Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 08.04.2026. Зареєстровано: 09.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 10.04.2026.
Номер судового провадження: 1-кс/308/1802/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту за матеріалами кримінального провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 02 грудня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, -

встановив:

24 березня 2026 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернувся представник власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , з клопотанням у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 02 грудня 2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.12.2025, а саме: транспортний засіб марки «ЗИЛ 131Н».

В обґрунтування клопотання зазначено, що 26.12.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було розглянуто справу №308/19055/25 за клопотанням прокурора про арешт майна в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 02 грудня 2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України. За результатами розгляду клопотання було задоволене та ухвалою слідчого судді накладено арешт на: транспортний засіб марки «ЗИЛ 131Н», що на праві власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , шляхом заборони використання та розпорядження.

Адвокат вказує, що власник транспортного засобу ОСОБА_5 , не є фігурантом даної справи, не підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення та жодним чином не може нести кримінальної відповідальності. Крім того зазначає, що знаходження вилученого транспортного засобу тривалий час під відкритим небом, враховуючи зміну погодних умов, негативно впливають на загальний стан транспортного засобу, що в свою чергу завдає матеріальної шкоди власнику.

За наведених обставин, вважає, що на даний час відпала потреба у подальшому існуванні заборони в частині користування транспортним засобом, а інші складові права власності такі як відчуження та розпорядження можуть бути вирішені в порядку передбаченому КПК при кінцевому рішенні у даному кримінальному провадженні.

У судове засідання 06 квітня 2026 року:

- адвокат ОСОБА_4 не з`явився, через канцелярію суду подав заяву згідно якої просив подане ними клопотання про скасування арешту майна задовольнити в повному обсязі, розгляд провести у його відсутності.

- прокурор ОСОБА_6 не з`явився, через канцелярію суду подав заяву згідно якої просив у задоволенні клопотання про скасування арешту майна відмовити.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носять у собі тимчасовий характер.

Порядок скасування арешту майна встановлюється нормами ст.174 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Відповідно до ч.2 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано ухвалою суду за клопотанням власника майна або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба.

Відповідно до ч.6 ст.100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підстав і вмотивованого судового рішення,ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як встановлено судом, 26.12.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було розглянуто справу №308/19055/25 за клопотанням прокурора про арешт майна в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 02 грудня 2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України. За результатами розгляду клопотання було задоволене та ухвалою слідчого судді накладено арешт на: транспортний засіб марки «ЗИЛ 131Н», що на праві власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , шляхом заборони використання та розпорядження.

Метою накладення арешту на вказане майно є збереження речових доказів.

Клопотання представника власника майна аргументовано тим, що власник транспортного засобу ОСОБА_5 не є фігурантом даної справи, не підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення та жодним чином не може нести кримінальної відповідальності. Крім того зазначає, що знаходження вилученого транспортного засобу тривалий час під відкритим небом, враховуючи зміну погодних умов, негативно впливають на загальний стан транспортного засобу, що в свою чергу завдає матеріальної шкоди власнику.

Варто зазначити, що в кримінальному провадженні існує два види інтересів: суспільні інтереси, на захист яких спрямована система кримінальної юстиції; особисті інтереси підозрюваного, обвинуваченого, інших учасників кримінального провадження, які мають бути гарантовано захищені від неправомірних посягань.

Забезпечення балансу цих інтересів, по суті, є одним з найважливіших завдань кримінального провадження. Так, у ст.2 КПК зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Досягнути такого балансу можна лише за умови існування і дотримання певних правил, визначених у законі, які в своїй сукупності створюють систему гарантій від порушення прав особи, що опинилась у сфері дії кримінального провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, ст. 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч.3 ст.28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п.58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п.42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак, слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Разом з тим, враховуючи, що у вказаному кримінальному провадженні на даний час досудове розслідування не закінчено, тобто кримінальне провадження не розглянуто, обвинувальний акт до суду не передано, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню та зазначає, що відпала потреба подальшого застосування арешту транспортного засобі та свідоцтва про його реєстрацію лише в частині заборони користування такими.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.100, 174, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 грудня 2025 року в частині заборони користування транспортним засобом марки «ЗИЛ 131Н», 1991 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , Шасі (рама) № НОМЕР_3 , Тип ТЗ ГРУЗОВА, реєстраційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований РЕВ УДАІ м. Тячів Закарпатська область від 20.02.1997 року, власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 .

Передати автомобіль марки «ЗИЛ 131Н», 1991 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , Шасі (рама) № НОМЕР_3 , Тип ТЗ ГРУЗОВА, реєстраційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований РЕВ УДАІ м. Тячів Закарпатська область від 20.02.1997 року власнику (володільцю) або представнику за дорученням

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. Заперечення можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...