1Справа № 335/1429/26 1-кп/335/648/2026
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі кримінальне провадження за обвинувальним актом № 002435 від 17.12.2025 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, громадянки України, яка має вищу освіту, заміжньої, пенсіонерки, працює на посаді бухгалтера у ТОВ «Активація», неповнолітніх дітей не має, зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2025 року, приблизно о 07 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «FIAT 500E», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїзній частині проспекту Соборного зі сторони бульвару Шевченка у напрямку вул. Південноукраїнської, зі швидкістю в інтервалі від 60,89 км/год до 62,12 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті 50 км/год, відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, та наближалась до нерегульованого пішохідного переходу, що знаходиться в районі «Алеї Слави», ближче до бульвару Шевченка, який позначено інформаційно-вказівними знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.2. ПДР.

В цей же час, на проїзну частину проспекту Соборного, в межах дії знаків 5.38.1 та 5.28.2 «Пішохідний перехід» ПДР, вийшла пішохід ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва-направо за напрямком руху автомобіля «FIAT 500E», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Продовжуючи рух та наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_7 , діючи зі злочинною недбалістю, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_8 на проїзній частині та технічну можливість уникнути наїзду на неї, при русі з дозволеною в межах населеного пункту швидкістю, шляхом зменшення швидкості руху керованого нею автомобіля, а в разі потреби - зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена небезпека, порушуючи вимоги п.п. 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- 12.4: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

- 12.9 б): «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;

- 18.1: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не вжила та допустила наїзд на пішохода ОСОБА_8 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження, з якими доставлена до КНП «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» 3МР, де 18.12.2025 померла.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у виді поєднаної тупої травми голови, шиї, тулубу, кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів при явищах шоку та жирової емболією середнього ступеня тяжкості по малому кругу кровообігу, яка виникла незадовго до госпіталізації, є небезпечною для життя і за цією ознакою кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, з технічної точки зору перебувають в причинному зв?язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди, оскільки остання рухаючись із дозволеною в межах населеного пункту швидкістю мала технічну можливість надати пішоходу перевагу в перетині проїзної частини та запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосуванням своєчасного екстреного гальмування автомобіля і зупинкою до місця наїзду.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правпорушення визнала у повному обсязі, про вчинене шкодує, у скоєному щиро розкаялась, попросила вибачення у потерпілої. По обставинам інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_9 показала, що 17.12.2025 приблизно о 07-00 годині ранку, вона керувала належним їй технічно справним автомобілем «FIAT 500E» та рухалася у крайній лівій смузі по пр. Соборному у м. Запоріжжя, в напрямку від бул.Шевченка до вул. Південноукраїнської, на вулиці були ранкові сутінки, штучне освітлення. Наближаючись до пішохідного переходу в районі Алеї Слави, за перехрестям з бул. Шевченка, відволіклась на світло фар автомобіля, що їхав позаду неї, не побачила пішохода та здійснила наїзд на жінку, яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, зліва на право відносно руху її автомобіля. Наїзд на пішохода здійснила правою передньою частиною автомобіля, попутно з нею чи попереду автомобілів не було, чи були автомобілі на зустрічній смузі не пам`ятає. Швидкість руху її автомобіля складала біля 60 км/год, швидкість встановлену під час проведення експертизи та вказану в обвинувальному акті визнає. Пішохід жінка була вдягнена у темний одяг. Після наїзду пішохода відкинуло, вона мала видимі ушкодження. Після ДТП обвинувачена залишилась на місці, перебувала у шоковому стані, не могла користуватись телефоном, швидку допомогу та поліцію викликали військові, які зупинились після ДТП. Після оформлення ДТП вона пройшла медичний огляд на стан сп`яніння, потім поїхала у лікарню до постраждалої, одразу почала надавати фінансову допомогу, спілкувалась з дочкою загиблої, також оплатила необхідні витрати під час перебування потерпілої у лікарні та витрати на поховання. Визнає, що порушила ПДР України та, що тілесні ушкодження потерпілої утворились від ДТП. Проти позову про відшкодування моральної шкоди заперечень не надала, при вирішенні цивільного позову покладається на розсуд суду, пояснила, що готова відшкодувати завдану моральну шкоду, проте наразі такої суми коштів ні в неї, ні в її родини немає. Пояснила, що на час судового розгляду частково відшкодувала потерпілій моральну шкоду у розмірі 200 тис. гривень. Просить суд при вирішенні питання про призначення покарання, не позбавляти її волі.

Захисник - адвокат ОСОБА_6 у судових дебатах, не оспорюючи обставини вчинення злочину, які обвинувачена визнала повністю, просив врахувати наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальних витрат потерпілій та часткове відшкодування моральної шкоди) та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки обвинуваченої, а також врахувати особу обвинуваченої, яка вперше притягується до відповідальності, поведінку обвинуваченої як на момент скоєння ДТП так і у подальшому, у тому числі і у ході розгляду кримінального провадження, яка щиро кається, жалкує про скоєне, неодноразово висловлювала потерпілій співчуття та просила вибачення, готова та намагалася відшкодувати моральну шкоду. З огляду на вказане, просив призначити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.ст.75,76 КК України.

Потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що є донькою загиблої ОСОБА_8 . Безпосереднім очевидцем ДТП не була. Матір після аварії відвезли до 5 лікарні, вона померла наступного дня. У день ДТП вона поїхала по своїм справам, мама повинна була йти на роботу. Маршрут, яким вона йшла, він звичний для неї, вона так кожен день ходила на роботу. Мама проживала з бабусею, вони переселенці з Донецької області, потерпіла проживала окремо. Дізналась про те, що трапилось від бабусі, якій зателефонували з роботи мами, почали її шукати, бо вона не вийшла на роботу. Вона почала шукати матір, та знайшла у лікарні. Мамі зробили операцію, але вона все одно не вижила після отриманих травм. Після смерті мами бабусі стало гірше, вона перестала сама пересуватись, потребує стороннього догляду, потерпіла була змушена винаймати доглядальницю, а зараз влаштувала її у платний пансіонат, пенсії бабусі не вистачає для оплати пансіонату та ліків, тобто після смерті мами на її утриманні залишилась бабуся. Вона емоційно важко пережила смерть матері, значно погіршився стан здоров`я. Позов підтримує у повному обсязі, до ДТП вона не утримувала бабусю і не допомагала, оскільки це було все на мамі. Тепер вона вимушена взяти на себе всі витрати. Підтвердила, що обвинувачена допомагала матеріально під час перебування мами у лікарні та оплатила поховання, та сплатила частково у рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень. Просить призначити обвинуваченій справедливе покарання, підтримує позицію свого представника.

Представник потерпілої пояснив, що цивільний позов підтримує, просить задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у ньому. Вважає, що сума моральної шкоди визначена обґрунтовано, відповідає ступеню моральних страждань потерпілої, яка втратила матір.

У зв`язку з тим, що обвинувачена повністю визнала свою провину, у суду немає сумнівів щодо добровільності та істинності її позиції, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, враховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, щодо фактичних обставин справи, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, потерпілої, дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої та необхідних для вирішення процесуальних питань.

Суд вважає вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення повністю встановленою, доведеною та кваліфікує її дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п.20,21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_7 , відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином. При цьому, по відношенню до його наслідків вина обвинуваченої ОСОБА_7 є необережною.

При призначенні міри покарання ОСОБА_7 , обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне часткове відшкодування завданої моральної шкоди.

Також суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тяжкі невідворотні наслідки, що настали у вигляді загибелі ОСОБА_8 , думку прокурора та потерпілої ОСОБА_4 , які просили призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не засуджена, заміжня, пенсіонерка, працює на посаді бухгалтера ТОВ «Активація», позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, вперше притягується до відповідальності. Також суд враховує стан здоров`я обвинуваченої, яка страждає на ряд захворювань, що підтверджено консультативними висновками лікарів.

Встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 добровільно надавала допомогу на покриття матеріальних витрат потерпілої та під час судового розгляду справи частково відшкодувала завдану моральну шкоду потерпілій у розмірі 200 000,00 грн., щоб компенсувати їй перенесені страждання, у судовому засіданні щиро висловлювала жаль із приводу скоєного та осуд своєї поведінки, вибачилася перед потерпілою.

Суд вважає, що у ході судового розгляду кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до вчиненого, довела наявність внутрішніх переживань того, що сталося, усвідомлення вини, докорів сумління.

Отже, така поведінка та свідоме ставлення ОСОБА_7 , яка визнала свою провину, до вчиненого злочину, та наслідків, які настали, на переконання суду, свідчать про намагання обвинуваченої відшкодувати завдані збитки, про бажання виправити наслідки вчиненого та готовність понести покарання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та вважає за необхідне призначити їй покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з покладенням окремих обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки такий вид кримінального покарання є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів та для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Суд, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, вважає, що призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, що випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду» і не буде становити особистий надмірний тягар для особи.

