ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3002кМ14 У х в а л А
23 жовтня 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_8,
суддів - ОСОБА_11, ОСОБА_10, при секретарі судового засідання - ОСОБА_9,
з участю прокурора - ОСОБА_12, засудженого - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-3002КМ14 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_2 на вирок Братського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2013 року та на вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Братського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця міста

Мелітополь Запорізької області, який

проживає АДРЕСА_1,

раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 24 серпня 2013 року, близько 23 години 30 хвилин, поблизу магазину «Мічурінець», що по вулиці Жовтневій, 44-а в селі Надеждівка Братського району Миколаївської області, у ході сварки з ОСОБА_4 на грунті особистої неприязні, яка виникла раптово, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень наніс ОСОБА_4 один удар у голову скляною пляшкою, заповненою пивом. В результаті таких дій потерпілому було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, від якого настала його смерть.

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2014 року вирок Братського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2013 року щодо ОСОБА_1 в частині призначення покарання, скасовано та призначено засудженому за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років і 6 місяців. В решті вирок суду 1-ї інстанції залишено без зміни.

У касаційних скаргах засуджений та його захисник, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, що потягло за собою суворість призначеного покарання, порушують питання про зміну судових рішень, перекваліфікацію дій ОСОБА_1 на ст. 124 КК України та призначення покарання, не пов'язаного з позбавленням волі. В обґрунтування наведеного зазначають, що засуджений заподіяв ОСОБА_4 тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки протиправні дії потерпілого, який погрожував зіштовхнути ОСОБА_1 з висоти, становили реальну загрозу для його життя і здоров'я. На думку засудженого і захисника, при призначенні покарання суди не дали належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання, вчинив злочин вперше, активно сприяв його розкриттю та у вчиненому щиро розкаявся.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволеними бути не можуть.

Як вбачається вирок суду першої інстанції ухвалений з дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, в частині вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину та кваліфікації його дій є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 і визнаного судом доведеним, висновки суду про доведеність такого обвинувачення обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи сторони захисту про перевищення ОСОБА_1 меж необхідної оборони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і вимогах закону.

Перевіряючи аналогічні доводи в ході судового розгляду, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано відкинув свідчення обвинуваченого про перебування його в стані необхідної оборони від дій потерпілого та дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_1 умисно заподіяв ОСОБА_4 тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило його смерть.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на показання в судовому засіданні засудженого ОСОБА_1 про те, що в ході сварки він, сидячи на парапеті, сприйняв слова ОСОБА_4 про можливість падіння з такої висоти як погрозу, зліз з парапету і наніс потерпілому удар пляшкою з пивом в обличчя.

Такі свідчення узгоджувалися з показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_6, з яких вбачалося, що нанесенню удару передувала лише розмова між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, даними протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_1, а також з іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку (а. с. 73-78).

Наслідки дій ОСОБА_1 об'єктивно підтверджені даними: протоколу огляду місця події від 25 серпня 2013 року з фототаблицями про виявлення в домоволодіння ОСОБА_7 трупа ОСОБА_4; висновків судово-медичних експертиз № 216 від 23 вересня 2013 року та № 385 від 24 вересня 2013 року, з яких вбачалося, що смерть потерпілого настала від тяжкого тілесного ушкодження в виді закритої черепно-мозкової травми з переломом луски лівої скроневої кістки та крововиливом над твердою мозковою оболонкою, таке ушкодження виникло від одноразового впливу тупого предмету з обмеженою поверхнею контакту, яким могла бути скляна пляшка, наполовину заповнена пивом, найбільш імовірно - від удару цим предметом у ліву скроню (а. с 53-59, 63-67, 69-72).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної й достатньої для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як встановлено судом на підставі показань самого засудженого і свідків, ОСОБА_4 під час конфлікту не застосовував насильства, яке могло б становити об'єктивну загрозу для життя чи здоров'я ОСОБА_1 або інших осіб і викликати необхідність у негайному відверненні такої загрози шляхом заподіяння потерпілому фізичної шкоди.

Навпаки, зі свідчень ОСОБА_1 і свідка ОСОБА_6 вбачалося, що до нанесення засудженим удару між ним і ОСОБА_4 відбувався виключно словесний конфлікт. При цьому потерпілий не демонстрував та не використовував предметів, якими можливо заподіяти тілесні ушкодження. Сам засуджений у ході слідчого експерименту не вказував про посягання з боку ОСОБА_4 або погрозу його вчинення, а свої дії мотивував лише обуренням словами потерпілого та власним припущенням, що ОСОБА_4 вдарить його першим і він не зможе дати відсічі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вказував про погрозу потерпілого зіштовхнути його з парапету. Однак з цих же показань обвинуваченого вбачалося, що він наніс удар після того, як зліз звідти і загроза падіння з висоти для нього минула.

У кримінальному провадженні не встановлено і колегія суддів не вбачає конкретних обставин, які б в обстановці, що склалася, давали засудженому достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання з боку ОСОБА_4, і могли би свідчити про перебування ОСОБА_1 у стані уявної оборони.

Враховуючи викладене, суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про те, що тяжке тілесне ушкодження, яке потягло смерть потерпілого, засуджений заподіяв умисно і обгрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляційними скаргами, в тому числі, обвинуваченого і його захисника, на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку в частині вирішення питання про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій, однак визнав за необхідне призначити обвинуваченому більш суворе покарання, виклавши своє рішення у вироку, який відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення покарання відповідає наведеним вимогам.

При цьому суд урахував, що ОСОБА_1 вчинив умисний тяжкий злочин, яким завдано непоправних наслідків у виді смерті людини, однак раніше не судимий, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває (а. с. 80-82, 84-86, 88-90).

Обставин, які пом'якшують і обтяжують покарання, у кримінальному провадженні не встановлено.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги дані про особу ОСОБА_1, на які посилаються засуджений і захисник у скаргах, та призначив покарання не в максимальних межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Доводи касаційних скарг про щире каяття засудженого як обставину, що пом'якшує покарання, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і вимогах закону.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб'єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Таке ставлення ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, характеризується її щирим осудом та готовністю нести кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_1 у судовому засіданні визнавав вину лише в частині факту заподіяння ним потерпілому тілесного ушкодження під тягарем зібраних у справі доказів. Однак постійно намагався перекласти винуватість у вчиненому на ОСОБА_4 з метою пом'якшення відповідальності та не вчиняв жодних дій, які би свідчили про його щире каяття.

Враховуючи викладене, призначене ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції покарання колегія суддів вважає таким, яке за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів, та підстав для його пом'якшення не знаходить.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Братського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2013 року та вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_11 ОСОБА_10