Справа № 344/5535/26
Провадження № 1-кс/344/2381/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , дізнавача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою про скасування постанови дізнавача сектору дізнання Івано-Франківського РУП ГУНП України в Івано-Франківській області від 26 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

В обґрунтування скарги посилався на неповноту обсягу проведених дізнавачем у кримінальному провадженні № 0000492 слідчих та процесуальних дій, передчасність та безпідставність висновку про закриття кримінального провадження.

Скаржник в судовому засіданні вимоги скарги підтримав та просив їх задовольнити.

Дізнавач в судовому засіданні проти вимог скарги заперечив, просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на повноту проведених у кримінальному провадженні слідчих та процесуальних дій. На адресу суду надав матеріали кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року.

Проаналізувавши пояснення скаржника, дізнавача, дослідивши матеріали скарги та ознайомившись зі змістом постанови про закриття кримінального провадження, а також матеріалами кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Статтею 22 Кримінального процесуального кодексу України (надалі «КПК України») передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

При цьому чинний КПК України не встановлює вичерпного переліку дій, які є обов`язковими до вчинення слідчим при здійсненні досудового розслідування за повідомленням про кримінальне правопорушення.

При проведені досудового розслідування слідчий, дізнавач чи прокурор, з урахуванням конкретних обставин справи, та, передусім, враховуючи закріплені статтею 2 КПК України завдання кримінального судочинства, на власний розсуд визначають об`єм перевірочних дій, достатній, за їх переконанням, для прийняття вмотивованого рішення в рамках відповідного кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя звертає особливу увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Слідчим суддею встановлено, що відділом дізнання Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000492 від 02.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено за ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 23.09.2025 року про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 стосовно хуліганства невідомою особою, які виразились в нецензурній лайці в сторону заявника, намаганні спричинити тілесні ушкодження заявнику, приниженні його честі та гідності та в погрозі фізичною розправою, а також виливу заявнику на голову графину соку, що мало місце 29.06.2025 року близько 18:00 год. в громадському місці ресторану «Надія» по вул. Незалежності, 40 в м. Івано-Франківськ.

Постановою дізнавача сектору дізнання Івано-Франківського РУП ГУНП України в Івано-Франківській області від 26 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження кримінальне провадження №0000492 від 02.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.296 КК України. Правовою підставою закриття кримінального провадження зазначено п.п. 2 ч.1 ст.284 КПК України.

Вважаючи вищевказану постанову про закриття кримінального провадження незаконною, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з даною скаргою про скасування цієї постанови.

Так, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної постанови, підставою для закриття кримінального провадження став висновок дізнавача про те, що «виходячи із матеріалів кримінального провадження, встановлено, що жодних тілесних ушкоджень нікому не спричинено, відсутнє в діянні грубе порушення громадського порядку, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, а тому кваліфікуючих ознак хуліганства у ході досудового розслідування не встановлено. Якщо таке порушення не супроводжувалося особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, нікому не спричинено тілесних ушкоджень, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення».

Також дізнавач врахував, що 29.06.2025 року на ОСОБА_5 складено протокол №ВАВ/754784 за ст. 173 КУпАП та згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 14.10.2025 року провадження по справі щодо ОСОБА_5 за ст. 173 КУпАП закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Отже, висновок дізнавача про закриття кримінального провадження ґрунтується на тому, що у кримінальному провадженні не виявлено фактів, які вказували б на наявність складу кримінального проступку за ч. 1 ст. 296 КК України, а в діях ОСОБА_5 наявний склад адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство).

Вищевказаний висновок дізнавача не може вважатися обґрунтованим з огляду на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів здійснення ним всіх необхідних слідчих (розшукових) та процесуальних дій з огляду на предмет кримінального провадження, всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Як зазначено Вищим антикорупційним судом в ухвалі від 02 листопада 2023 року у справі № 991/9403/23 «… з метою виконання завдань кримінального провадження та дотримання загальних засад його здійснення, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів в порядку, передбаченому КПК України, а саме здійснення всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження у їх сукупності».

У іншій справі за №991/10650/23 в ухвалі від 18 грудня 2023 року Вищим антикорупційним судом зазначено наступне:

«26. Пунктом 2 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що однією з підстав для закриття кримінального провадження є встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

27. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

28. Водночас, за змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається за загальним правилом на слідчого та прокурора.

29. Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

30. Частиною 1 ст. 94 КПК України передбачено, що, зокрема, слідчий, прокурор, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

31. Отже, вищенаведені положення кримінального процесуального законодавства передбачають, що рішення про закриття кримінального провадження може бути прийнято лише у результаті проведення ефективного, повного та всебічного досудового розслідування. Досудове розслідування може вважатись всебічним та повним лише, якщо під час його проведення слідством було об`єктивно встановлено всі обставини справи, проведено всі слідчі (розшукові) та процесуальні дії для встановлення таких обставин, надану належну правову оцінку встановленим фактам та на підставі положень закону і фактичних даних прийнято процесуальне рішення».

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000492 від 02.10.2025 року дізнавачем не виконано завдань кримінального провадження.

Дізнавач, слідчий, прокурор під час досудового розслідування у кримінальному провадженні зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву.

Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину чи самої події, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних права є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних, бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства ( рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведеним можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення.

Слідчий суддя зауважує, що в заяві про злочин та під час допиту в статусі потерпілого ОСОБА_3 покликався на спричинення йому матеріальної шкоди, зокрема, пошкодження мобільного телефону та окулярів, вилиття йому на голову графину з рідиною.

Однак такі обставини не проаналізовано дізнавачем жодним чином.

Висновок дізнавача про те, що нікому не завдано тілесних ушкоджень не підтверджується належними доказами. Доводи потерпілого про завдання йому тілесних ушкоджень відповідними доказами не спростовано.

Крім того, дізнавачем не вжито заходів щодо витребування відеозапису з камер відеоспостереження ресторану, де відбулася подія, обмежившись наявністю лише рапорту оперуповноваженого представника про відсутність такого відеозапису.

Докази, що дізнавач, реалізовуючи надані йому процесуальним законом повноваження, звертався до адміністрації ресторану щодо надання відеозапису з камер відеоспостереження в матеріалах кримінального провадження відсутні, при тому, що такий відеозапис міг би бути одним з основних доказів у кримінальному провадженні.

Дізнавачем також не вжито заходів щодо витребування відеозаписів з боді-камер працівників поліції, які прибули на місце події за викликом потерпілого та спілкувалися з учасниками інциденту.

Не встановлено та не допитано свідка, на якого вказував потерпілий, зокрема, іноземного журналіста, який був очевидцем відповідного інциденту.

В контексті доводів дізнавача про відсутність, на його думку, в діях відповідної особи складу саме кримінального правопорушення за ч.1 ст. 296 КК України, а, відповідно наявність однак адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП, слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу дізнавача на наступні правові висновки Верховного Суду.

* Так, як зазначено Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №138/2725/20, провадження № 51-4184 км 22, «з об`єктивної сторони хуліганство може супроводжуватись особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Тобто в діях особи можуть бути дві ознаки одночасно (які не є тотожними) або лише одна з них.

За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, пошкодженням майна, що дійсно встановили суди в діях засудженого.

Натомість під винятковим цинізмом слід розуміти зневагу нормами суспільної моральності, наприклад, груба непристойність, прояв безсоромності, знущання над хворими, дітьми, особою похилого віку, тощо. Проте, жодна із зазначених дій засудженому органом досудового розслідування інкримінована не була і в судовому засіданні не встановлена. На що суд апеляційної інстанції взагалі увагу не звернув, а лише продублював вирок місцевого суду в цій частині».

* У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 761/22668/19, провадження № 51-3228км24, зазначено: «Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягають у дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється в людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є, насамперед, об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться в безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, у тому числі спроба їх припинити, стає приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації цих дій як хуліганства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи із часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними».

* В іншій постанові від 24.01.2023 року у справі №640/20302/18 Верховний Суд звернув увагу на те, що про грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, свідчить триваюча демонстрація зневаги до загальноприйнятих норм і правил поведінки, вчинена в громадському місці з ініціативи правопорушника, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння, з вживанням нецензурної лайки і пошкодженням майна, що призвело до заподіяння матеріальної шкоди.

* Вирішуючи питання розмежування кримінального караного хуліганства (ст. 296 КК) і дрібного хуліганства за ст. 173 КУпАП, Верховний Суд у постанові від 07.06.2022 року у справі №404/7814/15-к, звернув увагу на наступне:

«Якщо грубе порушення громадського порядку не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 КУпАП. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла. Вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян».

Відтак, слідчий суддя зауважує, що лише повний та всебічний аналіз всіх можливих зібраних в даному кримінальному провадженні доказів може підтвердити чи спростувати висновок про наявність в діях відповідної особи ознак адміністративного, а не кримінального, правопорушення щодо такого діяння, як хуліганство.

Наразі такий висновок дізнавача не грунтується на аналізі вичерпно здобутих у кримінальному провадженні доказів, а є лише припущенням.

Отже, на думку слідчого судді, у оскаржуваній постанові від 26.12.2025 року про закриття кримінального провадження не обґрунтовано належних підстав для закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України; при винесенні оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження дізнавачем не наведено всіх фактичних обставин та відповідних їм доказів, які дозволяють зробити однозначний висновок, який не залишає місця сумнівам про наявність достатніх підстав для закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та які спростовують покликання скаржника про неповноту дослідження всіх обставин даного провадження.

Враховуючи вимоги статті 2 та частини 2 статті 9 КПК України висновок дізнавача про закриття кримінального провадження є передчасним та не може вважатися обґрунтованим та таким, що відповідає принципам кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя не вбачає підстав вважати оскаржувану постанову про закриття кримінального провадження обґрунтованою та мотивованою.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа «Ассенов та інші проти Болгарії» (Assenov та Others v. Bulgaria). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців та експертних висновків (рішення у справі «Танрікулу проти Туреччини» (Tanhkulu v. Turkey) [ВП], заява № 23763/94, п. 104 і подальші посилання, ECHR 1999-IV, «Ґюль проти Туреччини» (Gul v. Turkey), заява № 22676/93, п. 89, від 14 грудня 2000 року).

Частиною 2 статті 301 КПК України визначено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

За таких обставин слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість вимог скарги в частині скасування постанови про закриття кримінального провадження та наявність підстав для її задоволення.

Згідно з частиною 3 статтею 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року задовольнити.

Скасувати постанову дізнавача сектору дізнання Івано-Франківського РУП ГУНП України в Івано-Франківській області від 26 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000492 від 02.10.2025 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та підписано 31.03.2026 року .

Слідчий суддя ОСОБА_1