КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2209/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2026 року про арешт майна в межах кримінального провадження №0001174 від 09.10.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно, - речові докази у кримінальному провадженні №0001174 від 09.10.2023, що виявлені та вилучені під час проведення обшуку 15.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- дві товарні накладні паперові жовтого кольору із зазначеними цифровими розрахунками із зазначенням сум: на першій - 33440, на другій - 38550;

- мобільний телефон Huawei P Smart Pro, IMEI НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

- грошові кошти у сумі 550 тисяч гривень у 6 стопках із купюрами по 1000 грн.;

- грошові кошти у сумі 7680 доларів США, купюрами 100, 50, 20, 5 та іншими номіналами в одній стопці.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.01.2026, скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.01.2026 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0001174 від 09.10.2023, яке було вилучено під час обшуку 15.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на думку сторони захисту, ухвала суду про арешт майна є незаконною, необгрунтованою та невмотивованою, винесеною з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, а тому такою, що підлягає скасуванню.

На думку представника власника майна, слідчий суддя, виносячи рішення за наслідками розгляду клопотання, проігнорував порушення прокурором строків на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, не встановив того факту, що клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, порушив строки розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, не перевірив та не встановив наявність належних підстав для арешту майна, виніс рішення про арешт майна за відсутності достатніх доказів, що вказують на вчинення ОСОБА_6 , на майно якого було накладено арешт, кримінального правопорушення, не встановив розмір шкоди, завданої злочином та питання щодо наявності в рамках кримінального провадження цивільного позову, співрозмірність обмеження права власності та наклав арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадження.

Вказує, що під час досудового розслідування кримінального провадження, 22.10.2025 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва задоволено клопотання слідчого ОСОБА_10 , яке погоджено з прокурором ОСОБА_9 та надано дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_2 , про що винесено відповідну ухвалу.

Відповідно п. 6 ч. 2 ст.235 КПК України в ухвалі про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи слідчим суддею чітко визначено перелік речей, для виявлення та вилучення яких проводиться обшук, зокрема в ній не було надано дозволу на вилучення готівкових грошових коштів, накладних та мобільного телефону саме марки Huawei P Smart Pro, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Оскільки суд не надавав дозволу на вилучення вищевказаних речей, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України таке майно визнається тимчасово вилученим та підлягає поверненню, у випадку якщо воно не було заарештовано у порядку та на підставах ч. 5 ст. 171 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 171 ч. 5 КПК України, клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано до суду не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі.

Представник третьої особи - власника майна наголошував на порушенні вказаних строків, чітко посилаючись на докази того, що обшук був проведений 15.10.2025 року, а прокурор, в порушення вимог ст.171 ч.5 КПК України, подав клопотання до суду лише 17.10.2025 року.

Вказаний факт підтверджується, як матеріалами, що додані до клопотання, так і безпосередньо ухвалою слідчого судді,

Відтак, слідчий суддя був зобов?язаний перевірити точний час подання даного клопотання про арешт шляхом дослідження журналу реєстрації у журналі вхідної кореспонденції, і лише після цього приймати рішення про початок розгляду клопотання про арешт чи повернення його прокурору для усунення недоліків.

Однак, слідчий суддя, ігноруючи вимоги діючого законодавства перевірку часу надходження клопотання, не здійснив і не зважаючи на доводи представника третьої особи-власника майна, не дослідивши вказані факти, які вказували на порушення норм діючого законодавства, не надавши їм належної і ретельної оцінки, ніяким чином їх не спростувавши, діючи в інтересах сторони обвинувачення, аргументував свою постанову тим, що клопотання подане прокурором в межах 48 годин, а тому доводи представника третьої особи-власника майна про порушення строків подання клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не знайшли свого підтвердження.

Крім того, під час розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, слідчий суддя грубо порушив норми процесуального законодавства, що виразилось у наступному.

Так, 11.12.2025 року, слідчий суддя вийшов до нарадчої кімнати.

12.01.2026 року, після виходу з нарадчої кімнати слідчим суддею не було ухвалено рішення про відновлення судового розгляду справи та про об`єктивні підстави такого відновлення судового розгляду не було повідомлено сторонам.

