ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2983/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/121/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.382 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2025 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта середньо-спеціальна, не працюючого, громадянина України, розлученого, має на утримання одну неповнолітню дитину, раніше судимого 17.10.2024 за ч.1 ст. 382 КК України до штрафу в розмірі 8500 грн, який сплачений 17.12.2024,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробацїі про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 04.09.2024 постановою Кременецького районного суду Тернопільської області у справі № 601/2658/24, яка набрала законної сили, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 17.10.2024 ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.382 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 н.м.д.г. (8500 грн), який він сплатив 17.12.2024.

Маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 04.09.2024 у справі № 601/2658/24, яка набрала законної сили, його притягнуто до адміністративної відповідальності у тому числі до позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки (термін дії до 17.12.2027) діючи умисно, маючи реальну можливість виконати вказану постанову, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст. ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України з метою невиконання постанови суду, що набрала законної сили, маючи реальну можливість її виконати, повторно керував транспортним засобом 18.09.2025.

18.09.2025 о 00 години 45 хвилин, ОСОБА_7 під час комендантської години перебував по вул.Захисників України, м.Кременець Кременецького району Тернопільської області та керував транспортним засобом марки "Шкода Октавія" державний номерний знак НОМЕР_1 . Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 382 КК України - умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею - ч.1 ст.382 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити та визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, призначивши йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, поклавши на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Свої доводи мотивує тим, що судом допущене неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України порушив засади призначення покарання, оскільки звільнив його також від відбування додаткового покарання, яке підлягає обов`язковому відбуванню.

При цьому судом помилково враховано як обставину, що обтяжує покарання, а саме повторність, оскільки така є ознакою злочину і зазначена у кваліфікації кримінального правопорушення, тому її необхідно виключити із мотивувальної частини вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, захисника та обвинуваченого, котрі вважають, що апеляція прокурора підлягає задоволенню лише в частині виключення вказівки з вироку суду про наявність обтяжуючої покарання обставини, а в решті вирок вважають законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7 за ч.3 ст.382 КК України покарання, суд першої інстанції його визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як воно відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого визнав сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції правильно послався на активне сприяння розкриттю злочину, що пом`якшує покарання, оскільки, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, вона є самостійною обставиною, яка пом`якшує покарання. Врахування цієї обставини при призначенні покарання, за умови встановлення її наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даної обставини такою, що пом`якшує покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Також судом встановлено, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні ним даного кримінального правопорушення та погодився з фактичними обставинами його вчинення, за обставин встановлених органом досудового розслідування, щиро розкаявся.

З огляду на обставини, що пом`якшують покарання, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці обставини, а також дані про особу винного, в своїй сукупності та співвідношенні знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України та свідчать про можливість призначення йому покарання за вказаний злочин із застосуванням ст.75 КК України, а отже суд прийшов до вірного переконання про призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, встановленому санкцією статті обвинувачення, і з таким рішенням суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Крім того, за змістом ст.ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України суд у повній мірі дотримався зазначених вимог. Так, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, що має на утриманні неповнолітню дитину та хвору матір, відношення обвинуваченого до скоєного; його посткримінальна поведінка.

Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України із встановленням терміну іспитового строку, оскільки місцевий суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без його ізоляції від суспільства, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначенні покарання.

Таких невідповідностей при призначенні покарання ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, встановлені місцевим судом дані про особу ОСОБА_7 , його поведінку після вчинення злочину, відношення до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжує покарання, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Разом з тим, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, місцевий суд із застосуванням ст.75 КК України, помилково звільнив останнього від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, застосування якого, відповідно до санкції цієї статті є безальтернативним.

Так, згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, виходячи з приписів указаної норми, застосування ст.75 КК України та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням можливе лише до покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне вирок місцевого суду в частині призначення покарання за ч.3 ст.382 КК України скасувати та в цій частині постановити новий вирок.

Також є слушними доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність зазначення у вироку судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання, а саме повторність злочину.

Так ч. 3 ст. 382 КК України передбачено відповідальність за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, або особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб.

Відповідно до вимог ч.4 ст.67 КК України якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

В даному випадку, місцевим судом визнано доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 382 КК України - умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею - ч.1 ст.382 КК України, а отже посилання місцевого суду при призначенні покарання ще раз у мотивувальній частині оскаржуваного вироку на наявність обтяжуючої покарання обставини - повторності, слід виключити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2025 року задовольнити.

Вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2025 року в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробацїі про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на наявність обтяжуючої покарання обставину повторність злочину.

В решті вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2025 року залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді