Провадження №11-кп/801/280/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця матеріали кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000397 від 21.09.2024 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, військовослужбовця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше судимого:

?29.07.2024 Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді двохсот годин громадських робіт;

?17.06.2025 Богунським районним судом м. Житомира за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на два роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, призначене цим вироком покарання та покарання призначене вироком Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190, ст. 75 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та позовними заявами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , діючи умисно, шляхом зловживання довірою, 27.05.2024 близько о 11:00 год. поблизу будинку по вулиці Івана Миколайчука, 58, що у м. Вінниця зустрівся з ОСОБА_9 , який передав йому в тимчасове користування, а саме на одну добу, миючий пилосос марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1», однак після закінчення терміну користування, отримане майно не повернув, а розпорядився ним на власний розсуд.

Згідно з висновком експерта ринкова вартість вживаного миючого пилососу марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 27.05.2024 становила 19 256,88 грн.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 19 256,88 гривень.

Крім того, ОСОБА_10 , діючи умисно, повторно шляхом заволодіння довірою, 27.05.2024 близько о 11:40 год. поблизу будинку по вулиці Київська 52А, що у м. Вінниця зустрівся з ОСОБА_11 , який передав йому в оренду на тимчасове користування, а саме на одну добу, миючий пилосос марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1», а також, 27.05.2024 близько о 13:00 год. поблизу будинку по вулиці Стеценка 62, що у м. Вінниця зустрівся з ОСОБА_12 , яка передала йому в оренду на тимчасове користування, а саме на одну добу, миючий пилосос марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1», однак після закінчення терміну користування, отримане майно не повернув, а розпорядився ним на власний розсуд.

Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Вінницького відділення, ринкова вартість бувшого у використанні миючого пилососу марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 27.05.2024 становить 19241,77 грн.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Вінницького відділення, ринкова вартість бувшого у використанні миючого пилососу марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 27.05.2024 становить 9324,90 грн.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 завдав ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 19 241,77 гривень.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 завдав ОСОБА_12 майнову шкоду на суму 93 24,90 гривень.

Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України.

Не погодившись із вказаним вироком суду першої інстанції прокурор у кримінальному провадженні прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінально процесуального закону.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, прокурор, разом із тим, вважає, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 підлягає зміні в частині призначення покарання.

При цьому, як зазначено в апеляційній скарзі, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом на підставі правильно застосованих норм матеріального права та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Водночас, на думку прокурора, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , неправильно застосував положення ст. 70 КК України, якими визначено підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Зокрема, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України у разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Разом із тим, як зазначає апелянт, при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім вироком за окремий злочин, а також повторно призначати чи фактично дублювати таке покарання у новому вироку, оскільки в такому випадку діє юридична презумпція законності та обґрунтованості попереднього судового рішення, яке підлягає виконанню в тому обсязі, у якому воно постановлене.

Як зазначено в апеляційній скарзі, із матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 раніше, а саме 17.06.2025, вироком Богунського районного суду м. Житомира був засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на два роки.

При цьому, як підкреслюється апелянтом, кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_7 засуджується оскаржуваним вироком, були вчинені ним 27.05.2024, тобто до постановлення зазначеного вироку Богунського районного суду м. Житомира.

Разом з тим, на переконання апелянта, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, суд першої інстанції не врахував особливості застосування ч. 4 ст. 70 КК України, а також правові наслідки призначення покарання за попереднім вироком із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Зокрема, як наголошується в апеляційній скарзі, у випадку, коли особа за попереднім вироком була звільнена від відбування покарання з випробуванням, а за новим вироком їй призначається покарання, яке підлягає реальному відбуванню, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, оскільки за таких умов кожний вирок має виконуватися самостійно.

На підтвердження викладеного апелянт посилається на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 01.04.2024 у справі № 183/6854/20, відповідно до якого у випадку, коли за попереднім вироком особу звільнено від відбування покарання з випробуванням, а за новим вироком їй призначено покарання, яке підлягає реальному відбуванню, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються, а кожний із вироків виконується самостійно.

Відтак, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, залишивши поза увагою наведений правовий висновок Верховного Суду та неправильно застосувавши положення ч. 4 ст. 70 КК України, фактично допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, у свою чергу, призвело до ухвалення рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У зв`язку із викладеним апелянт просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання, усунувши зазначені порушення закону.

Обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 у частині задоволення цивільних позовів, та ухвалити новий вирок, яким відмовити у задоволенні цивільних позовів у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, хоча він і визнає цивільні позови у частині відшкодування матеріальної шкоди, оскільки не заперечує факту заподіяння потерпілим майнових збитків, разом із тим не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Зокрема, як зазначає обвинувачений, на його переконання, суд першої інстанції дійшов передчасного та належним чином не обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки, на його думку, заявлений потерпілими її розмір є явно завищеним та не відповідає характеру і ступеню моральних страждань, яких вони могли зазнати внаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, як наголошує апелянт, судом першої інстанції без належної перевірки та оцінки доказів було задоволено вимоги потерпілих про відшкодування витрат на правову допомогу.

При цьому обвинувачений зазначає, що визначений судом розмір витрат на правову допомогу є, на його переконання, явно завищеним та таким, що не відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг, складності справи та часу, який міг бути витрачений на надання такої допомоги.

Відтак, як вказує апелянт, суд першої інстанції належним чином не перевірив обґрунтованість заявлених сум витрат на правову допомогу, а також не надав належної оцінки доказам, які б підтверджували реальність та розмір понесених витрат.

При цьому апелянт наголошує, що заявлені суми моральної шкоди, на його переконання теж є завищеними та такими, що не відповідають характеру і ступеню завданих потерпілим страждань, а також обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

У зв`язку із викладеним обвинувачений вважає, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню, зокрема у частині відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

У судове засідання потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду були повідомлені завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Так, від потерпілої ОСОБА_12 02.03.2026 на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла письмова заява, у якій остання просила проводити апеляційний розгляд без її участі, зазначивши, що щодо результату розгляду апеляційних скарг покладається на розсуд суду.

Водночас потерпілий ОСОБА_9 , відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № R 06, 15.02.2026 отримав повістку про виклик до суду для участі у розгляді апеляційних скарг, що підтверджує факт його належного повідомлення.

Крім того, потерпілий ОСОБА_11 , згідно з довідкою про доставку повідомлення у додатку «Viber», 11.02.2026 отримав повістку про виклик до суду у даному кримінальному провадженні, що також свідчить про належне повідомлення останнього про час та місце судового розгляду.

Разом із тим, колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 135 КПК України виклик особи до суду здійснюється шляхом вручення повістки про виклик, а згідно з вимогами ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки є, зокрема, поштове повідомлення про вручення, електронне повідомлення або інші дані, які свідчать про доведення змісту виклику до відома особи.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Також колегія суддів бере до уваги, що інформація щодо розгляду справи є відкритою та доступною для ознайомлення усім заінтересованим особам, і може бути безперешкодно отримана шляхом звернення до суду або шляхом ознайомлення на офіційному веб-сайті суду.

Відтак, непроявлення особами належної заінтересованості у результатах розгляду справи протягом тривалого часу, а також незвернення до суду з метою отримання інформації щодо стану її розгляду, саме по собі не може розцінюватися як порушення їх права на справедливий судовий розгляд.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.03.2019 у справі № 910/9836/18, відповідно до якої обов`язок вживати заходів для забезпечення своєчасного розгляду справи покладається не лише на державу, але й на учасників судового процесу, які повинні проявляти належну процесуальну активність та сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

З огляду на викладене, враховуючи те, що потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило, а їх неприбуття відповідно до вимог кримінального процесуального закону не перешкоджає розгляду кримінального провадження, колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд за відсутності зазначених потерпілих.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 , позицію обвинуваченого, який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просив задоволити його апеляційну скаргу, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків, що апеляційну скаргу прокурора слід задовільнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З урахуванням вказаних вимог вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 слід змінити у частині призначення покарання.

Щодо апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

Такий висновок ґрунтується на тому, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, а також щодо правильної правової кваліфікації його дій, є обґрунтованими, підтверджуються сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, і в цій частині сторонами не оспорюються.

Зокрема, як убачається з вироку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 27.05.2024, діючи умисно, шляхом зловживання довірою, заволодів миючими пилососами марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1», які були передані йому потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у тимчасове користування на умовах оренди, після чого отримане майно не повернув, а розпорядився ним на власний розсуд. Вартість вказаного майна, згідно з висновками судових товарознавчих експертиз, становила 19 256,88 грн, 19 241,77 грн та 9 324,90 грн відповідно, внаслідок чого потерпілим було заподіяно майнову шкоду на вказані суми.