В цей же час, слідчий суддя, перебуваючи в нарадчій кімнаті, продовжувала здійснювати правосуддя і ухвалювала рішення у справах.

Так, представником третьої особи-власника майна, були подані заперечення та доповнення до заперечень на клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна, а саме те що:

- прокурором не доведено у клопотанні та під час судового розгляду, що за 27 місяців розслідування кримінального провадження, органом досудового розслідування було здобуто належні, достатні, допустимі та беззаперечні докази того, чи взагалі мають місце кримінальні правопорушення, які передбачені ст. 190 ч. 4 та ст. 227 КК України.

- прокурором у клопотанні та під час судового розгляду не було документально та беззаперечно доведено обгрунтованості підстав накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

- прокурором у клопотанні та під час судового розгляду не було доведено існування потерпілих у кримінальному провадженні, а також суми матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, та наявності в рамках кримінального провадження цивільних позовів про відшкодування завданих збитків.

- в своїй ухвалі слідчий суддя не надавав дозволу на вилучення особистих грошових коштів ОСОБА_6 , а також мобільного телефону Huawei P Smart Pro, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 та накладних, а тому, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України таке майно визнається тимчасово вилученим та підлягає поверненню, у випадку якщо, воно не було заарештовано у порядку та на підставах ч. 5 ст. 171 КПК України.

- прокурором у клопотанні та під час судового розгляду ніяким чином не було доведено того факту, що грошові кошти в сумі в сумі 550 000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) грн. та 7 680 (сім тисяч шістсот вісімдесят) доларів США, які були вилучені за місцем проживання ОСОБА_6 , здобуті останнім злочинним шляхом, або отримані від злочинної діяльності, чи зберегли на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, органом досудового розслідування та прокурором не представлено жодного належного, достовірного та допустимого доказу того, що грошові кошти та речі, вилучені під час обшуку 15.10.2025 року, можуть мати відношення до злочину, який відповідно до фабули справи вчинений в січні місяці 2023 року.

Навпаки, ОСОБА_6 підтвердив законність походження грошових коштів відповідною документацією. Також органом досудового розслідування не доведено того факту, що дві накладні та мобільний телефон мають ознаки речових доказів.

Однак не зважаючи на те, що прокурором під час судового розгляду були надані документи, які не відповідають вимогам ст. 99 КПК України (прокурор надав ксерокопії, які належним чином не були завірені), слідчий суддя, ігноруючи вимоги ст. 171 КПК України, взяв до уваги вказані документи, поклавши їх в основу судового рішення.

Слідчий суддя, обґрунтовуючи ухвалу, послався лише на норми кримінального процесуального закону, які передбачають арешт майна та які визначають поняття речових доказів у кримінальному провадженні. При цьому, жодного доказу на підтвердження своїх доводів, щодо необхідності накладення арешту на майно ОСОБА_6 в ухвалі суду не наведено.

Відтак, слідчим суддею не наведено будь-яких доказів того, що вилучене під час обшуку майно має ознаки речових доказів.

При цьому, як свідчать матеріали, які були додані до клопотання, органом досудового розслідування, будь-які з речей та грошових коштів, які були вилучені під час обшуку квартири АДРЕСА_2 належним чином не оглянуті, не сфотографовані та докладно не описані в протоколі огляду, а тому такий протокол взагалі не складався, що підтверджується відсутністю протоколу в матеріалах та при посиланні прокурором на такий протокол у тексті клопотання.

В судове засідання не з`явився власник майна, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , яка щодо апеляційної скарги заперечувала, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Оскільки клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею 12.01.2026 року, копію повного тексту представником власника майна отримано 16.01.2026, а апеляційну скаргу подано до суду 21.01.2026 року, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001174 від 09.10.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному провадженні здійснюють прокурори Київської міської прокуратури.

