Справа №760/5603/26
УХВАЛА

СЛІДЧОГО СУДДІ

(повний текст)

02 березня 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання слідчого слідчого відділення відділу поліції на станціях залізничного транспорту ГУНП у місті Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 в кримінальному провадженні № 0000025, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.03.2026 року, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Донецької обл., Олександрівського р-ну., с. Катеринівка, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Виходячи із змісту поданого клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, невстановленим способом придбав корпус гранати «Ф-1» та запал до ручних гранат типу «УЗРГМ», що при конструктивному поєднанні даних частин являє собою оборонну осколкову ручну гранату «Ф-1».

Достовірно розуміючи, що вищевказані предмети являються боєприпасами, маючи умисел на незаконне зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_5 , незаконно, без передбаченого законом дозволу, а саме, Положенням про дозвільну систему затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу, спорядженими гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, став зберігати та переносити їх при собі.

Так, 01.03.2026 приблизно о 06 год. 59 хв. працівниками охорони на Центральному залізничному вокзалі станції «Київ-Пасажирський», що знаходиться за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, при огляді особистих речей гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою рентген-телевізійного інтроскопа, у дорожній сумці ОСОБА_5 було виявлено предмет схожий на корпус гранати «Ф-1» та предмет схожий на запал до ручних гранат типу УЗРГМ.

У подальшому, в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, із залученням співробітників вибухотехнічної служби УВТС ГУНП у м. Києві, вилучено корпус гранати «Ф-1» (згідно довідки та акту перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів УВТС ГУНП у м. Києві) та запал до ручних гранат типу УЗРГМ (згідно довідки та акту перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів УВТС ГУНП у м. Києві), які при конструктивному поєднанні даних частин являють собою оборонну осколкову ручну гранату «Ф-1».

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме, зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Перевіряючи вимоги ч. 1 ст. 194 КПК України, слідчий суддя оцінив наявність обґрунтованої підозри та ступінь її підтвердження даними, наданими стороною обвинувачення.

Із клопотання вбачається, що підозра ґрунтується на даних огляду особистих речей та місця події на вокзалі, на даних залучення вибухотехнічної служби та вилучення предметів, схожих на корпус гранати і запал, на даних перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів, а також на даних відеофіксації та допитів свідків, які відображають обставини виявлення та вилучення зазначених предметів. Сукупність цих даних на цьому етапі розслідування є достатньою, аби визнати підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України обґрунтованою саме у процесуальному розумінні, без наперед визначення винуватості, що є предметом подальшого судового розгляду по суті.

Разом з тим, слідчий суддя окремо наголошує на тому, що при вирішенні питання про вид запобіжного заходу суддя зобов`язаний виходити не з абстрактної суворості санкції, а з реальної потреби кримінального провадження та принципу пропорційності втручання в право на свободу, гарантоване ст. 5 Конвенції. ЄСПЛ послідовно підкреслює, що позбавлення волі до вироку є винятком, а не правилом, та допускається лише за наявності релевантних і достатніх підстав, при цьому національні органи повинні оцінювати, чи можуть ризики бути нейтралізовані менш суворими заходами.

Так само у справі Kharchenko v. Ukraine ЄСПЛ констатував системну проблему застосування тримання під вартою за шаблонними формулюваннями без конкретного аналізу особи та без належної перевірки альтернатив, що суперечить вимогам ст. 5 Конвенції. У контексті даного провадження це означає, що слідчий суддя має не формально перелічити ризики, а з`ясувати їх інтенсивність та співмірність пропонованого обмеження, обираючи такий захід, який є достатнім, але не надмірним.

Відповідно до підходу ЄСПЛ, навіть за наявності обґрунтованої підозри цього недостатньо для найсуворішого втручання, оскільки після первинного етапу саме держава має переконливо показати, чому менш суворі запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку. Аналогічний за змістом обов`язок випливає і з національних стандартів перевірки клопотання, адже суд має встановити не лише ризики, але й недостатність більш м`яких заходів. Такий підхід узгоджується з позицією Верховного Суду щодо необхідності з`ясування судом наявності ризиків та недостатності альтернатив при застосуванні запобіжного заходу.

