Дата документу 04.03.2026 Справа № 331/2551/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2551/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/394/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Новомиколаївка Запорізької області, громадянина України, українця, який має середню спеціальну освіту, не одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

29 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя за ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 152 КК України до 10 років позбавлення волі;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень із вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2025 року шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

Строку відбування покарання рахувати з 21.07.2024 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_9 з ОСОБА_7 відшкодування майнової шкоди у сумі 7199,00 гривень 10 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати у розмірі 1514,56 гривень.

В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

16.02.2024 року приблизно о 22 годині 00 хвилині, діючи в умовах воєнного стану ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, під час спільного вживання алкоголю з потерпілою ОСОБА_9 , знаходячись за адресою АДРЕСА_3 , скориставшись неуважністю потерпілої та тим, що за його злочинними діями що ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з жіночої сумки потерпілої, таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_9 , а саме: мобільний телефон «XIAOMI READMI NOTE 12 S 8/256 GB», ІМЕІ (1) НОМЕР_1 ; ІМЕІ (2) НОМЕР_2 , вартість якого, відповідно до висновку експерта №183-24 від 12.03.2024 складає 7199 грн. 10 коп., з сім-картою мобільного оператора «LIFECELL», яка матеріальної цінності для потерпілої не представляє, чим завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_9 на зазначену суму. Після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим та невмотивованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування скарги наголошує, що вирок фактично побудовано на припущеннях та однобічній інтерпретації окремих відомостей, тоді як доказування у кримінальному провадженні (ст. 9192 КПК України) передбачає встановлення події кримінального правопорушення, способу заволодіння майном, форми вини й умислу, а не лише констатацію подальшого перебування речі в особи чи її розпорядження нею.

Звертає увагу на ключову для правильної кваліфікації обставину, що для складу крадіжки (ст. 185 КК України) необхідним є доведення саме таємного викрадення чужого майна з володіння потерпілої (факту первинного заволодіння майном саме шляхом викрадення).

Натомість із пояснень обвинуваченого, які суд, на переконання захисту, безпідставно відкинув, випливає інша подія, оскільки телефон нібито був знайдений зранку на лавці біля під`їзду разом із сумкою, а не таємно викрадений у потерпілої під час перебування у квартирі.

Сам по собі подальший факт передачі телефону до ломбарду та отримання коштів не доводить, що первинне заволодіння відбулося саме шляхом крадіжки, і не заміняє обов`язку сторони обвинувачення довести момент, місце та спосіб «викрадення», як цього вимагає ст. 91 КПК України. За позицією апелянта, за наявності версії про знахідку й відсутності беззаперечних доказів викрадення з володіння потерпілої суд був зобов`язаний або виправдати особу у зв`язку з недоведеністю, або принаймні надати мотивовану відповідь, чому така версія є очевидно неспроможною, з наведенням конкретних доказів, які її спростовують, чого вирок не містить.

Захисник підкреслює, що потерпіла, за матеріалами провадження та показаннями у суді, перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння, що об`єктивно впливає на точність сприйняття й відтворення подій, а свідок ОСОБА_10 підтвердив як стан потерпілої, так і те, що мобільного телефону в неї не бачив.

За таких обставин, як зазначає апелянт, обвинувачення мало би підкріплювати твердження про викрадення сукупністю інших переконливих, чітких і узгоджених між собою доказів, які б виключали розумний сумнів, однак таких доказів стороною обвинувачення не забезпечено, а суд не навів у вироку аналізу, який би переконливо пояснював, чому саме версія обвинувачення є єдиною можливою.

Додатково апелянт акцентує увагу на неповноті судового розгляду та порушенні засад безпосередності й змагальності. Як зазначено у скарзі, за тривалий розгляд у суді першої інстанції фактично був допитаний лише один свідок ОСОБА_10 , тоді як інші потенційно важливі для встановлення істини особи (зокрема ОСОБА_11 , який, за версією обвинуваченого, безпосередньо брав участь у зверненні до ломбарду та контактував із предметом, що є об`єктом інкримінування) у суді не допитані.

На переконання захисту, відмова сторони обвинувачення від допиту такого свідка не звільняла суд від обов`язку забезпечити повноту дослідження обставин, якщо саме ці обставини мають вирішальне значення для висновку про наявність події злочину та винуватість особи, а також для перевірки альтернативної версії подій.

Внаслідок цього суд, на думку апелянта, ухвалив рішення без належної перевірки істотних обставин, що підпадає під критерії невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 409, 411 КПК України).

Захисник також посилається на вимоги щодо допустимості доказів (ст. 86 КПК України) та зазначає, що вирок не містить належного аналізу того, яким саме чином конкретні докази були отримані та чи дотримано процесуального порядку їх збирання, фіксації й дослідження, а також не розкриває, чому суд прийняв одні відомості та відкинув інші.

У підсумку апелянт стверджує, що допущені судом першої інстанції порушення у своїй сукупності є істотними, вплинули на законність і обґрунтованість вироку та мають наслідком його скасування.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції та з огляду на недоведеність вини й вичерпання можливостей здобуття доказів, закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Під час апеляційного розгляду просить допитати свідків у даному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив допитати свідків, які не були допитані судом першої інстанції.

При цьому захисник наголосив, що вина обвинуваченого не доведена поза розумним сумнівом. Зазначив, що допитані у справі свідки вказували на те, що потерпіла перебувала у стані алкогольного сп`яніння та фактично не пам`ятала обставин події.

Крім того, обвинувачений стверджує, що телефон він знайшов, а не викрав. На думку сторони захисту, за таких обставин у діях обвинуваченого відсутні ознаки таємного викрадення чужого майна.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні також підтримав апеляційну скаргу захисника та просив вирок скасувати, посилаючись на те, що судом не було допитано всіх необхідних свідків, а наявні у справі докази не підтверджують його вини у таємному викраденні майна. Зазначив, що телефон він не викрадав та до ломбарду не здавав.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та наголошував, що вина обвинуваченого є доведеною належними та допустимими доказами. Зокрема, прокурор зазначив, що навіть у разі, якщо телефон був знайдений, обвинувачений мав можливість повідомити про це власника або передати знайдене майно до органів поліції, однак цього не зробив.

Натомість, після заволодіння телефоном він розпорядився ним на власний розсуд, здавши його до ломбарду.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілої та дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції документами.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вини не визнав та пояснив, що 16.02.2024 перебував у квартирі ОСОБА_10 , де разом із ним розпивав алкогольні напої. Згодом до них приїхала потерпіла, яку, за його словами, через неналежну поведінку вигнали з квартири. При цьому обвинувачений стверджував, що мобільного телефону у потерпілої не бачив, а сама вона перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння. Також ОСОБА_7 зазначав, що вранці біля під`їзду побачив сумку потерпілої та мобільний телефон, який, за його словами, взяв собі, не знаючи, кому саме він належить. Надалі він попросив ОСОБА_11 закласти цей телефон у ломбарді, при цьому сам також був присутній, а отримані кошти забрав собі.

У судових дебатах обвинувачений наполягав на тому, що його вина у вчиненні крадіжки не доведена, посилався на стан алкогольного сп`яніння потерпілої та на показання свідка ОСОБА_10 , який не бачив у неї телефону, у зв`язку з чим просив суд його виправдати.

Разом із тим, у суді першої інстанції було безпосередньо досліджено й оцінено показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які у сукупності спростовують версію обвинуваченого про те, що він не здійснював таємне викрадення майна.

Так, в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 показала, що в день події після вживання алкоголю з подругою на запрошення ОСОБА_7 приїхала до нього в гості, де в квартирі разом із ним та ще одним чоловіком продовжила вживати алкогольні напої. Під час перебування у квартирі вона розмовляла з матір`ю по мобільному телефону та поклала його до своєї сумки, яка стояла у коридорі. Після конфлікту її вигнали на вулицю, де вона виявила відсутність телефону, а згодом звернулася до поліції.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що в лютому 2024 року ОСОБА_7 перебував у нього в гостях, а згодом до них приїхала жінка, яка разом із ними вживала алкогольні напої. Через неналежну поведінку та сильне алкогольне сп`яніння потерпілу було вигнано з квартири, тоді як ОСОБА_7 залишився ночувати та пішов лише вранці.

Щодо свідка ОСОБА_11 , суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для забезпечення його допиту, зокрема неодноразово здійснював виклик, а також постановив ухвалу про примусовий привід від 06.05.2025 року. Проте забезпечити його явку не вдалося, у зв`язку з чим прокурор відмовилася від його допиту.

Поряд із показаннями потерпілої та свідка, суд першої інстанції дослідив письмові матеріали кримінального провадження, які у своїй сукупності підтвердили, що саме ОСОБА_7 заволодів мобільним телефоном потерпілої та надалі розпорядився ним на власний розсуд.

Зокрема, до заяви потерпілої був долучений документ, що підтверджує належність їй мобільного телефону REDMI NOTE 12 S, а саме квитанція про придбання 31.07.2023 року в крамниці «Цитрус» телефону вартістю 9499 грн.

Крім того, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.03.2024 року підтверджено, що потерпіла ОСОБА_9 впізнала на фотознімку № 4 чоловіка, з яким перебувала в період з 18:00 години 16.02.2024 року до 01:30 години 17.02.2024 року та який, за її словами, викрав у неї мобільний телефон. Згідно з довідкою до цього протоколу, на фотознімку № 4 зображений саме ОСОБА_7 .

Вартість викраденого майна підтверджена висновком експерта № 183-24 від 12.03.2024 року, відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону «XIAOMI REDMI NOTE 12 S 8/256», придбаного 31.07.2023 року, станом на 16.02.2024 року становила 7199 грн. 10 коп.

Також судом було досліджено відомості, надані 11.03.2024 року директором ТОВ «ЛОМБАРД «Є ГРОШІ» ОСОБА_12 , згідно з якими 17.02.2024 року о 15:57:40 у ломбарді за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, 13, прим. 39, ОСОБА_11 заклав мобільний телефон «XIAOMI REDMI NOTE 12 S 8/256» з ІМЕІ НОМЕР_1 та ІМЕІ НОМЕР_2 , тобто саме той телефон, який належав потерпілій.

Ці обставини узгоджуються з протоколом огляду речі від 27.03.2024 року, яким зафіксовано відеозаписи з камер спостереження ломбарду «Є гроші». Із зазначених записів убачається, що 17.02.2024 року ОСОБА_7 разом із ОСОБА_11 зайшли до приміщення ломбарду, після чого ОСОБА_7 передав мобільний телефон ОСОБА_11 , який, у свою чергу, передав його працівнику ломбарду для оформлення. Надалі ОСОБА_11 отримав гроші, після чого вони разом залишили приміщення ломбарду. До протоколу було долучено скрін-шоти з камер відеоспостереження та диск із відеозаписами.

Разом із цим суд дослідив протокол огляду місця події від 26.03.2024 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , однак під час такого огляду нічого не було виявлено чи вилучено, тому цей документ не містив самостійної доказової інформації щодо обставин обвинувачення.

Окремо суд врахував і протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.03.2024 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 впізнав на фотознімку № 2 саме ОСОБА_7 як особу, яка 17.02.2024 року попросила його здати мобільний телефон REDMI NOTE 12 S до ломбарду по вул. Запорізька, 13 у м. Запоріжжі. У сукупності наведені докази підтверджують як належність телефону потерпілій, так і подальше розпорядження ним саме за участю ОСОБА_7 .

Усі письмові докази оцінено судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку з показаннями потерпілих і свідків.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з чим погоджується колегія суддів, що всі зібрані матеріали відповідають вимогам статей 8587 КПК України і є достатніми для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України.

Колегія суддів наголошує, що за результатами апеляційного перегляду, встановлено, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції ґрунтується на належних, допустимих та достовірних доказах, досліджених у межах кримінального провадження у відповідності до норм чинного кримінального процесуального законодавства, виходячи з наступного.

Аргументи захисника обвинуваченого щодо незаконності вироку, його необґрунтованості та постановлення з істотними порушеннями норм матеріального і процесуального права, зокрема твердження про відсутність об`єктивного та неупередженого дослідження обставин справи, не знаходять підтвердження у матеріалах кримінального провадження.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав вичерпну оцінку всім доказам у їх сукупності, у тому числі доводам захисту та показанням самого обвинуваченого.

Насамперед, твердження захисту про те, що вина ОСОБА_7 не доведена поза розумним сумнівом, спростовується тією сукупністю доказів, яку безпосередньо дослідив суд першої інстанції та які у своєму взаємозв`язку утворюють логічний, послідовний і внутрішньо узгоджений ланцюг доказування.

Судом встановлено, що 16.02.2024 року потерпіла ОСОБА_9 за пропозицією саме ОСОБА_7 прибула до квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де перебувала разом з обвинуваченим та свідком ОСОБА_10 .

Під час перебування у квартирі потерпіла користувалася своїм мобільним телефоном, зокрема, як вона прямо зазначила в судовому засіданні, розмовляла з матір`ю та після цього поклала телефон до сумки, яка стояла у коридорі.

Через певний час між учасниками застілля виник конфлікт, після чого потерпілу вигнали з квартири. Саме після цього, опинившись на вулиці, вона виявила відсутність телефону та була змушена звернутися до поліції.

Отже, суд першої інстанції встановив не лише факт подальшого розпорядження телефоном, а й обставини, за яких майно вибуло з володіння потерпілої у присутності та за безпосередньої участі обвинуваченого.

Посилання захисника на те, що сам по собі факт передачі телефону до ломбарду не доводить крадіжки, є формально правильним лише в абстрактному вигляді, однак повністю втрачає переконливість у контексті конкретних обставин цієї справи.

У даному кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_7 підтверджується не одним лише фактом закладення телефону, а сукупністю взаємопов`язаних доказів: показаннями потерпілої про наявність телефону при ній безпосередньо перед конфліктом та його зникнення одразу після вигнання з квартири, перебуванням ОСОБА_7 поруч із потерпілою у відповідний проміжок часу, впізнанням обвинуваченого потерпілою за фотознімками як особи, з якою вона відпочивала у вказаний період і яка викрала її телефон, даними ломбарду про закладення вже наступного дня саме того мобільного телефону «XIAOMI REDMI NOTE 12 S 8/256 GB» з конкретними ІМЕІ, які повністю співпадають з телефоном потерпілої.

Також відеозаписом з камер спостереження ломбарду, на якому зафіксовано, що ОСОБА_7 особисто приносить телефон до ломбарду, передає його ОСОБА_11 , перебуває з ним у приміщенні, очікує завершення оформлення та залишає ломбард разом із ним.

Таким чином, подальше розпорядження майном було не випадковим, не нейтральним і не відірваним від попередніх подій, а є прямим продовженням злочинного заволодіння чужим майном.

Не заслуговує на увагу і головний довід захисту про те, що суд нібито не спростував версію обвинуваченого про знаходження телефону на лавці біля під`їзду.

Суд першої інстанції не лише перевірив цю версію, а й мотивовано визнав її недостовірною та суперечливою.

Так, ОСОБА_7 стверджував, що зранку виявив сумку потерпілої та телефон на лавці біля під`їзду, взяв телефон собі, не знаючи, кому він належить, після чого начебто зберігав його у своєму автомобілі протягом місяця. Проте ця версія прямо спростовується дослідженим відеозаписом з ломбарду, відповідно до якого той самий телефон був закладений уже 17.02.2024 року, тобто наступного дня після події, а не через місяць.

Саме на цю очевидну суперечність обґрунтовано звернув увагу суд у мотивувальній частині вироку. Тому доводи апелянта про нібито необґрунтоване відхилення пояснень обвинуваченого не відповідають змісту вироку, адже суд навів чіткі причини, з яких дійшов висновку про їх неправдивість.

Доводи захисту про ненадійність показань потерпілої через її алкогольне сп`яніння також не дають підстав для скасування вироку.

Суд першої інстанції належним чином врахував зазначену обставину та не побудував обвинувачення виключно на словах потерпілої. Дійсно потерпіла не могла точно відтворити усі деталі вечора, однак її показання в частині ключових для справи обставин є послідовними та узгодженими з іншими доказами.

Вона чітко вказала, що прибула до квартири на запрошення ОСОБА_7 , що користувалася телефоном уже в квартирі, поклала його до сумки, а після конфлікту та вигнання на вулицю виявила його відсутність.

Ці обставини узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 , який підтвердив сам факт перебування потерпілої у нього вдома разом з ОСОБА_7 , факт конфлікту, алкогольного сп`яніння потерпілої та те, що саме після цього вона була вигнана з квартири, а обвинувачений залишився ночувати.

Той факт, що свідок не пам`ятає, чи бачив телефон у потерпілої, не спростовує обвинувачення, оскільки його показання не є доказом відсутності телефону, а лише свідчать про те, що він не звернув на це уваги.

Відсутність у стороннього свідка спогаду про конкретну річ не може розцінюватися як доказ того, що такої речі у потерпілої не було, тим більше коли наявність телефону підтверджується її власними показаннями та документами про його придбання.

Безпідставними є й посилання апелянта на нібито неповноту судового розгляду у зв`язку з недопитом свідка ОСОБА_11 .

Як убачається з вироку, суд першої інстанції не ігнорував необхідність допиту цієї особи, а навпаки неодноразово викликав її до суду, а ухвалою від 06.05.2025 року навіть постановив здійснити примусовий привід.

Тобто суд вжив всіх передбачених законом заходів для забезпечення його явки. Однак забезпечити участь свідка у засіданні не вдалося з причин, які не залежали ні від суду, ні від сторони обвинувачення.

За таких умов твердження про порушення засад безпосередності та змагальності є надуманими, оскільки суд не ухилявся від дослідження доказів, а навпаки забезпечував таку можливість.

Разом з тим навіть відсутність безпосереднього допиту ОСОБА_11 у судовому засіданні не позбавляє доказового значення інших належних і допустимих доказів, зокрема письмової інформації ломбарду, відеозапису з камер спостереження та протоколу огляду речі, які об`єктивно фіксують факт передачі саме викраденого телефону до ломбарду за участю обвинуваченого.

Більше того, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.03.2024 року свідчить, що ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 17.02.2024 року попросила його здати телефон до ломбарду. Тому навіть за відсутності його особистої явки в суд ланцюг доказування залишається цілісним і переконливим.

Не відповідає матеріалам справи і твердження захисту про відсутність у вироку аналізу допустимості доказів.

Навпаки, суд прямо зазначив, що орган досудового розслідування був визначений відповідно до вимог ст. 216 КПК України, що слідчі та процесуальні дії проводилися уповноваженими особами, а учасники провадження не ставили під сумнів наявність у них відповідних повноважень.

Суд дослідив кожний письмовий доказ, навів його зміст, оцінив належність до предмета доказування та взаємозв`язок з іншими доказами.

При цьому захист в апеляційній скарзі фактично не вказує, який саме доказ є недопустимим, яке конкретно порушення процесуального порядку було допущене під час його отримання та яким чином це могло вплинути на висновки суду. Самі лише загальні посилання на ст. 86 КПК України без конкретизації процесуального дефекту не можуть вважатися належним доводом апеляційної скарги.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 нібито не викрадав телефон потерпілої, а лише «знайшов» його, оскільки така версія не лише не спростовує його винуватості, а, навпаки, за встановлених у справі обставин підтверджує усвідомлене незаконне заволодіння чужим майном.

Із показань потерпілої ОСОБА_9 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що вона прибула до квартири саме на запрошення обвинуваченого, вже у квартирі розмовляла зі своєю матір`ю по мобільному телефону, після чого поклала цей телефон до сумки, яка стояла у коридорі. Надалі між нею та присутніми виник конфлікт, після чого її вигнали на вулицю і саме тоді вона виявила відсутність телефону. Отже, з матеріалів провадження послідовно вбачається, що телефон перебував у володінні потерпілої безпосередньо перед його зникненням, а зник він у той проміжок часу, коли обвинувачений перебував поруч із потерпілою та мав безперешкодний доступ до її речей.

Такі показання потерпілої не є ізольованими чи відірваними від інших доказів, як це намагається подати захист. Свідок ОСОБА_10 підтвердив, що у лютому 2024 року ОСОБА_7 перебував у нього в гостях, що пізніше до квартири приїхала жінка, яка разом із ними вживала алкоголь, що з огляду на її поведінку її вигнали з квартири, а сам ОСОБА_7 залишився ночувати та пішов лише зранку.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_10 підтверджують ключові обставини, викладені потерпілою, а саме перебування потерпілої в квартирі разом із ОСОБА_7 , наявність конфлікту, вигнання потерпілої з квартири та подальше перебування обвинуваченого на місці події.

Крім того, версія обвинуваченого про те, що він нібито знайшов телефон зранку на лавці біля під`їзду, була предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнана неспроможною. Сам ОСОБА_7 визнав, що взяв телефон собі, а згодом попросив ОСОБА_11 закласти його у ломбарді, при цьому до ломбарду вони пішли разом, а отримані кошти обвинувачений забрав собі.

Отже, навіть із власних пояснень обвинуваченого вбачається не поведінка особи, яка добросовісно знайшла чужу річ і прагнула повернути її власнику, а поведінка особи, яка одразу після заволодіння майном розпорядилася ним як власним, використовуючи іншу особу для оформлення закладення в ломбарді.

Ці пояснення обвинуваченого повністю узгоджуються з письмовими та цифровими доказами, дослідженими судом.

Так, на запит слідчого директор ТОВ «Ломбард Є гроші» надав інформацію про те, що 17.02.2024 о 15:57:40 у ломбарді за адресою м. Запоріжжя, вул. Запорізька, 13 був закладений саме мобільний телефон «XIAOMI REDMI NOTE 12 S 8/256» з ІМЕІ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , тобто той самий телефон, який належав потерпілій.

Протоколом огляду речі від 27.03.2024 зафіксовано відеозаписи з камер спостереження ломбарду, на яких видно, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 разом заходять до ломбарду, ОСОБА_7 передає мобільний телефон ОСОБА_11 , останній підходить із ним до працівника ломбарду та оформлює закладення, після чого обидва разом залишають приміщення.

Отже, об`єктивні відеодокази прямо підтверджують не лише подальше розпорядження викраденим майном, а й активну, безпосередню участь ОСОБА_7 у його реалізації, що повністю спростовує намагання захисту представити ці дії як випадкове чи правомірне поводження із нібито знайденою річчю.

Доводи захисника про те, що знаходження телефону саме по собі виключає склад крадіжки, є юридично помилковими.

Вирішальним є не формальне словесне позначення дій обвинуваченого, а фактичні обставини, за яких він заволодів річчю, знав або не міг не знати, кому вона належить, та як саме надалі поводився з цим майном.

Із власних пояснень ОСОБА_7 вбачається, що біля телефону він бачив сумку потерпілої. Отже, навіть за його версією, він розумів, що телефон не є безхазяйною річчю, а належить конкретній особі, яка незадовго до того перебувала разом з ним у квартирі.

Більше того, обвинувачений мав об`єктивну можливість встановити власника, зателефонувати комусь із контактів, відповісти на можливий вхідний дзвінок, звернутися до поліції або хоча б вжити елементарних дій для повернення телефону.

Проте жодної такої дії він не вчинив. Натомість він заволодів телефоном, а вже наступного дня через свого знайомого здав його у ломбард та отримав з цього матеріальну вигоду. Така модель поведінки характерна саме для таємного викрадення чужого майна, а не для добросовісного поводження із випадково знайденою річчю.

Правильність такого висновку узгоджується з усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Так, в постанові ВС від 21.08.2025 у справі № 688/2554/22, відповідно до якої заволодіння річчю, залишеною або забутою її власником, особою, яка знала, кому належить ця річ, і усвідомлювала, що власник може за нею повернутися, слід оцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Аналогічний підхід Верховний Суд раніше сформулював і в постанові від 18.07.2019 у справі № 761/31918/14-к. Суд наголосив, що майно може вважатися знахідкою лише за сукупності певних умов: воно має дійсно вибути з володіння власника; власнику не має бути відоме його місцезнаходження; між втратою та знахідкою повинен минути такий час, який давав би підстави вважати річ остаточно втраченою; особа, яка знайшла річ, не повинна бути очевидцем її втрати і не повинна вчиняти активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; також має бути відсутня можливість ідентифікувати законного власника.

Якщо майно фактично не вибуло з володіння власника остаточно, а лише опинилося у неналежному, але відомому або очевидно встановлюваному місці, і особа розуміє, кому воно належить та що власник може за ним повернутися, то заволодіння таким майном слід кваліфікувати саме як крадіжку.

Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цього кримінального провадження, апеляційний суд виходить із того, що жодна з ознак, характерних для «знахідки», у діях ОСОБА_7 відсутня.

Телефон не був остаточно втраченим, а зник безпосередньо після того, як потерпілу вигнали з квартири, минув не тривалий період часу, а лише лічені години, власник речі був для обвинуваченого очевидним, оскільки напередодні він перебував із потерпілою та, за власними словами, бачив поруч із телефоном її сумку, можливість ідентифікувати власницю існувала. Замість вчинення дій для повернення майна обвинувачений одразу обрав шлях його таємного привласнення та подальшої реалізації через ломбард. Саме тому посилання захисту на «знаходження» телефону не лише не усуває кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , а додатково підтверджує наявність у його діях корисливого умислу на обернення чужого майна на власну користь.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що після незаконного заволодіння мобільним телефоном, коли потерпіла не знала про місце його перебування та не могла негайно поновити своє володіння, ОСОБА_7 здійснив низку послідовних дій, характерних саме для таємного викрадення чужого майна, що в свою чергу підтверджує вчинення інкримінованого злочину.

Також судова колегія відмовляє у дослідженні обставин за клопотанням захисника, які встановлені були під час кримінального провадження шляхом дослідження доказів, а саме у допиті свідків.

Апеляційний суд при ухваленні такого рішення виходить з того, що клопотання з цього приводу є безпідставним та є лише намаганням захисника переоцінити вже дослідженні докази в справі на свою користь.

Слід наголосити, що ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Учасник судового провадження має не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з якими порушеннями чи взагалі не досліджені.

Стаття 23 КПК не розглядається як така, що автоматично висуває вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування вироку в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд робить лише юридичну оцінку ситуації постановленого вироку та не вимагає нового безпосереднього дослідження доказів.

Якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (рішення Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих підтверджень щодо необхідності цих дій. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 712/2341/15-к, провадження № 51-6364км19).

Окрім того, сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Колегія суддів вважає, що докази кримінального провадження, покази свідка, потерпілої не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони у повному обсязі підтверджують факт перебування потерпілої під час події у квартирі разом з обвинуваченим, потім відсутність майна і подальше реалізації його в ломбарді.

Заявлене клопотання під час апеляційного перегляду є безпідставними, оскільки таке повторне дослідження вже встановлених обставин є недоцільним, по-скільки всі обставини, які є істотними були належним чином дослідженні судом першої інстанції безпосередньо і будь-яких сумнівів в правильності їх оцінки в колегії суддів не викликають.

Отже, будь-яких сумнівів у винуватості обвинуваченого під час апеляційного перегляду не було встановлено, а тому колегія суддів погоджується повністю з висновками місцевого суду та не вбачає підстав для задоволення заявленого клопотання захисника.

Колегія суддів вважає, що істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, і підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4