У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001035.

Учасники судового провадження:

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09.04.2026 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду, скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити заставу у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Узагальнені доводи апелянта.

На обґрунтування поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, захисник вказує на те, що він не був присутнім при оголошенні повного тексту рішення суду, який отримав 13.02.2026 р. через застосунок «Дія».

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою а тому підлягає скасуванню.

Захисник вказує на те, що суд безпідставно прийняв до уваги висновки викладені у рішенні слідчого судді, щодо обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_5 підозри, під час досудового розслідування, що суперечить загальним засадам кримінального провадження щодо законності, презумпції невинуватості, безпосередності тощо.

Апелянт просить врахувати, що сама лише тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

На думку захисника ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків відсутній, оскільки в ході досудового розслідування не встановлено обставин, які б свідчили про реальні спроби ОСОБА_5 здійснювати вплив на потерпілого чи свідків особисто або через третіх осіб. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також є лише припущенням сторони обвинувачення та нічим не доведений.

Крім наведеного, захисник просить врахувати дані про особу обвинуваченого, який має сім`ю та постійне місце мешкання, що вказує на наявність міцних соціальних зв`язків.

Апелянт вказує на те, що відносно обвинуваченого можливо застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

У запереченні на апеляційну скаргу, прокурор просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог захисника за безпідставністю наведених доводів, просить ухвалу суду залишити без змін.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001035, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України.

За змістом пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, останньому інкримінується катування тобто умисне діяння, спрямоване на заподіяння особі сильного фізичного болю і морального страждання з метою примусити її вчинити дії, що суперечать її волі, та з метою залякування її, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковане за ч. 2 ст. 127 КК України та примушування свідка до відмови від давання показань шляхом погрози насильством, кваліфіковане за ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України.

Згідно з клопотанням прокурора, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого злочину, перебуваючи на волі може незаконно впливати та здійснювати тиск на потерпілого або свідків з метою зміни їх показань, вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких підозрюється. Прокурор вказав, що застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого неможливо, оскільки такі заходи не забезпечать його належної процесуальної поведінки.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, за найтяжчий з яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, дані про особу обвинуваченого, який 19.01.2022 р. засуджений вироком Суворівського районного суду м. Одеси за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, наявність ризиків незаконного впливу на потерпілого та свідків, які не допитані судом, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, суд дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

З урахуванням обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001035 за обвинуваченням, в тому числі ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою до 09.04.2026 р. включно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що останній обвинувачується у вчиненні, в тому числі тяжкого злочину за який, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

З урахуванням обізнаності обвинуваченого ОСОБА_5 про потерпілого та свідків кримінального правопорушення у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, останній, у разі перебування на волі, матиме можливість незаконно впливати на них.

Зважаючи на обставини кримінальних правопорушень пов`язаних із застосуванням насильства, в тому числі відносно свідка у іншому кримінальному провадженні, який в даному провадженні є потерпілим, у яких обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , тому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення у якому він обвинувачується також є дійсним.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 19.01.2022 р. засуджений іншим вироком суду за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що також доводить наявність ризиків, як переховування від суду так і вчинення іншого кримінального правопорушення.

Наведені обставини, у своїй сукупності, дають підстави вважати, що існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілого або свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення в якому обвинувачується, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та не відпали.

Перевіривши мотиви прийнятого судового рішення, апеляційний суд установив, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу, конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вимоги закону та існуючу практику Європейського суду з прав людини.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України від 16.05.2013 р., яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України.

Доводи апелянта про наявність у обвинуваченого сім`ї та постійного місця проживання, що, на думку сторони захисту, свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, апеляційний суд приймає до уваги. Разом з тим, вказані обставини не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки оцінюються у сукупності з характером інкримінованих діянь та даними про особу обвинуваченого і не спростовують наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Отже, правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не вбачає, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3