Справа № 463/6069/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/122/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

за участі прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ця ухвала підлягає негайному виконання після її проголошення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У разі визнання судом необхідності застосування запобіжного заходу обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказує на те, що оскаржена ухвала є незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, через що вона підлягає скасуванню. Зазначає, що суд не встановив і не обґрунтував реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та фактично визнав доведеним єдиний ризик ризик переховування від суду, при цьому: не встановив конкретних фактичних обставин, які б свідчили про активні дії обвинуваченого, спрямовані саме на ухилення.; не навів доказів, що підтверджують свідоме переховування, а не формальну відсутність; обмежився констатацією неявки та оголошення в розшук, автоматично ототожнивши ці обставини з необхідністю тримання під вартою.

На думку апелянта, цей підхід суперечить вимогам ст. 177 КПК України, оскільки ризики не можуть презюмуватися, а повинні бути доведені прокурором і перевірені судом. Втім, суд дійшов висновку про необхідність тримання обвинуваченого під вартою виключно з огляду на факт оголошення обвинуваченого в розшук, не дослідивши та не встановивши причин неявки, реальної можливості забезпечення процесуальної поведінки іншими заходами, актуальності ризику саме на момент розгляду клопотання.

Звертає увагу, що факт оголошення в розшук не звільняє суд від обов`язку індивідуальної оцінки.

Наголошує, що покликання суду на рішення «Мюррей проти Сполученого Королівства» та «Чеботар проти Молдови» є юридично некоректним, оскільки ці питання стосуються стандарту «обґрунтованої підозри», а не оцінки ризиків за ст. 177 КПК України; не можуть виправдовувати тримання під вартою виключно на підставі неявки або формального розшуку.

Вважає, що суд підмінив аналіз ризиків аналізом достатності підозри, що є різними правовими категоріями, чим допустив істотну помилку в застосуванні права.

Крім цього, суд не перевірив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів. В ухвалі відсутній реальний аналіз застави, інших альтернативних запобіжних заходів, причин, з яких вони не можуть забезпечити належну процесуальну поведінку.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечила проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, запобіжний захід є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Як визначено ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань та виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу, згідно з ч. 2 цієї статті, є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

При цьому ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Так, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Положеннями ч. 2 ст. 177 КПК України визначено, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен з`ясувати доцільність обрання такого запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом було дотримано зазначених вимог закону.

Встановлено, що у провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження №0002530 від 30 липня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 361 КК України.

20 січня 2026 року прокурор Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_8 звернулась із клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було мотивоване тим, що обвинувачений у судові засідання систематично не з`являється, оголошений у міжнародний розшук, а також наявністю ризику переховування ОСОБА_7 від суду.

За результатом розгляду вказаного клопотання суд дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення, встановивши ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зокрема, наявність ризику переховування від суду обумовлюється притягненням обвинуваченого до кримінальної відповідальності та суворістю можливого покарання, оскільки кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1, ч. 3 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 361 КК України, є тяжкими злочинам, за які за законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Крім цього, суд взяв до уваги, що обвинувачений після скерування до суду обвинувального акта не виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, через що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року оголошений у міжнародний розшук.

В обґрунтування доведеності наявності ризику переховування обвинуваченого суд ґрунтовно проаналізував процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 протягом часу розгляду справи в суді.

Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002530 скерований до Личаківського районного суду м. Львова 22 грудня 2016 року. У судові засіданні в цій справі обвинувачений ОСОБА_7 систематично не з`являвся, через що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2023 року оголошено розшук обвинуваченого.

Надалі, з огляду на тривале невиконання обвинуваченим покладених процесуальних обов`язків, систематичну неявку до суду протягом тривалого періоду часу, ОСОБА_7 суд оголосив у міжнародний розшук.

Доводи апеляційної скарги захисника в частині невстановлення конкретних фактичних обставин, які б свідчили про активні дії обвинуваченого, спрямовані саме на ухилення, недоведеність саме свідомого переховування, з огляду на систематичну неявку ОСОБА_7 до суду, а також відсутність даних про поважність причин такої неявки, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та колегією суддів відхиляються.

Безпідставними є й апеляційні доводи про те, що суд не перевірив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, адже ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02 травня 2024 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в розмірі 20 прожиткових мінімуму для працездатних осіб в сумі 60560 грн, з покладенням обов`язків, у разі сплати застави, зокрема, прибувати до суду за кожною вимогою. Утім, застава як запобіжний захід не забезпечила належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що, у свою чергу, унеможливлює застосування щодо нього більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів враховує вимоги пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Надані із клопотанням матеріали доводять наявність правових підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак вважає постановлене рішення законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4