Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/2681/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000010, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000010, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, в якому просить накласти арешт на майно, яким є мобільний телефон Iphone 16 Pro Max IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , з мобільним номером НОМЕР_3 , який був вилучений під час проведення обшуку 23.02.2026 за адресою АДРЕСА_1 .

Клопотання обґрунтоване тим, що зазначений у клопотанні мобільний телефон визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні у відповідності до положень ст. 98 КПК України, та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання із наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Представник власника майна заперечив щодо арешту майна, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши прокурора та представника власника майна, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

Частиною 1 ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 4 статті 173 КПК України).

Крім цього, згідно з вимогами ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинні бути зазначена, зокрема, достатня, належна, допустима, достовірна сукупність доказів, що майно, щодо якого здійснюється клопотання, є предметом, засобом чи знаряддям його вчинення, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого кримінального правопорушення, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Як встановлено слідчим суддею, у провадженні СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0000010, внесене до ЄРДР 06.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Подільською окружною прокуратурою міста Києва.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.11.2025 близько 19 год. 50 хв. за адресою м. Київ, просп. Європейського Союзу, 45А, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з невстановленими особами, шляхом обману заволодів зарядними станціями Ecoflow Delta 2 Мах в кількості 2 одиниці, на загальну суму 131 тис. грн, чим завдав матеріального збитку ФОП ОСОБА_6

23.02.2026 в рамках кримінального провадження проведено обшук за адресою Київська обл., Бучанський р-н, м. Ірпінь, вул. Наталії Околітенко, буд. 24-54, в ході якого вилучено мобільний телефон Iphone 16 Pro Мах ІМЕН: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з мобільним номером НОМЕР_3 , який було поміщено до спецпакету WAR1329940.

Постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 від 23.02.2026 вказаний мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що вилучений мобільний телефон є речовим доказом з огляду на обставини, встановлені під час досудового розслідування.

Надаючи оцінку доводам слідчого та прокурора, слідчий суддя виходить з наступного.

Як встановлено із наявних матеріалів, обшук за вказаною адресою проводився на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 18.02.2026 у справі № 758/2321/26.

При цьому, як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді, дозвіл на проведення обшуку у вказаному приміщенні було надано з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення зарядних станцій «Ecoflow Delta 2 Мах»

Водночас, у задоволенні вимог клопотання слідчого в частині надання дозволу на виявлення та вилучення, зокрема, мобільних телефонів слідчим суддею було відмовлено.

Таким чином, вилучений мобільний телефон є тимчасово вилученим майном, оскільки не входить до переліку, щодо якого надано дозвіл на відшукання у відповідній ухвалі суду.

Відповідно до ч.1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися або розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Як передбачено ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що усе вилучене в ході проведеного обшуку майно визнане речовими доказами з огляду на обставини, встановлені під час досудового розслідування.

Водночас, додані до клопотання матеріали не містять доказів, що зазначений у клопотанні мобільний телефон відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки як в самому клопотанні прокурора, так і в постанові про визнання речовими доказами, відсутнє будь-яке обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України його визнано речовим доказом.

Прокурором не надано жодних доказів отримання мобільного телефону, вилученого в ході обшуку, злочинним шляхом, а також не обґрунтовано, яким чином вказане майно кваліфікується саме як таке, що набуте у ході кримінально-протиправної діяльності.

У клопотанні міститься лише необґрунтоване твердження, що вилучене майно має значення речових доказів у кримінальному провадженні, а будь-яких вагомих мотивів такому висновку у ньому не наведено.

Процесуальна та фактична неможливість накладення арешту на вилучений під час обшуку мобільний телефон обґрунтовується і тим, що надаючи дозвіл на проведення обшуку, слідчий суддя в мотивувальній частині ухвали чітко висловив висновок щодо заборони вилучення засобів мобільного зв`язку за наслідками проведення обшуку.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що згідно з наданими матеріалами у вказаному кримінальному провадженні жодній особі, у тому числі ОСОБА_8 , у якої вилучено мобільний телефон, про підозру не повідомлено.

Вказану обставину підтвердив у судовому засіданні і прокурор.

Із урахуванням наведеного, слідчий суддя визнає безпідставними доводи прокурора про необхідність накладення арешту на майно.

Крім того, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення його збереження.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Слідчий суддя також виходить із того, що у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

З огляду на наведене, враховуючи, що прокурором не надано недостатньої кількості доказів необхідності накладення арешту, слідчий суддя не вбачає достатніми та обґрунтованими підстави для задоволення даного клопотання, оскільки додані до клопотання документи не свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення збереження речових доказів, до того ж, будь-яких негативних наслідків, які можуть негативно позначитися на інтересах слідства, власників майна та інших осіб від невжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, слідчим суддею не встановлено.

Розглядаючи клопотання, слідчий суддя враховує також положення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, за змістом якого будь яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону та відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» висловлена правова позиція, згідно якої при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина, чого в даному випадку слідчим суддею не встановлено.

Із урахуванням усього вищенаведеного, слідчий суддя не вбачає правових підстав для арешту зазначеного у клопотанні мобільного телефону, а тому відмовляє у вжитті такого заходу забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 167-169, 170-173, 309 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000010, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України про арешт майна, яким є мобільний телефон Iphone 16 Pro Max IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , з мобільним номером НОМЕР_3 , який був вилучений під час проведення обшуку 23.02.2026 за адресою АДРЕСА_1 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1