Разом із тим, оцінюючи конкретні дані про особу підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчий суддя враховує, що він є уродженцем Донецької області, зареєстрований на території Донецької області та фактично проживає у м. Києві у хостелі, раніше не судимий.

З урахуванням наведеного, а також з огляду на надані стороною захисту відомості, що підозрюваний є внутрішньо переміщеною особою та постраждав внаслідок збройної агресії російської федерації, слідчий суддя оцінює ці обставини як такі, що істотно характеризують його життєву ситуацію та соціальну вразливість, а не як ознаку схильності до протиправної процесуальної поведінки. Держава, захищаючи суспільний інтерес у належному розслідуванні, одночасно не може ігнорувати людський вимір справи та обов`язок забезпечити баланс між потребами правосуддя і фундаментальними правами людини.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги молодий вік підозрюваного, відсутність у минулому судимостей і притягнення до юридичної відповідальності, а також заявлене ним щире каяття. У сукупності такі дані зменшують ймовірність того, що підозрюваний свідомо обере модель поведінки, спрямовану на протидію кримінальному провадженню. Навпаки, вони вказують на наявність у нього внутрішньої мотивації з`являтися за викликами та виконувати покладені обов`язки.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та їх інтенсивність, слідчий суддя виходить з того, що тримання під вартою відповідно до ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який допускається лише тоді, коли прокурор доведе, що жоден з більш м`яких заходів не здатний запобігти конкретним ризикам, а не абстрактним припущенням.

Такий підхід узгоджується зі стандартами ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеною практикою ЄСПЛ, відповідно до якої попереднє ув`язнення не може підміняти собою покарання, а державні органи зобов`язані наводити релевантні та достатні підстави, оцінювати конкретні обставини особи і справи, а також реальність і вагу альтернативних заходів. У рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах Kharchenko v. Ukraine, Buzadji v. the Republic of Moldova, наголошується на неприпустимості шаблонних посилань на тяжкість обвинувачення і необхідності перевіряти, чи можуть ризики бути нейтралізовані менш інтенсивним втручанням, ніж позбавлення свободи. У національній практиці Верховний Суд неодноразово підкреслював, що суд зобов`язаний оцінювати не лише формальну наявність ризику, а й його ступінь, а також обов`язково мотивувати, чому більш м`які запобіжні заходи є недостатніми, інакше рішення не відповідатиме стандарту обґрунтованості.

Зі змісту клопотання вбачається, що прокурор посилається на ризики переховування від органу досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. При цьому слідчий суддя виходить з того, що самі по собі ризики як категорія процесуального прогнозу можуть бути встановлені, однак вирішальним є їх реальна інтенсивність, зв`язок із конкретними даними, а також можливість їх нівелювати шляхом покладення обов`язків, не вдаючись до надмірної суворості.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що у клопотанні наведені дані про відсутність у підозрюваного утриманців, офіційної роботи, стабільного доходу, нерухомого майна, а також про недостатність стійких соціальних зв`язків, що, на думку сторони обвинувачення, може полегшити ухилення від правосуддя. Разом із тим, ці дані не є тотожними доведеному наміру переховуватися. Вони лише вказують на певну уразливість соціального становища, а не на криміногенну налаштованість чи схильність до втечі.

Слідчий суддя також враховує, що підозрюваний є молодою особою, раніше не судимою, до юридичної відповідальності не притягувалася, та за наданими стороною захисту відомостями є внутрішньо переміщеною особою, тобто постраждала внаслідок збройної агресії російської федерації. Ця обставина має не каральне, а правозахисне значення для оцінки особи, оскільки вказує на те, що держава повинна застосовувати силу закону не як механічний тиск, а як виважений інструмент, який зберігає гідність людини і відповідає принципу пропорційності. Слідчий суддя не може і не має права ігнорувати, що війна зумовила вимушені переміщення, втрату дому, роботи, звичних соціальних зв`язків, і ці наслідки не можуть автоматично трактуватися як підстава для посилення запобіжного заходу.

