій (ударів) тупими предметами з незначною силою нанесення (спричинення) і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Ці тілесні ушкодження могли утворитися 30.06.2014 р.

Вказані висновки мотивовані та обгрунтовані, їх достовірність підтвердив суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_26 .

Не суперечать цим даним і покази ОСОБА_24 і ОСОБА_11 , які про подію дізнались за слів потерпілого ОСОБА_10 сина і онука кожної (відповідно).

Свідок ОСОБА_27 показав суду, що ОСОБА_5 тримала ОСОБА_10 за шию, нанесла потерпілому удари рукою по спині.

Про те, що обвинувачена ОСОБА_5 замахувалася рукою на потерпілого ОСОБА_10 показала суду і свідок ОСОБА_13 .

Згідно показань свідка ОСОБА_28 обвинувачена ОСОБА_5 тримала потерпілого ОСОБА_10 .

Про обставини виникнення конфлікту під час гри м?ячем показали суду свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 і ОСОБА_29 .

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв?язку.

Як встановлено ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. У свою чергу, як передбачено ст.86 КПК, визнається допустимим доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було вручене ОСОБА_5 06.08.2014 р., тоді як допит потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_24 проведено 14.07.2014 р. (арк. к.п. 83, 73-82).

Відповідно до положень ст.225 КПК у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження має право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду. Допит особи згідно з положеннями цієї статті може бути також проведений за відсутності сторони захисту, якщо на момент його проведення жодній особі не повідомлено про підозру у цьому кримінальному провадженні. Разом з цим, згідно вимог ст.226 КПК, допит малолітньої або неповнолітньої особи проводиться у присутності законного представника.

Згідно наявних у матеріалах кримінального провадження даних, потерпілий ОСОБА_10 і свідок ОСОБА_24 постійно проживають за межами України в Московській області Російської Федерації і влітку 2014 р. гостювали у м.Здолбунові Рівненської області тимчасово. Зазначена обставина унеможливлювала подальший допит цих осіб під час судового розгляду у розумні строки, а тому, на думку колегії суддів, місцевий суд правомірно, у відповідності до вимог ст.225 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про їх допит.

Виходячи з обставин, зазначених вище, колегія суддів вважає позбавленими підстав доводи обвинуваченої щодо неналежності та недопустимості таких доказів, як показання потерпілого і свідків.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про невірність викладу показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і неправильності оцінки цих доказів судом першої інстанції є надуманими, оскільки, як вбачається з вироку, із врахуванням наявних в провадженні інших доказів, ці показання оцінені критично.

Не ґрунтуються на доказах і доводи про нанесення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_21 , який, згідно показань ОСОБА_27 , бив ОСОБА_30 по голові картонкою. Отже тілесних ушкоджень, які виявлено у потерпілого, не заподіював. Суперечності в показаннях свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_11 не стосуються обствин вчинення злочину, а тому колегія визнає їх неістотними.

Згідно ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Проте, заявивши клопотання про повторне дослідження доказів, обвинувачена не зазначила у чому саме проявились порушення та неповнота при допиті свідків судом першої інстанції. За вказаних обставин колегія судів вважає, що передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для повторного дослідження доказів заслуховування показань свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 не має.

З вироку вбачається що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та наявність обставини, яка обтяжує покарання і відсутність пом?якшуючих покарання обставин.

Так, дане кримінальне правопорушення є злочином невеликої тяжкості. Разом з цим взято до уваги, що обвинувачена ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання та має на утриманні сім?ю, не перебуває на обліку у нарколога і психіатра, раніше не судима. Призначаючи штраф у наближеному до нижньої межі санкції розмірі, суд першої інстанції умотивовував своє рішення наявністю вказаних обставин.

Таке рішення не суперечить нормам кримінального закону і роз?ясненням, що містяться у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.). Зокрема, у п.2 цієї Постанови, роз?яснено, що призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо. До складу сім?ї обвинуваченої входить двоє неповнолітніх дітей,

Санкція ч.1 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу, громадських робіт або виправних робіт. Відповідно до ч.2 ст.53 КК розмір штрафу визначається судом в залежності від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.
Згідно положення ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Доводи прокурора ОСОБА_7 щодо не сприяння обвинуваченою розкриттю злочину колегія судів вважає позбавленими підстав, оскільки, як передбачено ст.63 Конституції України, особа не несе відповідальності за давати показання або пояснення щодо себе.
Стосовно посилання апелянта на невизнання обвинуваченою своєї вини, то це право особи, а не її обов?язок, але, за наявності такої обставини, остання може бути визнана пом?якшуючою покарання. До таких же віднесено і відшкодування шкоди.
Разом з цим, при призначення покарання місцевим судом було враховано обтяжуючу обставину, на яку послався прокурор.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначений судом першої інстанції вид покарання не є явно несправедливим через свою м?якість.
Що стосується суми штрафу, призначеного місцевим судом ОСОБА_5 , то вона відповідає розміру, встановленому як у Загальній частині Кримінального кодексу України (ч.2 ст.53 цього Кодексу), так в Особливій його частині (ч.1 ст.125 КК).

Зокрема ч.1 ст.125 КК України передбачено штраф в межах від тридцяти до п?ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вимог щодо кратності неоподатковуваних мінімумів доходів громадян розміру штрафу норми кримінального закону не містять.

За таких обставин доводи заступника прокурора Рівненської області про необхідність пом?якшення покарання до 35 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпідставні та не заслуговують на увагу.

Відтак колегія суддів вважає, що підстав для зміни чи скасування вироку, не вбачається, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2015 року по кримінальному провадженню за №0000527 стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3