Провадження 1-кс/193/49/26
У Х В А Л А

іменем України

20 березня 2026 року сел. Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4

власника майна ОСОБА_5 ,

представник власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ відділення поліції № 9 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровської області капітана поліції ОСОБА_4 , який здійснює повноваження у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

19.03.2026 року на розгляд суду надійшло клопотання слідчого СВ відділення поліції № 9 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровської області капітана поліції ОСОБА_4 , погоджене прокурором Софіївського відділу Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_3 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191КК України, про арешт майна.

В обгрунтування поданого клопотання слідчим зазначено, що ним здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000207 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи в період часу з 01.11.2021 по 31.12.2023 на посаді лікаря - стоматолога амбулаторно-поліклінічного відділенні Софіївської багатопрофільної лікарні № 45 філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, (за сумісництвом на 0,5 ставки посади) безпосередньо підпорядковувався завідувачу медичної частини № 45 філії Державно установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» з Дніпропетровській та Донецькій областях ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до посадової інструкції виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції і відповідно до ч.3 ст. 18 та ст. 364 КК Україні являлася службовою особою.

Так ОСОБА_5 , перебуваючи в невстановленому місці у невстановлену дату та час, але не пізніше 01.11.2022, вступив у злочинну змову з службовою особою, а саме завідувачем медичної частини № 45 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (обвинувальний акт відносно якої направлено до суду) на розтрату чужого майна, вчиненого шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а саме розтрату грошових коштів Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, шляхом внесення в табеля обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) недостовірних відомостей про начебто відпрацювання ОСОБА_5 на вище зазначеній посаді 239 днів, для подальшого зарахування надлишково сплачених грошових коштів у виді заробітної плати на наданий останнім особистий банківський рахунок та обернення їх на власну користь.

ОСОБА_5 , у невстановленому місці у невстановлену дату та час, але не пізніше 01.11.2022, виконуючи відведену йому роль у спільному злочинному плані, діючи умисно усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільні небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, як пособник з корисних мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, за невстановлених досудовим слідством обставин, надав останній згоду та власноруч написав заяву на зарахування його до штату лікарів лікарського закладу, та надав банківські реквізити та необхідні відомості для використання його особистого банківського рахунку, як засобу вчинення кримінального правопорушення для зарахування надлишково сплачених грошових коштів у виді зайво нарахованої заробітної плати від ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях. (ІН ), та подальшого сприяння у приховувані кримінального правопорушення шляхом обернення грошових коштів, здобутих злочинним шляхом, на власну користь.

В період часу з 01.11.2022 по 31.12.2023, ОСОБА_5 , реалізовуючи свій єдиний злочинний умисел направлений на пособництво у розтраті чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, перебуваючи на посаді лікаря-стоматолога Софіївської багатопрофільної лікарні № 45 філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, за попередньою змовою з начальником Софіївської багатопрофільної лікарні № 45 філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях ОСОБА_7 , незважаючи на вимоги Положення про Софіївську багатопрофільну лікарню № 45 філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, Правил внутрішнього розпорядку ДУ «ЦОЗ ДКВС України», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (із змінами), наказу філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях від 24.07.2020 № 284-Дн, наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 05.10.2005 № 308/519, а також на вимоги обліку використання робочого часу і наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 (із змінами), достовірно знаючи, що заробітна плата працівнику нараховується за наданими до філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях табелями обліку використання робочого часу працівника та є підставою для нарахування відповідної заробітної плати, відвідував своє робоче місце не за графіком роботи лікарні та без обліку використання робочого часу начальником лікарні ОСОБА_7 .. Остання свідомо безпідставно вносила завідомо неправдиві відомості до табелів обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) про начебто перебування на робочому місці лікаря-стоматолога (0,5 ставки, сумісник) Софіївської багатопрофільної лікарні № 45 ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях ОСОБА_5 .

В результаті чого, згідно висновку судово-економічної експертизи №01-25 від 11.04.2025, останньому без законних на те підстав нарахована заробітна плата на особовий рахунок № НОМЕР_1 ) ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях у сумі 77 522 грн. 89 коп., за фактично невідпрацьованих 239 робочих дня, та зазначені грошові кошти перераховані на відкритий ОСОБА_5 банківський рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_2 . Після чого останній розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд. При цьому ОСОБА_5 усвідомлював, що насправді підстави для перерахування коштів на його власний рахунок за невідпрацьований робочий час відсутні.

Слідчий стверджує, що в період часу з 01.11.2022 по 31.12.2023, перебуваючи на посаді лікаря- стоматолога (0,5 ставки, сумісник) Софіївської багатопрофільної лікарні № 45 ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, здійснив пособництво у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого в умовах воєнного стану, а саме грошовими коштами у сумі 77 522 грн. 89 коп. за невідпрацьованих 239 робочих дня, та подальше приховування вчиненого кримінального правопорушення, чим завдано майнової шкоди державі в особі філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» у Дніпропетровській та Донецькій областях на вказану суму.

За результатами досудового розслідування 07.03.2026 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого - ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191 КК України за ознаками пособництва в розтраті чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого кримінального правопорушення.

Слідчим у поданому клопотання зазначено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власносі на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 468512381 від 17.03.2026 має у власності будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 851,2 кв.м.

З метою відшкодування матеріальної шкоди завданої ОСОБА_5 , а також запобігання відчуження будинку виникла необхідність у накладенні арешту на майно, яке належить підозрюваному, в зв`язку з чим слідчий просить задовольнити клопотання про арешт майна із забороною його відчуження, яке належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає АДРЕСА_2 м.т. НОМЕР_3 , а саме будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 851,2 кв.м..

В судове засідання слідчий та прокурор з`явились, підтримують подане клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_5 ..

Власник майна ОСОБА_5 та представник власника майна адвокат ОСОБА_6 щодо заявленого клопотання про арешт майна заперечують, вважають його необгрунтованим та непідтвердженим поданими доказами.

Суд, вислухавши доводи слідчого, прокурора, власника майна та його представника, дослідивши матеріали поданого клопотання про арешт майна та документи в його обгрунтування, доходить до наступних висновків:

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя, суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України.

За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Абзацом 1 ч. 1 ст.170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження (абз.2 ч.1 ст. 170 КПК).

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч.3 ст. 170 КПК).

Згідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

З вимог ч.11 ст.170 КПК України вбачається, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення,пересування, передачі майна.

Частиною 2 ст. 173 ПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац 2 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).

Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер.

У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження.

Як визначено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Протокол до Конвенції), ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33].

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому суд враховує, що гарантування права власності є одним із основоположних аспектів забезпечення верховенства права.

За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга).

Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Встановлено, що слідчим подано клопотання про накладення арешту на майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 851,2 кв.м., який на праві власності належить ОСОБА_5 .

Як убачається з матеріалів клопотання, особа притягується до кримінальної відповідальності за ознаками ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191КК України як пособництво в розтраті чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, санкція якої не передбачає такого виду покарання як конфіскація майна.

Разом з тим, зі змісту клопотання слідчого вбачається, що арешт майна обгрунтовується необхідністю забезпечення відшкодування матеріальної шкоди завданої ОСОБА_5 , а також запобігання відчуження нерухомого майна.

Судом враховується, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення цивільного позову, однак такий захід забезпечення кримінального провадження повинен відповідати критерію розумності та співмірності втручання у право власності особи.

Як встановлено слідчим суддею, об`єкт нерухомого майна, на який слідчий просить суд накласти арешт, згідно наданої слідчим Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власносі на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 468512381 від 17.03.2026, розташований за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 851,2 кв.м. та належить на праві власності ОСОБА_5 , частка власності 1/1. Як убачається з наданої Інформації, вказаний будинок за своїми характеристиками та очевидною вартістю істотно перевищує розмір інкримінованої підозрюваному ОСОБА_5 суми нанесеної шкоди, яка згідно висновку судово-економічної експертизи №01-25 від 11.04.2025 складає 77 522 грн. 89 коп..

При цьому слідчим не доведено відсутності у підозрюваного іншого майна або грошових коштів, за рахунок яких може бути відшкодована нанесена шкода, неможливість досягнення мети менш обтяжливими заходами, а також не наведено обставин, які б свідчили про необхідність накладення арешту саме на вказаний об`єкт нерухомості у повному обсязі.

Крім того, слідчим суддею враховується, що зазначений житловий будинок розташований на території проведення активних бойових дій (м.Бахмут), яка на даний час є тимчасово окупованою, та за загальновідомими обставинами зазнала значних руйнувань, у зв`язку з чим фактичний стан вказаного майна може свідчити про його істотне пошкодження або знищення. Разом з тим, навіть за умови формального існування права власності на вказаний об`єкт, накладення арешту на все нерухоме майно за відсутності доведеності необхідності такого втручання та урахуванням відносно до об`єкту нерухомості незначеного розміру заявлених вимог (77522,89 грн.) на думку слідчого судді є непропорційним обмеженням права власності.

Також слідчим суддею встановлено, що на час розгляду клопотання цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, відомості про його подання або належні докази наміру його заявлення матеріали клопотання не містять. Сам по собі абстрактний ризик можливого подання цивільного позову в майбутньому на думку слідчого судді не обгрунтовує можливість накладення арешту на майно з метою забезпечення відшкодування нанесеної шкоди.

За таких обставин посилання слідчого на необхідність забезпечення відшкодування матеріальної шкоди є передчасним та не підтвердженим належними доказами, що виключає можливість застосування арешту з цією метою. Крім того, судом враховується, що вказаний будинок речовим доказом не визнаний, відсутні докази того, що будинок є предметом злочину або набутий злочинним шляхом, використовувався для вчинення злочину.

Посилання слідчого в обгрунтування поданого клопотання на необхідність запобігання відчуження будинку слідчим суддею оцінюється критично, оскільки будинок перебуває на окупованій території в зоні активних бойових дій, і з високою вирогідністю знищений або пошкоджений. Після деокупації окупованих територій згідно встановленого спеціального порядку власник майна має право на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок знищення чи пошкодження майна, а отже на даний момент власник майна позбавлений можливості відчужити будинок на який слідчий просить накласти арешт, що вказує на передчасність подання клопотання про арешт майна з цих підстав.

Також, надана слідчим Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власносі на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 468512381 від 17.03.2026 вказує на те, що будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 851,2 кв.м., в той же час в судовому засіданні власник майна ОСОБА_5 пояснив що його будинок розташований в центрі м.Бахмут біля залізничного вокзалу, має площу 85 кв.м., земельна ділянка 10 соток. Отже така розбіжність та суперечність у технічних характеристиках об`єкта нерухомості належним чином слідчим не з`ясована. Крім того, в прохальній частині клопотання слідчий просить накласти арешт на майно, а саме на будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 851,2 кв.м., не зазначаючи при цьому дійсний зареєстрований номер такого будинку.

Таким чином, оцінюючи надані докази в їх сукупності, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно в світлі положень ч.2 ст.170 КПК України належним чином не обгрунтоване, не підтверджене поданими доказами, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ відділення поліції № 9 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровської області капітана поліції ОСОБА_4 , про арешт майна, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

У зв`язку із неявкою усіх учасників судового засідання, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 23.03.2026 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Слідчий суддя ОСОБА_1