Додатково слідчий суддя враховує щире каяття підозрюваного та його позицію щодо вчиненого, що зменшує вірогідність обрання ним лінії поведінки, спрямованої на протидію провадженню. При оцінці перспектив покарання слідчий суддя виходить з того, що санкція ч. 1 ст. 263 КК України передбачає позбавлення волі на строк від трьох до семи років, однак за наявності таких даних про особу, як відсутність судимості, молодий вік, щире каяття, у разі визнання винуватим з великою часткою вірогідності може бути застосовано положення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. За таких умов мотивація до переховування об`єктивно є нижчою, ніж у ситуаціях, коли особі загрожує неминуче тривале реальне ув`язнення. Отже, ризик переховування є наявним, але не має високої інтенсивності та може бути попереджений менш суворим запобіжним заходом за умови покладення належних процесуальних обов`язків.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя бере до уваги аргументи сторони обвинувачення, що підозрюваний не працює та суспільно корисною працею не займається. Водночас з наданих матеріалів не вбачається даних про будь-які попередні епізоди системної протиправної поведінки, про схильність до насильницьких дій, про наміри чи підготовку до вчинення нового кримінального правопорушення. Наявність боєприпасу, який інкримінується у межах даного провадження, безумовно створює підстави для процесуальної обережності, проте сам цей факт не доводить автоматично, що особа, перебуваючи на свободі, неминуче вчинить інший злочин. Отже, цей ризик також наявний, однак його інтенсивність не є такою, що потребує саме тримання під вартою, і він може бути мінімізований шляхом особистого зобов`язання.

Щодо ризиків, передбачених п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що клопотання містить загальні посилання на можливість незаконного впливу на свідків та перешкоджання провадженню іншим чином шляхом зникнення. Разом із тим, доказова база за викладеними у клопотанні обставинами значною мірою спирається на об`єктивні дані: дані оглядів, вилучення предметів, дані вибухотехнічної перевірки, дані відеофіксації. За таких умов слідчий суддя оцінює ризик впливу на свідків як можливий у загальному розумінні, однак не підкріплений конкретними даними про спроби контактування зі свідками, їх залякування чи схиляння до зміни показань. Ризик перешкоджання іншим чином також не може обґрунтовуватися лише припущенням про можливість зникнення, оскільки цей ризик поглинається ризиком переховування та підлягає мінімізації покладенням обов`язків з`являтися за викликом і не відлучатися без дозволу.

Таким чином, слідчий суддя доходить висновку, що прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри та доведено існування окремих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, однак прокурором не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, для запобігання зазначеним ризикам. Саме це є визначальним у світлі ч. 4 ст. 194 КПК України, яка прямо надає слідчому судді право застосувати більш м`який запобіжний захід, якщо доведено пункти 1 та 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, але не доведено пункт 3 цієї ж норми.

Отже, слідчий суддя, діючи як гарант дотримання прав і свобод у кримінальному провадженні, водночас не ігнорує суспільний інтерес у належному розслідуванні та контролі за поведінкою підозрюваного. Саме тому встановлені ризики не заперечуються, однак визнаються такими, що мають невисокий ступінь інтенсивності і можуть бути ефективно нейтралізовані шляхом застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання з покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які забезпечують явку за викликом, контроль за місцем перебування та унеможливлюють ухилення.

Вирішуючи питання про те, чи є можливим застосування іншого запобіжного заходу, ніж особисте зобов`язання, слідчий суддя виходить з того, що запобіжний захід має бути не просто формально передбаченим КПК України, а реально придатним для досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України, і водночас співмірним установленим ризикам та даним про особу підозрюваного. Саме тому вибір між запобіжними заходами не є механічним переліком варіантів, а є обов`язком суду віднайти найменш обтяжливий захід, який у конкретному провадженні є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки.

Слідчий суддя встановив, що наявні у цьому провадженні ризики не є нульовими, однак вони мають невисоку інтенсивність та піддаються контролю шляхом покладення процесуальних обов`язків. За таких умов застосування більш суворих заходів, зокрема тримання під вартою, домашнього арешту чи застави у значному розмірі, призвело б до надмірного обмеження прав підозрюваного, тобто до порушення принципу пропорційності, який є обов`язковим як у світлі ст. 5 Конвенції, так і у змісті національного регулювання запобіжних заходів.

Щодо запобіжного заходу у виді особистої поруки, слідчий суддя виходить з того, що цей захід за своєю природою може бути застосований лише за наявності особи або осіб, які заслуговують довіри, письмово беруть на себе відповідні зобов`язання та здатні реально забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. У матеріалах провадження відсутні дані, які б свідчили, що конкретні поручителі заявляли про готовність взяти поруку, мають достатній авторитет та реальні можливості контролю поведінки підозрюваного. За відсутності такого підтвердження застосування особистої поруки перетворилося б на декларацію без інструмента виконання, тобто не відповідало б меті запобіжного заходу.

Щодо запобіжного заходу у виді застави, слідчий суддя виходить із того, що застава є фінансовою гарантією, ефективність якої прямо залежить від майнового стану особи та реальної спроможності виконати відповідний обов`язок. У цьому провадженні дані про особу підозрюваного, його вік, соціальний стан, відсутність підтвердженої фінансової спроможності свідчать, що застава у розмірі, запропонованому стороною обвинувачення, не доведена як необхідна та може набути характеру надмірного тягаря.

Щодо запобіжного заходу у виді домашнього арешту, слідчий суддя виходить з того, щоіІз матеріалів клопотання вбачається, що підозрюваний фактично проживає у м. Києві у хостелі. За своєю правовою та фактичною природою хостел є тимчасовим житлом, яке надається на підставі волевиявлення власника або уповноваженого управителя відповідного приміщення, за правилами внутрішнього розпорядку такого закладу та, як правило, за умовами короткострокового користування. Отже, хостел не є житлом у класичному розумінні як стабільне, постійне та гарантоване місце проживання, придатне для довготривалого перебування особи та здійснення щодо неї режимних обмежень.

Домашній арешт як запобіжний захід за змістом КПК України передбачає обмеження свободи пересування підозрюваного шляхом заборони залишати житло повністю або у визначений період доби, і, як наслідок, вимагає чіткого визначення конкретної адреси житла, реальної можливості фактичного перебування особи саме за цією адресою протягом усього строку дії запобіжного заходу, а також можливості здійснення ефективного контролю за його виконанням. Для належної реалізації такого режимного заходу органи Національної поліції повинні мати не лише адресу, а й фактичні передумови для контролю, включно з доступом до об`єкта контролю у межах, необхідних для перевірки виконання ухвали, що у практичному вимірі неможливо без правомірної взаємодії з власником або адміністрацією житла.

У даному випадку, з огляду на те, що підозрюваний проживає у хостелі, застосування домашнього арешту об`єктивно потребує згоди власника або уповноваженої особи, яка управляє відповідним приміщенням, на те, щоб підозрюваний перебував у хостелі під режимними обмеженнями, а також на те, щоб уповноважені органи мали можливість здійснювати контроль за виконанням ухвали, не порушуючи прав інших мешканців та правил функціонування закладу. Разом із тим у матеріалах клопотання відсутні будь-які дані про власника такого житла, його анкетні відомості, правовий статус, контактні дані, а також відсутні дані про надання ним згоди на фактичне виконання домашнього арешту у приміщенні хостелу.

Отже, враховуючи тимчасовий характер проживання підозрюваного у хостелі, відсутність у матеріалах справи даних про власника такого житла та відсутність даних про його згоду на виконання умов домашнього арешту за відповідною адресою, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування домашнього арешту у цьому провадженні є об`єктивно неможливим як таким, що не має належних фактичних і правових передумов для реального виконання та ефективного контролю.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку, що у даному провадженні саме особисте зобов`язання є достатнім, необхідним і співмірним запобіжним заходом, який досягає цілей кримінального провадження, не перетворюючи процесуальне забезпечення на надмірну суворість, і відповідає як вимогам КПК України, так і стандартам Конвенції та практиці ЄСПЛ і Верховного Суду щодо пріоритету менш обтяжливих альтернатив там, де вони здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Таким чином, у цьому провадженні особисте зобов`язання є розумним і справедливим процесуальним компромісом між інтересами кримінального правосуддя та правом людини на свободу: воно не применшує значення підозри, не ігнорує наявні ризики, але й не допускає непропорційного тиску на особу, яка є молодою, раніше не судимою, такою, що розкаюється, та яка постраждала від наслідків збройної агресії, а отже потребує не демонстративної суворості, а правового, виваженого й людяного застосування закону.

Виходячи із зазначеного, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду.

2) не відлучатися із м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти негайно в залі суду.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на слідчу ОСОБА_7

Строк дії ухвали до 02 травня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 09 березня 2026 р.

Слідчий суддя ОСОБА_1