Досудовим розслідуванням встановлено, що приблизно на початку 2023 року, більш точного часу не встановлено, мешканка м. Київ, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Вінницької області, адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_3 , має у власності та у користуванні автомобіль марки «БМВ» моделі «Х 5», д.н.з. НОМЕР_5 , використовує для незаконної діяльності (збуту) торгівельний павільйон № НОМЕР_6 який розташований на авторинку за адресою: м. Київ, бульвар Воскресенський (Перова), 19, перебуваючи у зазначеному населеному пункті, маючи на меті систематичне отримання незаконних доходів, не маючи жодного дозволу з боку власника знаків для товарів та послуг «Mobil» та «ELF», права на які зареєстровані за ТОВ «Мобіл лубрікантс Україна», , TotalEnergies SE (542051180) (ТоталЕнерджіс Ес I) та TotalEnergies Holdings (ТоталЕнерджіс Холдінгз) (552120784), вирішила незаконно використовувати зазначені знаки для товарів та послуг шляхом виготовлення автомобільних моторних олив низької якості, поміщення їх у пластикові ємності, незаконного нанесення на етикетку зображень вищевказаних знаків для товарів та послуг, зберігання такого товару із нанесеними знаками для товарів та послуг на етикетки з метою пропонування для продажу та подальшого їх продажу на території м. Київ, Київської області та інших регіонах України.

З цією метою ОСОБА_11 розробила план вчинення кримінального правопорушення, який полягав у наступному: утворення стійкого злочинного об`єднання (організованої групи) та керівництво нею, підбір співучасників та розподіл функцій кожного із учасників організованої групи; оренді спеціалізованого приміщення для виготовлення автомобільних моторних олив та мастил відомих світових брендів, зокрема: «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; придбання складових елементів, необхідних для виготовлення автомобільних моторних олив; придбання пластикових ємностей (пляшок, відер) для поміщення в них автомобільних моторних олив низької якості; безпосереднє виготовлення автомобільних моторних олив; за допомогою комп`ютерної техніки, програмного забезпечення та кольорового принтера на спеціальному самоклеючому принтері, виготовлення самоклеючих етикеток на які нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; наклеєювання самоклеюючих етикеток з нанесеними знаками для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total», на пластикові ємності (пляшки, відра, тощо), інші засоби для пакування; створення та адміністрування інтернет-сайту з метою пропонування для продажу автомобільних моторних олив, на які наклеєні етикетки, на яких нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; оптовий продаж шляхом пересилання за допомогою послуг ТОВ «НОВА ПОШТА» підприємцям в різні регіони України, автомобільних моторних олив на яких незаконно нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; зберігання з метою пропонування для продажу, ємностей з автомобільними моторними оливами, на яких наклеєні етикетки з незаконно нанесеними знаками для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; роздрібний продаж приватним підприємцям на території м. Київ, автомобільних моторних олив на яких незаконно нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; роздрібний продаж мешканцям м. Києва автомобільних моторних олив на яких незаконно нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total»; розподіл грошових коштів одержаних від продажу автомобільних моторних олив на яких незаконно нанесені знаки для товарів та послуг «Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total» між співучасниками; використання грошових коштів одержаних від продажу автомобільних моторних олив низької якості на яких незаконно нанесені знаки для товарів та послуг ««Mobil», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total» для подальшого вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що для досягнення реалізації її злочинного плану, їй необхідні співучасники, які розділятимуть її погляди, направлені на вчинення шахрайських дій, під час виготовлення та збуту завідомо неякісної моторної оливи різних марок.

З цією метою ОСОБА_11 , у невстановлений досудовим розслідуванням точну дату та час, однак не пізніше січня 2023 року, з числа своїх знайомих залучила до вчинення кримінального правопорушення виконавців:

- ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Азербайджану, проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в своїй діяльності користується наступними автомобілями марки «Range Rover», д.н.з. НОМЕР_7 , «Mercedec», н.3. НОМЕР_8 , та автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Transporter», д.н.з НОМЕР_9 , безпосередньо займається виготовленням автомобільної оливи;

- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець Луганської області, проживає за адресою: АДРЕСА_5 , у власному користуванні має автомобіль марки «RENAUIT» моделі «KANGOO» д.н.з. НОМЕР_10 , здійснює виготовлення контрафактної продукції;

- ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка міста Київ, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_6 , яка являється подругою ОСОБА_11 та сприяє останній в збуті фальсифікованої продукції;

- ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_7 , безпосередньо займається виготовленням автомобільної оливи та здійснює збут контрафактної продукції за адресою: АДРЕСА_9 (територія «Авторинку»);

- ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_8 , приймає безпосередню участь у виготовленні, зберіганні та подальшому продажі фальсифікованих автомобільних моторних олив у тому числі на території авторинку у м. Києві.