Призначення покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, як просила прокурор та підтримала потерпіла і її представник у судових дебатах, на переконання суду, у даному випадку не відповідає меті призначення покарання за вчинений злочин, виходячи із обставин, викладених у цьому вироку щодо особи обвинуваченої, її дій та поведінки, як на момент скоєння ДТП так і в подальшому, та не свідчить про такий ступінь суспільної небезпеки з боку обвинуваченої, який би давав підстави для призначення покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Вирішуючи питання щодо необхідності призначення обвинуваченій додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, суд виходить з наступного.

Суд враховує фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, що настали в результаті вчиненого обвинуваченою злочину - смерть потерпілої ОСОБА_8 , характер допущених обвинуваченою порушень правил безпеки дорожнього руху, що безумовно свідчить про те, що обвинувачена становить небезпеку для оточуючих в якості водія транспортного засобу, що є підставою для застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Разом з тим, суд бере до уваги ті обставини, що обвинувачена ОСОБА_7 тривалий час має право керування транспортним засобом, до відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не притягувалась, у стані наркотичного або алкогольного сп`яніння не перебувала, вчинила необережний злочин, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, що дає підстави для призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_4 було заявлено цивільний позов до обвинуваченої про відшкодування моральної шкоди, у розмірі 1 000 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог потерпіла вказує, що кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_7 , їй було завдано моральну шкоду, яка проявилася у душевному болі та стражданнях, які позивач зазнала внаслідок смерті своєї матері. Після смерті матері настали невідворотні обставини, вона була дуже близька у спілкуванні з матір`ю. Потерпіла зазнала непоправних життєвих змін, оскільки в значній мірі були порушені її нормальні життєві зв`язки, вона назавжди втратила близьку людину, ця втрата є непоправною та не може бути відновленою, а відтак душевні страждання триватимуть усе її життя. Крім того, у зв`язку зі смертю матері у неї виник обов`язок догляду за бабусею та її утримання, що безумовно вплинуло та буде впливати на якість її життя. Інших близьких родичів вона не має.

Вирішуючи цивільний позов, суд приходить до висновку про його часткове задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Суд враховує роз`яснення пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під час судового розгляду достовірно встановлено, що моральна шкода потерпілій ОСОБА_4 завдана внаслідок дій, вчинених обвинуваченою ОСОБА_7 .

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності і справедливості, оскільки моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходить із вимог ст. 23, 1167 ЦК України, та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вважає суму відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди у розмірі 700 000,00 грн. такою, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин, при яких було спричинено моральну шкоду потерпілій, ступінь вини обвинуваченої, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілої і яка, на переконання суду, буде достатньою для відшкодування моральної шкоди, яка спричинена потерпілій внаслідок скоєного обвинуваченою.

З урахуванням часткового відшкодування обвинуваченою під час судового розгляду моральної шкоди потерпілій у розмірі 200 000 гривень, з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_4 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500 000 гривень.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 2 ст. 124 КПК України, відповідно до якої, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, зі ОСОБА_7 на користь держави підлягають стягненню витрати на проведення експертизи №СЕ-19/108-25/28272-ІТ від 26.12.2025 року у розмірі 5348, 40 грн., № КСЕ-19/108-26/100 від 16.01.2026 р. у розмірі 8914, 00 грн., на загальну суму 14 262 грн. 40 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 22.12.2025 у справі № 334/10553/25 (провадження № 1-кс/334/3152/25) на автомобіль «Fiat 500E» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та флеш носій micro SD «Kingston 128 Gb» «Canvas go PLUS», що належать ОСОБА_7 , підлягає скасуванню, на підставі ч.4 ст.174 КПК України.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді від 26.01.2026 року відносно ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання зі строком дії до 26.02.2026 року. Під час судового розгляду клопотання про продовження строку дії обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відносно ОСОБА_7 до суду не надходило. Клопотань про застосування запобіжного заходу не заявлено, тому підстав для його застосування до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 2-х (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.

Згідно зі ст. 76 КК України протягом іспитового строку на ОСОБА_7 , покласти наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути зі ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз у розмірі 14 262 (чотирнадцять тися двісті шістдесят дві) грн. 40 коп.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 22.12.2025 у справі № 334/10553/25 (провадження № 1-кс/334/3152/25), на автомобіль «Fiat 500E», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та флеш носій micro SD «Kingston 128 Gb» «Canvas go PLUS», що належать ОСОБА_7 .

Речові докази:

- автомобіль «FIAT 500Е», реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання на спеціальний майданчик ГУНП в Запорізькій області - повернути ОСОБА_7 ;

- диск «DVD-R» з відеозаписами системи «Безпечне місто», долучений до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- флеш носій micro SD «Kingston 128 GB» «Canvas go PLUS», долучений до матеріалів кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Роз`яснити іншим учасникам судового провадження право отримати копію вироку в суді. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя.

Суддя: ОСОБА_1