Справа № 154/4492/23 Провадження №11-кп/802/144/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новий Загорів Володимирського району Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з повною загальною середньою освітою, непрацюючий, неодружений, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт;

за ст.126-1 КК України до покарання у виді 1 (одного) року 6 (шість) місяців обмеження волі;

за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі;

за ч.2 ст.289 КК України покарання у виді 5 (п`ять) років 2 (два) місяці позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці з конфіскацією майна.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено попередній у виді застави.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 постановлено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28.08.2023 по 30.08.2023 включно та з 11.09.2023 по 27.10.2023 включно, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат, арештованого майна та цивільний позов.

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винний та засуджений за те, що він 17.08.2023 близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_9 , діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи у помешканні за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, керуючись корисливим мотивом та раптово виниклим умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу, таємно викрав ноутбук марки «Asus» моделі «E403S», вартістю 5183 гривень 33 копійки, жіночу сумку, вартістю 300 гривень, зарядний пристрій марки «Хіаомі» модель «MDY-80-EО, вартістю 156 гривень 33 копійок, один кухонний ніж з синім руків`ям, вартістю 73 гривні 33 копійки та один кухонний ніж з коричневим руків`ям, вартістю 73 гривні 33 копійки, що належать ОСОБА_10 , чим спричинив потерпілій майнову шкоду на загальну суму 5786 гривень 32 копійки.

Окрім цього, у період часу з 22 год. 27.08.2023 по 12 год. 28.08.2023 (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_9 , діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, керуючись корисливим мотивом та раптово виниклим умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, повторно, шляхом пошкодження москітної сітки, яка була прикріплена до віконної рами, проник у будинок, звідки таємно викрав кошти у сумі 8300 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28 серпня 2023 року становить 303519 гривень 38 копійок; 650 євро, що згідно курсу НБУ станом на 28 серпня 2023 року становить 25678 гривень 31 копійок, які лежали на підвіконні, та належать ОСОБА_11 , чим спричинив потерпілому майнову шкоду на загальну суму 329197 гривень 69 копійок.

Крім цього, в ніч на 11.09.2023 (точний час під час досудового розслідування встановлено не було), ОСОБА_9 , реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом відкриття воріт, проник на територію подвір`я житлового будинку АДРЕСА_4 , де шляхом вільного доступу, через не зачинені двері, проник в салон автомобіля марки «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, належного відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 22.06.2019 на праві приватної власності ОСОБА_12 , та за допомогою штатного ключа, який знаходився в замку запалювання, завів двигун й в подальшому виїхав з зазначеного вище подвір`я, після чого залишив автомобіль в полі між селами с. Дорогиничі та с. Старий Загорів Володимирського району Волинської області, чим ОСОБА_9 повторно, незаконно заволодів даним транспортним засобом всупереч волі власника та спричинив ОСОБА_12 майнову шкоду у розмірі 26426 гривень.

Також ОСОБА_9 25 листопада 2023 року, близько 17 год. 30 хв., знаходячись у будинку по АДРЕСА_2 , під час конфлікту з гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що раптово виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, діючи з прямим умислом, спрямованим на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс останній удар кулаком лівої руки в праву частину обличчя, після чого вона вибігла з будинку, щоб покликати на допомогу. Продовжуючи свої умисні протиправні дії, ОСОБА_9 , перемістившись під час конфлікту у приміщення літньої кухні за цією ж адресою, умисно наніс ОСОБА_7 ще один удар кулаком правої руки в район лівої брови.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці обличчя, які згідно з висновком судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_9 , 25 листопада 2023 року, близько 17 год. 30 хв., знаходячись у будинку по АДРЕСА_2 , під час конфлікту з гр. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що раптово виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, діючи з прямим умислом, спрямованим на спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно став наносити останньому численні удари кулаками обох рук в різні ділянки голови та тулубу.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_14 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці обличчя, синця в ділянці правого плеча, синця в ділянці лівого плеча, синця в ділянці лівого передпліччя, синця в ділянці живота, синця в ділянці попереку, які згідно висновку судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_9 , перебуваючи з 16.08.2023 на превентивних обліках Національної поліції за категорією «сімейний насильник» та будучи особою, яка раніше неодноразово вчиняла домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_10 , а саме: 30 липня 2023 року, 12 серпня 2023 року, 17 серпня 2023 року, 19 серпня 2023 року, 24 серпня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 28 серпня 2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, постановами Локачинського районного суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, 29 серпня 2023 року, 11 вересня 2023 року та 01 листопада 2023 року, належних висновків не зробив та продовжив систематично вчиняти домашнє насильство.