При цьому вина обвинуваченого у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень підтверджується не лише його повним визнанням вини під час судового розгляду, але й сукупністю інших належних та допустимих доказів, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні не заперечував обставин, викладених в обвинувальному акті, та підтвердив, що дійсно отримував від потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 миючі пилососи марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» у тимчасове користування під приводом оренди, однак після цього розпорядився ними на власний розсуд, зокрема здавав їх до ломбарду, та власникам не повернув.

Його показання узгоджуються із показаннями потерпілих, допитаних у судовому засіданні, а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які підтвердили факт передачі обвинуваченому належного їм майна на умовах оренди, а також те, що після закінчення строку користування зазначене майно їм повернуте не було.

Крім показань обвинуваченого та потерпілих, вина ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

?протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.09.2024, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 повідомив про те, що ОСОБА_7 , зловживаючи його довірою, під приводом взяття в оренду миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» заволодів ним шахрайським шляхом та не повернув його (т. 2 а.с. 77);

?висновком судової товарознавчої експертизи № 2947/24-21 від 10.10.2024, згідно з яким ринкова вартість бувшого у використанні миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» станом на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто на 27.05.2024, становила 19256,88 грн (т. 2 а.с. 83-87);

?протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.06.2024, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_12 повідомила про те, що невстановлена на той момент особа на ім`я ОСОБА_13 , зловживаючи її довірою, під приводом взяття в оренду миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» заволоділа ним шахрайським шляхом та не повернула його (т. 2 а.с. 90);

?висновком судової товарознавчої експертизи № 2187/24-21 від 12.07.2024, відповідно до якого ринкова вартість бувшого у користуванні миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» станом на 27.05.2024 становила 9324,90 грн (т. 2 а.с. 93-97);

?протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.07.2024, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_11 повідомив про те, що ОСОБА_7 , зловживаючи його довірою, під приводом взяття в оренду миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» заволодів ним шахрайським шляхом та не повернув його (т. 2 а.с. 99);

?висновком судової товарознавчої експертизи № 2151/24-21 від 10.07.2024, відповідно до якого ринкова вартість бувшого у використанні миючого пилососа марки «Karcher» моделі «Puzzi 8/1» станом на 27.05.2024 становила 19241,77 грн (т. 2 а.с. 100-103).

Вищезазначені докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою та послідовно підтверджують обставини, викладені в обвинувальному акті.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доведена поза розумним сумнівом, а тому вирок у цій частині є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, як правильно зазначено прокурором в апеляційній скарзі, вирок суду першої інстанції підлягає зміні у частині призначення покарання, оскільки при його визначенні місцевим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, з одного боку, обґрунтовано виходив із того, що за ч. 1 ст. 190 КК України йому слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за ч. 2 ст. 190 КК України штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Водночас, додатково застосовуючи положення ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_7 17.06.2025 було засуджено вироком Богунського районного суду м. Житомира за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від його відбування з випробуванням на два роки, то остаточне покарання за даним вироком та покарання, призначене попереднім вироком, слід виконувати самостійно.

Однак саме таке формулювання свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів провадження та встановлено судом першої інстанції, кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_7 засуджується оскаржуваним вироком, були вчинені 27.05.2024, тобто до ухвалення вироку Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025. Отже, формально наявні підстави для вирішення питання про призначення покарання з урахуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Проте, як убачається зі змісту попереднього вироку, за ним ОСОБА_7 було призначено покарання у виді двох років обмеження волі, від відбування якого його звільнено на підставі ст. 75 КК України з випробуванням. За таких обставин, у разі якщо за новим вироком особі призначається покарання, яке підлягає самостійному виконанню, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо визначення остаточного покарання шляхом поглинення чи складання покарань фактично не застосовуються, а кожен вирок виконується самостійно.

Іншими словами, суд першої інстанції дійшов правильного за суттю висновку про самостійне виконання вироку Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025 та покарання, призначеного оскаржуваним вироком, однак помилково послався при цьому на ч. 4 ст. 70 КК України як на підставу для такого рішення.

Насправді ж у цьому випадку не йдеться про визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у розумінні ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки попередній вирок, яким особу звільнено від відбування покарання з випробуванням, не може бути предметом повторного врахування шляхом поглинення, складання чи іншого перерахунку в новому вироку.

Саме такий підхід відповідає правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 01.04.2024 у справі № 183/6854/20, згідно з яким у випадку, коли особу за попереднім вироком звільнено від відбування покарання з випробуванням, а за новим вироком призначено покарання, що підлягає реальному чи самостійному виконанню, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються, а кожен вирок виконується самостійно.

