ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №629/1603/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/299/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

-захисника ОСОБА_6 ,

-підозрюваного ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, в режимі відеоконференції, матеріали за апеляційними скаргами підозрюваного ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2026 року, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Лозівсього РВП ГУНП в Харківській області та застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , 1983 року народження, запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12 квітня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати, кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги підозрюваний посилається на те, що слідчим суддею не було досліджено матеріали кримінального провадження, а саме: місця його проживання (ВПО у м. Дніпро) та неотримання ним повісток, його сімейного стану.

Вказує, що повідомлення про підозру йому вручено не було.

Стверджує, що не вчиняв інкримінованого йому злочину, не знав та не мав знати той факт, що ОСОБА_8 самовільно залишив військову частину.

Вказує, що він є ветераном війни, приймав участь у бойових діях на Донеччині, Лимані, Ямполі, Кремінній.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою змінити підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави на запобіжний захід у виді домашнього арешту у період доби з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що стороною обвинувачення не доведено, а слідчим суддею не встановлено наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 має намір втекти, буде ухилятися від викликів слідчого, прокурора чи суду, впливати на свідків, може знищити або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не наведено жодного доказу щодо продовження ним злочинної діяльності.

Наголошує, що слідчим суддею не наведено аргументів про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Зазначає, що ОСОБА_7 , в силу ст.89 КК України не має судимостей, має постійне місце реєстрації та проживання, з 31 липня 2024 року є внутрішньо переміщеною особою, учасником бойових дій, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

Вказує, що ОСОБА_7 одружений, дружина перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, родина є багатодітною, підозрюваний має на утриманні одну неповнолітню дитину та двох малолітніх дітей, а також хвору матір, яка перенесла операційне втручання та має гіпертонічне захворювання. Крім того, двоє з дітей перенесли оперативні втручання та мають вроджені захворювання серця, мають постійно відвідувати лікарів, а дружина наразі має перелом руки.

Наголошує, що на момент направлення підозрюваному повісток про виклик до слідчого від 19.01.2026 року та 26.01.2026 року, останній перебував у м. Дніпро та не знав про наявність кримінального провадження відносно нього.

Вважає, що між підозрюваним ОСОБА_7 та працівником ВСП сталось непорозуміння, оскільки останній, переплутавши підозрюваного з іншим військовим, почав сварку.

Наголошує на помилковому проявленні агресивної поведінки ОСОБА_7 в залі судового засідання, у зв`язку із не наведенням прокурором обґрунтованості підозри, та вважає, що слідчий суддя у такому випадку мав право притягнути його до адміністративної відповідальності.

Зазначає, що ОСОБА_7 не було допитано у якості підозрюваного.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні захисник та підозрюваний підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не надав.

Тому апеляційний розгляд проведено за його відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення підозрюваного, захисника, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування чи суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, на що обґрунтовано послався слідчий суддя у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що вказане кримінальне правопорушення, відповідно до пред`явленої підозри, мало місце під час воєнного стану, який діє по всій території України з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації, а також того, що ОСОБА_7 підозрюється в перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, - на думку колегії суддів у цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а також у збереженні життів громадян України, військовослужбовців та інших осіб, які перебувають в Україні.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій, під час воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків досудового розслідування та судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання в апеляційних скаргах підозрюваного та захисника на недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків, в тому числі і спроби переховуватися від правоохоронних органів та суду, об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що підозрюваний, в силу ст.89 КК України, не має судимостей, має постійне місце реєстрації та проживання, з 31 липня 2024 року є внутрішньо переміщеною особою, учасником бойових дій, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, в даному випадку не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ризики, встановлені судом та слугувати підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи суспільну небезпечність діяння, у вчиненні якого він підозрюється та усвідомлення ним передбаченого за це покарання у виді позбавлення волі на тривалий час.

Щодо посилань захисника в апеляційні скарзі про те, що ОСОБА_7 одружений, дружина перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, родина є багатодітною, підозрюваний має на утриманні одну неповнолітню дитину та двох малолітніх дітей, а також хвору матір, то вони самі по собі не свідчать про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки існували на момент вчинення інкримінованого йому злочину та не стали для нього стримуючими факторами.

Посилання захисника про те, що на момент направлення підозрюваному повісток про виклик до слідчого від 19.01.2026 року та 26.01.2026 року, останній перебував у м. Дніпро та не знав про наявність кримінального провадження відносно нього, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно матеріалам провадження, повістки про виклик до слідчого від 19.01.2026 року та 26.01.2026 року, направлялись за адресою реєстрації підозрюваного, а саме: АДРЕСА_1 , - 15 січня 2026 року та 22 січня 2026 року відповідно (а.с. 222, 223).

Однак, даних на підтвердження того, що ОСОБА_7 у період з 15 січня 2026 року по 22 січня 2026 року перебував за місцем реєстрації його як внутрішньо переміщеної особи у м. Дніпро, стороною захисту не надано та матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, відповідно до протоколу затримання від 12 лютого 2026 року, ОСОБА_7 був затриманий за місцем його реєстрації у Харківській області, куди здійснювалось направлення повісток про виклик до слідчого (а.с. 167-169).

Посилання підозрюваного та захисника на необґрунтованість підозри відносно ОСОБА_7 , а саме того, що останній не вчиняв інкримінований йому злочин, не знав та не мав знати той факт, що ОСОБА_8 самовільно залишив військову частину, що між підозрюваним та працівником ВСП сталось непорозуміння, а також посилання ОСОБА_9 на непроведення його допиту у якості підозрюваного, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки аналіз та оцінка доказів не входить до повноважень слідчого судді та суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про обрання чи продовження запобіжного заходу, та може бути предметом безпосереднього дослідження в суді першої інстанції під час судового розгляду.

До того ж, сторона захисту наділена можливістю оскаржити пред`явлену підозру в окремому процесуальному порядку та у строки, передбачені чинним КПК України.

Щодо посилань підозрюваного про невручення йому підозри, то вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, згідно яких 12 лютого 2026 року копія повідомлення про підозру вручене ОСОБА_7 , однак останній відмовився письмово це засвідчувати у присутності понятих (а.с. 211).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, не зможе забезпечити виконання підозрюваним його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків досудового розслідування.

Що стосується посилань захисника в апеляційній скарзі на те, що слідчий суддя у випадку проявлення агресивної поведінки ОСОБА_7 в залі судового засідання, мав право притягнути останнього до адміністративної відповідальності, то колегія суддів зазначає, що вказана обставина не була підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки цей запобіжний захід був застосований за наявності вищевказаних ризиків і передбачених ст.178 КПК України обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2026 року щодо підозрюваного ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: