КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5635/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Державною установою "Київський слідчий ізолятор", де утримується під вартою обвинувачений ОСОБА_6 , апеляційні скарги його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 620 230 000 000 011 35 від 25 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.10.2024, на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 продовжено ОСОБА_6 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 05.12.2024 включно, одночасно визначено заставу у розмірі 99.000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 299.772.000, 00 гривень з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав на доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , зважаючи на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати, врахувавши при цьому тяжкість кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, дані про його особу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.10.2024 скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, застосувати стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Захисник не погоджується із зазначеною ухвалою в частині продовження дїї запобіжного заходу у виді тримання під вартою та визначеною сумою застави з огляду на допущення судом першої інстанції істотних порушень кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що сторона захисту акцентувала увагу суду, що ОСОБА_6 тримається під вартою у кримінальному провадженні, яке не було внесено в ЄРДР за передбаченою законодавством процедурою.

Так, за результатами аналізу доказів, відкритих захисту під час виконання ст. 290 КПК України, вбачається, що 25.12.2023 реєстратором внесено відомості до ЄРДР за фактом пропозиції надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, що підтверджується витягом із ЄРДР від 26.12.2023, а пізніше (у витягах з ЄРДР, сформованих наступними датами, зокрема, 15.05.2024) вбачається викладення коротких обставин справи за підозрою ОСОБА_6 у наданні неправомірної вигоди.

Будь-якого документу на підтвердження внесення відомостей до ЄРДР по факту надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, як окремого кримінального правопорушення, як того вимагає ст. 214 КПК України та Положення "Про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення", матеріали кримінального провадження не містять.

За наведеним, як стверджує захисник, ОСОБА_6 отримав процесуальний статус підозрюваного, а пізніше і обвинуваченого у кримінальному провадженні, яке не внесено до ЄРДР, однак майже 9 місяців тримається під вартою.

Також, захисник вказує, що судом не дослідженні документи, які б свідчили про реальне існування ризиків, на які посилався прокурор, а також необхідність визначати суму застави саме у розмірі 99 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, адже такі документи прокурором надані не були.

Зауважує, що з огляду на відмову у задоволенні клопотань захисника про скасування запобіжного заходу та задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, вбачається, що судом проігноровані надані захистом документи та аргументи, що свідчать про помилковість застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 також подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.10.2024 скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята всупереч вимогам ст.ст. 2, 9, 177, 178, 183, 193, 194, 196, 199, 370, 372 КПК України, а тому внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню.

Від захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшли клопотання про розгляд провадження за їх відсутності, у зв`язку з зайнятістю в інших провадженнях, з урахуванням того, що інтереси обвинуваченого ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції буде представляти адвокат ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та просив залишити ухвалу суду без змін, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Як убачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 620 230 000 000 011 35 від 25.12.2023 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з можливістю визначення застави у розмірі 120.000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з його обґрунтуванням.

Суд першої інстанції, вислухавши думку сторін у провадженні, знайшов клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слушним, прийнявши відповідне рішення у провадженні, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Так, як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою у порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження, обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на те, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років з конфіскацією майна або без такої, існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: ймовірного переховування від суду; можливість незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому, слід вказати, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" зазначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

При цьому, суд врахував сталі сімейні зв`язки ОСОБА_6 , наявне постійне місце проживання та місце роботи, позитивні характеристики, здійснення волонтерської діяльності, які хоча й мінімізують ризик переховування від суду, але не усувають його повністю та не гарантують відсутність наміру переховування в майбутньому.

Щодо впливу на свідків, то як правильно вказав суд першої інстанції вказаний ризик існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків/потерпілих та дослідження їх судом.

Також, судом визнано доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення з огляду на обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, а також і те, що ОСОБА_6 є підозрюваним в іншому кримінальному провадженні, де триває досудове розслідування стосовно п`яти учасників злочинної організації, які завдали Міністерству оборони України понад мільярд гривень шкоди під час закупівлі неякісного одягу для Збройних Сил України.

Під час вирішення клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою суду оцінці судом підлягають характер та тяжкість кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, усі інші обставини викладені в апеляційній скарзі захисників підлягають оцінці судом під час розгляду кримінального провадження по суті та ухваленні остаточного рішення.

Також, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у даному випадку не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

При цьому, ухваливши рішення про продовження строку тримання під вартою, суд визнав за можливе визначити обвинуваченому розмір застави менший ніж просив прокурор, а саме у розмірі 99.000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з покладенням на нього, у випадку внесення застави, відповідних обов`язків.

Зважаючи на те, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, врахувавши при цьому існуючі ризики, дані про особу обвинуваченого у їх сукупності та конкретні обставини провадження, суд першої інстанції правильно визначив ОСОБА_6 розмір застави, який на думку колегії суддів належним чином забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у випадку внесення застави.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому, в ухвалі суду першої інстанції докладно наведені мотиви, за яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За викладеним, апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , кожного окремо, задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що строк дії оскаржуваної ухвали закінчився 05.12.2024.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , кожного окремо, залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року, якою на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 продовжено ОСОБА_6 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 05 грудня 2024 року включно, одночасно визначено заставу у розмірі 99.000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 299.772.000, 00 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4