Крім цього, діючи згідно заздалегідь розподілених ролей та функцій члени вказаної групи здійснюють придбання сировини, техніки та розхідних матеріалів до неї, для виготовлення фальсифікованої моторної оливи, після чого підшуковують осіб, які за грошову винагороду замовляють фальсифіковану продукцію з метою подальшого збуту.

В ході вчинення вказаного кримінального правопорушення з метою конспірації використовуються спеціально облаштовані приміщення складів, гаражів, квартир та будинків, в приміщенні яких здійснюється виготовлення, зберігання моторних олив, які в подальшому збуваються мешканцям м. Києва, Київської області та на території України, за допомогою пересилання з використанням української міжнародної логістичної компанії «Нова пошта» та із використанням анкетних даних підставних осіб з метою недопущення викриття злочинної групи та уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

У подальшому отримані злочинним шляхом грошові кошти розподіляються між учасниками групи.

Крім того, в ході досудового розслідування отримано заяву про вчинення кримінального правопорушення з якої вбачається, що після придбання в торговому кіоску, в якому ОСОБА_11 здійснює збут виготовленої продукції, автомобільної моторної оливи марки «Mobil» та її використання у транспортному засобі, призвело до пошкодження двигуна транспортного засобу та заміни в подальшому його деталей, чим спричинено заявнику матеріальну шкоду.

Викладене є підставою для висновку, що коли здійснюється заміна моторних олив у транспортному засобі на виготовлені моторні оливи вищевказаними особами, дані моторні оливи спричиняють поломки автомобілів.

У зв?язку з цим у власників автомобілів виникають незаплановані фінансові витрати на їх ремонт, та при більш серйозних поломках існує загроза життю та здоров`ю людей.

При цьому моторні оливи, які реалізуються населенню на території м. Київ та Київської області, з метою заволодіння коштами від її реалізації шахрайським шляхом, не відповідають якісним характеристикам, які вказуються на ємкості.

Таким чином громадяни, які купують моторні оливи, вводяться в оману та фігуранти провадження заволодівають їхніми коштами шахрайським шляхом.

За викладених вище обставин, 15.10.2025 на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , старшим слідчим СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 проведено общшук за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_18 , де фактично проживає ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно, що має значення речового доказу у кримінальному провадженні, а саме:

- дві товарні накладні паперові жовтого кольору із зазначеними цифровими розрахунками із зазначенням сум: на першій - 33440, на другій - 38550;

- мобільний телефон Huawei P Smart Pro, IMEI1 НОМЕР_1 ; IMEI2 НОМЕР_2 із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

- грошові кошти у сумі 550 тисяч гривень у 6 стопках із купюрами по 1000 гривень;

- грошові кошти у сумі 7680 доларів США, купюрами 100, 50, 20, 5 та іншими номіналами в одній стопці.

В ході обшуку органом досудового розслідування прийнято рішення про необхідність у вилученні вказаних речей та документів для забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, а також з`ясування об`єктивної істини по справі, в результаті чого вони були вилучені.

15.10.2025 вищевказані виявлені та вилучені речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження, про що винесено відповідну постанову.

17.10.2025 року прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна та просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно - речові докази, що виявлені та вилучені старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_17 в ході проведення санкціонованого обшуку 15.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_18 , де фактично проживає ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме:

- дві товарні накладні паперові жовтого кольору із зазначеними цифровими розрахунками із зазначенням сум: на першій - 33440, на другій - 38550;

- мобільний телефон Huawei P Smart Pro, IMEI1 НОМЕР_1 ; IMEI2 НОМЕР_2 із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

- грошові кошти у сумі 550 тисяч гривень у 6 стопках із купюрами по 1000 гривень;

- грошові кошти у сумі 7680 доларів США, купюрами 100, 50, 20, 5 та іншими номіналами в одній стопці.

Клопотання прокурор мотивував тим, що завданням арешту майна у вигляді вилучених у ході обшуку речей є збереження речових доказів: запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, відчуження.

Окрім того, у ході проведення досудового розслідування є необхідність у проведенні оглядів і відповідних судових експертиз з метою отримання і підтвердження відомостей, які свідчать про обставини вчинення кримінальних правопорушень.

У разі відсутності вказаних документів і речей при матеріалах відповідного кримінального провадження, це істотно ускладнить забезпечення швидкого, повного, всебічного та неупередженого розслідування даного кримінального правопорушення, що має на меті законне та своєчасне притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили вищевказані кримінальні правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно, - речові докази у кримінальному провадженні №0001174 від 09.10.2023, що виявлені та вилучені під час проведення обшуку 15.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- дві товарні накладні паперові жовтого кольору із зазначеними цифровими розрахунками із зазначенням сум: на першій - 33440, на другій - 38550;

- мобільний телефон Huawei P Smart Pro, IMEI НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

- грошові кошти у сумі 550 тисяч гривень у 6 стопках із купюрами по 1000 грн.;

- грошові кошти у сумі 7680 доларів США, купюрами 100, 50, 20, 5 та іншими номіналами в одній стопці.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Постановляючи вказану ухвалу, слідчий суддя зазначив, що зазначене в ухвалі майно підпадає під ознаки речових доказів, оскільки воно могло бути здобуте злочинним шляхом, та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, у органу досудового розслідування є необхідність у проведенні оглядів і відповідних судових експертиз з метою отримання і підтвердження відомостей, які свідчать про обставини вчинення кримінальних правопорушень.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Так, задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, могло бути набутим злочинним шляхом, або може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та визнане речовим доказом постановою слідчого від 15.10.2025 року у даному кримінальному провадженні.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає вимогам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що дане майно могло бути здобуте злочинним шляхом, та може містити на собі сліди кримінального правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що власник майна є добросовісним набувачем арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно може містити інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та могло бути здобуте злочинним шляхом, а тому зазначене майно, а саме: дві товарні накладні паперові жовтого кольору із зазначеними цифровими розрахунками із зазначенням сум: на першій - 33440, на другій - 38550; мобільний телефон Huawei P Smart Pro, IMEI НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , із наявними номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; грошові кошти у сумі 550 тисяч гривень у 6 стопках із купюрами по 1000 грн.; грошові кошти у сумі 7680 доларів США, купюрами 100, 50, 20, 5 та іншими номіналами в одній стопці, відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова від 15.10.2025 року про визнання майна речовими доказами не містить належного обґрунтування, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власників майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та містить інформацію, яка має значення для встановлення фактів та обставин, що з`ясовуються під час кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Твердження апелянта про непричетність власника ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, а також те, що йому не вручалась підозра, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що орган досудового розслідування пропустив строк звернення до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно не приймаються до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судці, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено. При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (ч. 2 ст. 173 КПК України).

Таким чином, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт. Крім того, обшук було проведено 15.10.2025 року, а прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна 17.10.2025 року, тобто в межах 48-годинного строку.

Отже, сам по собі факт порушення строків звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна не позбавляє таке майно доказової (у разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальної (при забезпеченні цивільного позову чи можливої конфіскації) «сили» в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Крім того, варто зазначити, що сплив процесуального строку виконання обов`язку вжиття заходів до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії. Аналогічна правова позиція щодо правових наслідків пропуску строку виконання обов`язку детально висвітлена в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 08.04.2020 у справі №263/15845/2019.

Тобто, з одного боку порушення передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення режиму тимчасового вилучення майна (ст. 169 КПК України «Припинення тимчасового вилучення майна»), встановлює обов`язок негайно повернути майно особі, в якої воно було тимчасово вилучене, а з іншого - не є підставою для відмови в арешті майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що слідчий суддя першої інстанції під час перебування в нарадчій кімнаті ухвалював рішення у справах, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в матеріалах справи присутній журнал від 11.12.2025 року, 14:15 год. (а.с.153), в якому вказано, що, перебуваючи в нарадчій кімнаті, судом було відновлено судовий розгляд даного клопотання для з`ясування та вивчення постанови про визнання речовим доказом, а 12.01.2026 року було проведено судове засідання в присутності учасників з виходом судді слідчого до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. Отже слідчий суддя суду першої інстанції не перебував в нарадчій кімнаті з 11.12.2025 по 12.01.2026 року, а доводи представника власника майна стосовно цього є помилковими.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4