Зокрема, ОСОБА_9 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VІІІ, умисно та безпричинно, 25 листопада 2023 року об 02 год. 20 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_10 , з якою спільно проживає, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, словесних образах, погрозах фізичною розправою, приниженні її честі та гідності, що призвело до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої, що є в безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з домашнім психологічним насильством.

Крім того, ОСОБА_9 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VІІІ, умисно та безпричинно, 10 грудня 2023 року об 17 год. 30 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_10 , з якою спільно проживає, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, словесних образах, погрозах фізичною розправою, приниженні її честі та гідності, що призвело до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої, що є в безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з домашнім психологічним насильством.

Крім того, ОСОБА_9 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VІІІ, умисно та безпричинно, 04 січня 2024 року об 18 год. 15 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_10 , з якою спільно проживає, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, словесних образах, погрозах фізичною розправою, приниженні її честі та гідності, що призвело до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої, що є в безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з домашнім психологічним насильством..

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_15 вважає виро суду незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що ноутбук марки «Asus» був придбаний за спільні кошти ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , вони спільно користувались ним, оскільки проживають однією сім`єю. Крім того, потерпіла вказувала, що купувала ноутбук за 4 700 гривень, тоді як суд визнав доведеним, що вартість ноутбука становить 5183,33 гривень. Вказує на те, що надані прокурором докази на підтвердження його винуватості за ч.1 ст.125, ст.126-1 КК України, є очевидно недопустимими, оскільки потерпіла не зверталась з відповідною заявою. Також зазначає, що призначаючи покарання судом не враховано, що по епізоду викрадення грошей у ОСОБА_11 він добровільно повідомив поліцейським усі обставини справи, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, шкода відшкодована в повному обсязі. Крім того визнав вину у заволодінні транспортним засобом потерпілого ОСОБА_12 , щиро розкаявся. Вказує, що застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, суд не вказав яка саме частка майна підлягає конфіскації. Крім того, вироком не вирішено питання щодо повернення застави. Просить вирок суду скасувати, закрити кримінальне провадження по епізоду вчинення крадіжки у ОСОБА_10 на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, за ч.1 ст.125, ст.126-1 КК України закрити кримінальне провадження у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи, Цивільний позов ОСОБА_7 залишити без розгляду. Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, і на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим, остаточно призначити покарання 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки, вирішити питання щодо застави.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який подану апеляційну скаргу підтримував і просив скасувати вирок суду, думку прокурора та представника потерпілої, які апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.4 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, судом першої інстанції були дотримані.

Вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України по епізоду таємного викрадення чужого майна від 28-28 серпня 2023 року в потерпілого ОСОБА_11 , а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України в поданій апеляційній скарзі не заперечується, тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Крім того, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.2 ст.289 КК України, а також за ч.4 ст.185 КК України по епізоду вчинення крадіжки коштів у потерпілого ОСОБА_16 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним за ч.4 ст.185 КК України по епізоду вчинення ним крадіжки коштів у потерпілого ОСОБА_16 , а також у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.2 ст.289 КК України, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

У зв`язку з цим, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє доводи апеляційної скарги в частині невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Крім того, ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 , вирок Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року щодо нього в частині визнання його винним та засудження за ч.1 ст.125 КК України скасовано та звільнено ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України та на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження в цій частині закрито. Також вказаною ухвало. цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом також не перевіряються.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Перевіривши та дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), в умовах воєнного стану.

Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Спростовуючи доводи обвинуваченого, в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, які ним оспорюються в апеляційній скарзі, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, а саме за епізодом таємного викрадення чужого майна, належного потерпілій ОСОБА_10 , зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Незгода обвинуваченого з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне. Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанцій і вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_9 по епізоду таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 , який мав місце 17 серпня 2023 року, за ч.4 ст.185 КК України кваліфіковано правильно.

Доводи апеляційної скарги обвинувачено в частині закриття кримінального провадження за ч.4 ст.185 КК України, з тих мотивів, що викрадений ноутбук є майном, нажитим за час їх спільного проживання з потерпілою, є необґрунтованими та були предметом перевірки місцевого суду. В ході судового розгляду суд першої інстанції належним чином обґрунтував та мотивував своє рішення в цій частині.

Тому твердження обвинуваченого про те, що у діях ОСОБА_9 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України за епізодом таємного викрадення чужого майна від 17 серпня 2023 року в потерпілої ОСОБА_10 , на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів.

Так, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, підтверджується дослідженими в ході судового розгляду.

Допитаний місцевим судом обвинувачений ОСОБА_9 по епізоду вчинення крадіжки речей у ОСОБА_10 свою вину визнав частково, пояснив, що в с. П`ятикори Володимирського району Волинської області він, шляхом вільного доступу зайшов до будинку за місцем проживання потерпілої по АДРЕСА_2 , та без дозволу останньої взяв речі, що вказані в обвинувальному акті. Після цього був затриманий працівниками поліції та речі вилучені. При цьому вважає, що ноутбук є майном, нажитим за час їх спільного проживання, позаяк він надавав ОСОБА_10 частково кошти на його купівлю, та був придбаний для їх спільного користування, а тому вважає, що ноутбук належить також і йому. Зазначив, що проживав на той час із ОСОБА_10 в цивільному шлюбі.

Таким чином, обвинувачений не заперечував, що в час та місці, вказаному в обвинувальному акті, шляхом вільного доступу зайшов до будинку за місцем проживання потерпілої ОСОБА_10 , де без дозволу останньої взяв речі, викрадення яких ставиться йому в провину.

Допитана місцевим судом потерпіла ОСОБА_10 суду показала, що влітку 2023 року ОСОБА_9 викрав у неї речі, в тому числі ноутбук марки «Asus», про що вона повідомила у поліцію, вказавши, що це міг зробити обвинувачений. Зазначила, що обвинувачений надавав їй кошти на купівлю ноутбука орієнтовно 1200 грн, купувала вона його за 4700 грн.. Ноутбук був у її користуванні, оскільки потрібний був їй для навчання. Також вони спільно користувались ним. Однак, на той час вона вважала, що ноутбук належить їй. Вважає, що обвинуваченого не потрібно суворо карати, зазначила, що вони спільно проживають (на час надання показань), мають малолітню дитину.

Таким чином, потерпіла ОСОБА_10 підтвердила, що на час заволодіння ОСОБА_9 ноутбуком, вона вважала, що він належить їй.

Той факт, що обвинувачений надав потерпілій невелику частину коштів для придбання ноутбука, не дає підстав вважати, що це майно є їх спільною власністю.

Так, згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.08.2023, ОСОБА_10 в день вчинення крадіжки звернулась до правоохоронних органів із заявою про викрадення її особистих речей, в тому числі ноутбука марки «Asus», при цьому вказала, що крадіжку вчинив її колишній хлопець ОСОБА_9 (т.2 а.к.п.25).

Доводи обвинуваченого про те, що вказаний ноутбук є їх спільною власністю з потерпілою потерпіла не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовують показання потерпілої та розцінюються судом як намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Судом першої інстанції перевірялись доводи обвинуваченого про наявність у нього права на викрадений ноутбук., однак такі обставини не знайшли свого належного підтвердження в суді і повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів у кримінальному проваджені, які зазначені вище.

Що стосується доводів обвинуваченого щодо неправильної вартості ноутбука, то такі доводи апеляційний суд вважає безпідставними.

Згідно із положеннями п.6 ч.2 ст.242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у цьому провадженні експертом було проведено судову товарознавчу експертизу № СЕ-19/103-23/9579-ТВ від 05.09.2023, про проведення товарознавчої експертизи, згідно з яким встановлено ринкову вартість викрадених у ОСОБА_10 речей, зокрема ринкова вартість ноутбука марки «Asus» моделі «E403S» із зарядним пристроєм до нього станом на 17.08.2023 складала 5 183,33 гривень (т.2 а.к.п.43-51).

Також апеляційним судом встановлено, що висновок вказаної експертизи містить опис проведених досліджень та мотивовану відповідь на поставлене запитання.

Водночас, відповідно до ч.2 ст.101 КПК України кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

Згідно із ч.1 ст.332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Таким чином, якщо обвинувачений вважав, що вказаним висновком експерта належним чином не встановлена ринкова вартість ноутбука, то він мав змогу заявити клопотання про призначення повторної експертизи, однак такого клопотання заявлено не було. Також таке клопотання не було заявлено в суді апеляційної інстанції.

Отже, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що експертиза була проведена з дотриманням вимог ст. 242, 243 КПК України, а висновок експерта відповідає вимогам ст.ст.101, 102 КПК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку вказаний доказ, яким встановлено вартість викраденого ноутбука.

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції показання потерпілої вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та узгоджуються з письмовими доказами та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Наведені судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими.

Правильність висновків місцевого суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та правильність кваліфікації його дій.

Що стосується аргументів обвинуваченого про повторне дослідження письмових доказів, то апеляційний суд вважає їх безпідставними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується..

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Водночас, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання обвинуваченого про повторне дослідження доказів та відмовив у його задоволенні через відсутність визначених законом підстав.

Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, що прослідковується у постановах від 7 жовтня 2021 року (справа № 521/6316/17, провадження, № 51-4669км19), від 23 листопада 2021 року (справа № 752/7624/18, провадження, № 51-10107км18) та від 30 листопада 2021 року (справа № 450/4029/18, провадження, № 51-3776км21) колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.

Наведені судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими.

Правильність висновків місцевого суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК України та правильність кваліфікації його дій.

Доводи обвинуваченого в частині пом`якшення йому покарання шляхом застосування положень ст.69 КК України та ст.75 КК України апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Так, місцевим судом взято до уваги ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого місцевий суд обґрунтовано відніс щире каяття обвинуваченого, що підтверджується визнанням ним своєї вини в ході судового розгляду, активне сприяння розкриттю злочинів.

Також місцевим судом враховано конкретні обставини кримінальних правопорушень та особу обвинуваченого, який не судимий, однак неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за різного роду правопорушення, зокрема, порушення ПДР, в тому числі п.2.9 «а», що підтверджується витягом з бази «Армор», на обліку у лікаря нарколога за місцем проживання не перебуває, лікування не проходив, помічений за місцем проживання за вживанням алкогольних напоїв (згідно з характеристикою т.2 а.к.п.140), що призводить до його не контрольованої поведінки, у 2021 році перебував на стаціонарному лікуванні у обласній психіатричній лікарні з приводу розладу адаптації у вигляді афективно-поведінкової реакції, тощо; за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений (на даний час проживає один), є батьком малолітньої дитини (з якою на даний час спільно не проживає), офіційно не працевлаштований, за місцем реєстрації не проживає, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків; що завдана ним шкода відшкодована лише потерпілому ОСОБА_11 (повернуто кошти, що були витрачені на особисті речі), всі інші викрадені речі вилучені працівниками поліції; кількість епізодів злочинної діяльності обвинуваченого, позицію потерпілих, зокрема, ОСОБА_10 , яка просила його суворо не карати, інших потерпілих, які поклали вирішення питання щодо покарання обвинуваченого на розсуд суду.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є призначення основного покарання із застосуванням ст.70 КК України, у виді позбавлення волі із конфіскацією майна, на мінімальний строк, яке слід відбувати реально, підстав для призначення покарання обвинуваченому із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК України, апеляційний суд не вбачає, оскільки наявні в даному кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та в сукупності з особою обвинуваченого не дають обґрунтованих підстав для застосування як положень ст.69 КК України, так і положень ст.75 КК України.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, питання щодо застосованого у цьому провадженні заходу забезпечення кримінального провадження запобіжного заходу у виді застави, місцевим судом всупереч вимогам ст.374 КПК України не вирішено.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в тому числі квитанції від 24.10.2023 заставу у розмірі 53 680 гривень було внесено ОСОБА_17 на депозитний рахунок ТУ ДСА у Волинській області та звільнено ОСОБА_9 з-під варти 27.10.2023 ( т.2 а.к.п.19, 20, 24).

Відповідно до вимог ч.11 ст.182 КПК, п.8 Порядку внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року №15, застава повертається заставодавцю після припинення дії запобіжного заходу у виді застави та постановлення вироку (ухвали), у якому міститься рішення про повернення застави.

Відповідно до ч.8 ст.182 КПК України, застава звертається в дохід держави у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки.

Дані про те, що ОСОБА_9 порушував покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави, в матеріалах справи відсутні.

Також відсутні докази щодо невиконання своїх обов`язків заставодавцем.

Питання про звернення застави у дохід держави не ініціювалось прокурором або судом за власною ініціативою.

Отже,застава підлягала поверненню заставодавцю, однак суд під час ухвалення вироку безпідставно, всупереч вимогам ч.4 ст.374 КПК України, не прийняв рішення щодо такого заходу забезпечення кримінального провадження.

За таких обставин апеляційну скаргу обвинуваченого необхідно задовольнити, змінити вирок суду відповідно до вимог ст.ст.407-409 КПК України та повернути заставу заставодавцю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Вважати ОСОБА_9 звільненим від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, на підставі ухвали Волинського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України та на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закритим.

Залишити ОСОБА_9 призначене покарання за ст.126-1 КК України у виді 1 (одного) року 6 (шість) місяців обмеження волі;

за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі;

за ч.2 ст.289 КК України покарання у виді 5 (п`ять) років 2 (два) місяці позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці з конфіскацією майна.

Внесену заставу на підставі ч.11 ст.182 КПК України повернути заставодавцю.

В решті вирок суду залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: