Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

при секретарі ОСОБА_9,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження за заявами ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2011 року за нововиявленими обставинами,

за участю прокурора ОСОБА_10,

захисників ОСОБА_2, ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2004 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року) за відсутності в її діях складу злочинів, передбачених ст. 80-1 КК України (в редакції Закону України від 29 липня 1994 року); ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 366 КК України.

Цей же суд постановою від 31 грудня 2004 року закрив кримінальну справу щодо ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року) за відсутності в його діях складу злочинів, передбачених ст. 80-1 КК України (в редакціїї Закону України від 29 липня 1994 року); ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 212; ч. 2 ст. 366 КК України.

В апеляційному та касаційному порядку судові рішення до листопада 2011 року не переглядалися.

Верховний Суд України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії 11 листопада 2005 року встановив законність та обґрунтованість вказаних постанов суду першої інстанції.

Постановами від 28 жовтня 2011 року Шевченківський районний суд м. Києва поновив заступнику Генерального прокурора України строк на касаційне оскарження постанов Шевченківського районного суду м. Києва від 30-го та 31 грудня 2004 року про закриття кримінальних справ щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посилаючись на скасування Генеральним прокурором України 20 жовтня 2011 року постанови про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_5 та відновлення досудового розслідування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглянувши касаційні скарги заступника Генерального прокурора України, ухвалою від 17 листопада 2011 року ці рішення місцевого суду скасував, провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 закрив у зв'язку із закінченням строків давності, звільнивши цих осіб від кримінальної відповідальності.

28 лютого 2014 року Київський районний суд м. Харкова закрив кримінальну справу щодо ОСОБА_5 через відмову прокурора від обвинувачення у зв'язку з тим, що зібрані у справі докази не підтверджують пред'явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, а можливість надання нових доказів обвинувачення та способи їх зібрання вичерпані.

ОСОБА_1 у своїх інтересах та захисник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулись із заявами про перегляд ухвали суду касаційної інстанції від 17 листопада 2011 року за нововиявленими обставинами на підставі п. 5 ст. 459 КПК України. Однією з таких нововиявлених обставин вони вважають те, що 28 лютого 2014 року через відмову прокурора від обвинувачення Київський районний суд м. Харкова закрив кримінальну справу щодо ОСОБА_5 за вчинення інкримінованих злочинів за попередньою змовою та у складі злочинної групи з ОСОБА_1, ОСОБА_3 та іншими особами. Другою нововиявленою обставиною, на думку заявників, є те, що касаційний суд не врахував ухвали Верховного Суду України від 11 листопада 2005 року, якою підтверджено законність винесення Шевченківським районним судом м. Києва 30-го та 31 грудня 2004 року постанов про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України ( 1960 року ) у зв'язку з відсутністю в їх діях складу інкримінованих злочинів.

У своїх заявах ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просять скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2011 року за нововиявленими обставинами та відмовити в задоволенні касаційних скарг прокурора і залишити без зміни постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2004 року щодо ОСОБА_1 та від 31 грудня 2004 року щодо ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які підтримали заяви, пояснення прокурора, який, частково підтримавши заяви, просив скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ тільки за такою нововиявленою обставиною, як закриття справи щодо ОСОБА_5, і залишити в силі постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2004 року щодо ОСОБА_1 та від 31 грудня 2004 року щодо ОСОБА_3, перевіривши матеріали цього кримінального провадження та матеріали кримінальної справи № 2018/5492/2012 щодо ОСОБА_5, обговоривши наведені у заявах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

За п. 5 ч. 2 указаної норми закону нововиявленими обставинами визнаються інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Як убачається з матеріалів справи, Верховний Суд України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії в ухвалі від 11 листопада 2005 року вказав на те, що постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 30-го та 31 грудня 2004 року про закриття кримінальних справ щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були прийняті з дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства компетентними органами, набрали чинності та є обов'язковими для виконання. Як зазначив Верховний Суд України, цими постановами фактично визнано, що кримінальні справи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були порушені безпідставно.

Перевіряючи доводи, викладені в заявах про нововиявлені обставини, а також матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3, колегія суддів установила, що ухвалу Верховного Суду України від 11 листопада 2005 року до цієї кримінальної справи не було долучено, про неї не було відомо касаційному суду під час розгляду касаційних скарг прокурора.

З огляду на викладене колегія суддів уважає слушними доводи заявників стосовно того, що вказана ухвала Верховного Суду України є нововиявленою обставиною, яка могла вплинути на висновки касаційного суду під час постановлення ухвали від 17 листопада 2011 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3, на підставі п. 5 ч. 2 ст. 459 КПК України.

Інша зазначена заявниками обставина - закриття Київським районним судом м. Харкова 28 лютого 2014 року кримінальної справи щодо ОСОБА_5, на думку колегії суддів, не є нововиявленою обставиною в розумінні ст. 459 КПК України.

Тому заяви ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду касаційної інстанції від 17 листопада 2011 року - скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 467 КПК України при ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.

Оскаржуючи 21 жовтня 2011 року постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2004 року щодо ОСОБА_1 та від 31 грудня 2004 року щодо ОСОБА_3, заступник Генерального прокурора України у касаційних скаргах указував на необґрунтоване закриття кримінальних справ щодо цих осіб на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України ( 1960 року ), на наявність достатніх даних для порушення щодо них кримінальних справ і на те, що при постановленні таких рішень суд першої інстанції не перевірив і не оцінив доказів обвинувачення, а також не навів свого висновку про доведеність чи недоведеність винуватості осіб.

Перевіривши зазначені доводи та матеріали кримінальної справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг прокурора з огляду на таке.

Ухвалою Верховного Суду України від 11 листопада 2005 року, яка є чинною та обов'язковою для виконання, встановлено, що кримінальні справи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обґрунтовано і відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства закрито компетентними органами та посадовими особами за відсутністю складу злочину на підставі п. 2 ст. 6 КПК України ( 1960 року ).

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що прокурор оскаржив зазначені рішення суду першої інстанції майже через сім років після їх постановлення, що суперечить положенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновкам Європейського суду з прав людини щодо дотримання принципу юридичної визначеності, викладеним, зокрема в рішенні від 03 квітня 2008 року «Пономарьов проти України».

Так, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (res judicata). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. Також Європейський суд з прав людини указав, що якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

У справі щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанов від 30-го та 31 грудня 2004 року був поновлений 28 жовтня 2011 року лише з тих підстав, що постановою Генерального прокурора України від 20 жовтня 2011 року скасовано постанову про закриття кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_5, яка пов'язана зі справою заявників, і відновлено досудове розслідування.

Проте колегія суддів уважає, що обгрунтованих підстав для поновлення строку на касаційне оскарження постанов Шевченківського районного суду м. Києва від 30-го та 31 грудня 2004 року не було, оскільки підстави, з яких районний суд поновив цей строк, не стосувались екстраординарного перегляду остаточного й обов'язкового рішення суду, та є непереконливими.

За таких обставин касаційні скарги заступника Генерального прокурора України не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 459, 466, 467 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Заяви ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2011 року за нововиявленими обставинами задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2011 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати за нововиявленими обставинами.

Касаційні скарги заступника Генерального прокурора України залишити без задоволення, а постанови Шевченківського районного суду м. Києва щодо ОСОБА_1 від 30 грудня 2004 року та щодо ОСОБА_3 від 31 грудня 2004 року - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8