Отже, залишивши у мотивувальній та резолютивній частинах вироку посилання на ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Таке порушення є істотним, оскільки стосується порядку призначення покарання, а відтак впливає на законність судового рішення в цій частині.

Водночас вирок підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України та вказівки про призначення остаточного покарання на її підставі. Натомість слід зазначити, що покарання, призначене ОСОБА_7 за цим вироком на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, підлягає самостійному виконанню, так само як і вирок Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025, яким його засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до двох років обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , то колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність вироку в частині вирішення цивільних позовів, зокрема щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не дають підстав для зміни судового рішення у цій частині.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи заявлені потерпілими цивільні позови, належним чином з`ясував характер спірних правовідносин, перевірив підстави та розмір заявлених вимог, дослідив надані сторонами докази та, з урахуванням установлених фактичних обставин кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про часткове та повне задоволення окремих позовних вимог.

Зокрема, з вироку вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 у судовому засіданні підтвердила факт відшкодування їй майнової шкоди, у зв`язку з чим підтримала позов лише в частині відшкодування моральної шкоди.

Потерпілий ОСОБА_11 , у свою чергу, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, зокрема в частині стягнення майнової шкоди, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Потерпілий ОСОБА_9 також підтримав заявлений ним позов у повному обсязі, однак у цій частині суд першої інстанції, дослідивши умови договору оренди та надані докази, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, що свідчить про те, що місцевий суд не підійшов до вирішення цивільних позовів формально, а надав оцінку кожній вимозі окремо.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що заявлений потерпілими розмір моральної шкоди є завищеним, не можуть бути підставою для зміни вироку, оскільки самі по собі зводяться до незгоди з оцінкою суду першої інстанції та не спростовують правильності його висновків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів не може залишити поза увагою постанову пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», а саме п. 9 з якого вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , виходив саме з наведених критеріїв, взяв до уваги характер вчинених щодо потерпілих умисних кримінальних правопорушень, пов`язаних із заволодінням їхнім майном шляхом зловживання довірою, глибину душевних переживань, зумовлених втратою майна, а також інші обставини справи. При цьому суд прямо послався на положення ст. 23, 1167 ЦК України та на роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Тобто, всупереч доводам апеляційної скарги, висновок суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди не є довільним, а ґрунтується на встановлених судом обставинах та правильному застосуванні норм матеріального права.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу на користь потерпілого ОСОБА_11 .

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України передбачено, що до процесуальних витрат, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

З матеріалів провадження та змісту вироку вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу потерпілим ОСОБА_11 було надано договір про надання правничої допомоги, укладений з адвокатом, а також квитанцію від 28.11.2024 про сплату 15 000 грн за надані послуги. Таким чином, вказані витрати були документально підтверджені, а тому суд першої інстанції мав правові підстави для їх стягнення з обвинуваченого.

Посилання обвинуваченого на те, що розмір витрат на правову допомогу є явно завищеним, колегія суддів також відхиляє, оскільки такі твердження не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. Апеляційна скарга в цій частині не містить будь-яких конкретних обґрунтувань, які б свідчили про невідповідність заявленої до стягнення суми обсягу фактично наданих адвокатом послуг, складності кримінального провадження чи критерію розумності.

Більше того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, прямо зазначив, що виходить із критерію реальності понесених витрат, розумності їх розміру, а також конкретних обставин кримінального провадження. Отже, твердження апелянта про те, що суд не перевірив обґрунтованість цих витрат, спростовуються самим змістом оскаржуваного вироку.

Також колегія суддів враховує, що суд першої інстанції не задовольнив усі цивільні позовні вимоги автоматично, а відмовив у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_9 , оскільки дійшов висновку про його недоведеність та безпідставність у заявленому обсязі. Така позиція місцевого суду додатково свідчить про те, що при вирішенні цивільних позовів він діяв неупереджено, дослідив усі докази та надав їм належну правову оцінку.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині незгоди з вирішенням цивільних позовів не спростовують висновків суду першої інстанції, не вказують на істотні порушення норм процесуального закону чи неправильне застосування норм матеріального права, а фактично зводяться до суб`єктивної переоцінки встановлених судом обставин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для його зміни або скасуванню у цій частині суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, про те що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 підлягає зміні у частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 413, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2026 вказівку про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання:

?за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає сімнадцять тисяч гривень;

?за ч. 2 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає тридцять чотири тисячі гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає тридцять чотири тисячі гривень.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки, виконувати самостійно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4