Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
759/6388/26: Кримінальні справи (з 01.01.2019); Провадження за поданням правоохоронних органів, за клопотанням слідчого, прокурора та інших осіб про; застосування запобіжних заходів; тримання особи під вартою.
Надіслано судом: 20.03.2026. Зареєстровано: 21.03.2026. Забезпечено надання загального доступу: 24.03.2026.
Номер судового провадження: 1-кс/759/2190/26
СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/2190/26
ун. № 759/6388/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м.Київ

Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання старшого слідчого СВ Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , та подане у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 лютого 2026 року за № 0000016 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єреван Вірменії, громадянина РФ, з неповною середньою освітою, який офіційно не працює, не одружений, пільг та утриманців не має, без визначеного місця реєстрації на території України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ :

Слідчий СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 лютого 2026 року за № 0000016, яке погоджене прокурором ОСОБА_8 .

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0000016 від 27.02.2026, в якому 17.03.2026 повідомлено про підозру ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, долучені до клопотання, слідчий суддя встановив, що досудовим розслідуванням на даному етапі зібрано сукупність відомостей, які дають підстави вважати встановленими такі фактичні обставини.

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_4 , діючи умисно, за відсутності передбаченого законом дозволу, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та за невстановлених обставин, але не пізніше 16.03.2026, незаконно придбав бойові припаси, а саме два корпуси ручної осколкової гранати Ф-1 та два уніфіковані запали дистанційної дії УЗРГМ-2.

У подальшому підозрюваний незаконно зберігав зазначені предмети при собі до моменту їх виявлення та вилучення працівниками правоохоронних органів.

Як убачається з протоколу затримання, складеного у порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_4 було затримано безпосередньо після виявлення у нього зазначених предметів.

Відповідно до протоколу особистого обшуку, проведеного під час затримання, у підозрюваного було виявлено та вилучено предмети, які за своїми ознаками ідентифіковані як корпуси гранат Ф-1 та запали УЗРГМ-2, що детально описано у відповідному протоколі та підтверджується фототаблицями.

Крім того, із протоколу огляду мобільного телефону вбачається наявність комунікацій підозрюваного з невстановленими особами, що на даному етапі досудового розслідування перевіряється та може мати значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а тому потребує перевірки в межах досудового розслідування.

Сукупність зазначених відомостей на даному етапі кримінального провадження об`єктивно пов`язує підозрюваного з інкримінованим йому діянням.

Після викладених подій, 16.03.2026 ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та 17.03.2026 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 , інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, знаходить своє підтвердження на даному етапі кримінального провадження, а саме: протоколом затримання в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_4 , протоколом допитів свідків, повідомленням ОСОБА_4 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Слідчий в клопотанні зазначає, що підозрюваний ОСОБА_4 у випадку не застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або застосування більш м`якого запобіжного заходу, може вчинити спроби:

1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду;

2) незаконно впливати на свідків;

3) вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи викладене, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам, слідчий просить застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри, а також ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, ризику незаконного впливу на свідків та інших осіб, які мають значення для кримінального провадження, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. На обґрунтування зазначених ризиків прокурор послався на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, характер предметів, які, за даними сторони обвинувачення, незаконно зберігалися підозрюваним, відсутність у підозрюваного постійного місця проживання на території України, відсутність стійких соціальних зв`язків, громадянство іноземної держави.

Захисник ОСОБА_5 , думку якого підтримав підозрюваний ОСОБА_4 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вважаючи, прокурором не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами заявлені у клопотанні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які, на думку захисника, відсутні. Також захисник зазначив, що ОСОБА_4 є раніше не судимим, має місце проживання у м. Києві просив обрати підозрюваному запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, долучені до клопотання, вислухавши думку сторін кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, а ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Ця конституційна гарантія означає, що будь-яке рішення про обмеження свободи особи має бути не лише формально законним, але й належним чином вмотивованим, індивідуалізованим та побудованим на конкретних обставинах справи.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність і допускає позбавлення свободи лише у чітко визначених законом випадках і відповідно до процедури, встановленої законом. У своїй усталеній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тримання особи під вартою до постановлення обвинувального вироку є винятком, а не правилом, а тому національний суд зобов`язаний наводити належні та достатні підстави для такого втручання у право на свободу. При цьому сам факт існування обґрунтованої підозри не може автоматично виправдовувати подальше тримання особи під вартою без аналізу конкретних ризиків і без перевірки того, чи можуть ці ризики бути усунуті менш суворими заходами. Такий підхід викладено, зокрема, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Летельє проти Франції», «Бузаджі проти Республіки Молдова» та «Харченко проти України».

Відповідно до частин першої та другої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення. Частина перша статті 178 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд оцінювати в сукупності всі обставини, зокрема вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, вік і стан здоров`я особи, міцність її соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання, репутацію, майновий стан та інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини першої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом і застосовується лише тоді, коли прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленим ризикам.

Отже, під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний перевірити три групи обставин: чи є підозра обґрунтованою, чи доведено наявність конкретних ризиків, передбачених законом, і чи є тримання під вартою дійсно необхідним, тобто чи є більш м`які запобіжні заходи недостатніми для досягнення мети кримінального провадження. Такий підхід відповідає як положенням Кримінального процесуального кодексу України, так і стандартам Європейського суду з прав людини щодо необхідності наведення релевантних і достатніх підстав для попереднього ув`язнення.

Слідчий суддя виходить із того, що на цій стадії кримінального провадження не здійснюється оцінка доказів з точки зору доведеності вини особи поза розумним сумнівом, не вирішується питання правильності остаточної правової кваліфікації дій особи та не підміняється собою розгляд справи по суті. Завдання слідчого судді на цій стадії полягає у перевірці того, чи містять подані стороною обвинувачення матеріали достатній фактичний масив, який об`єктивно пов`язує підозрюваного з інкримінованим кримінальним правопорушенням, та відповідає критерію обґрунтованої підозри у розумінні статті 194 КПК України.

Із матеріалів, долучених до клопотання, убачається, що у кримінальному провадженні наявні, зокрема, протокол затримання підозрюваного у порядку, передбаченому статтею 208 Кримінального процесуального кодексу України, протоколи слідчих дій, пов`язаних із виявленням та вилученням предметів, які стороною обвинувачення ідентифікуються як корпуси ручних осколкових гранат Ф-1 та уніфіковані запали дистанційної дії УЗРГМ-2, фототаблиці до відповідних процесуальних документів, а також протокол огляду мобільного телефону. Саме по собі існування цих матеріалів не означає доведеності вини підозрюваного, однак у сукупності вони містять відомості, які на цьому етапі кримінального провадження об`єктивно пов`язують ОСОБА_4 з інкримінованим йому діянням.

Слідчий суддя окремо зазначає, що у межах розгляду цього клопотання не дається оцінка допустимості кожного з доказів у тому обсязі, в якому це здійснюється судом під час розгляду обвинувального акта по суті, а також не вирішуються питання, які стосуються остаточного встановлення фактичних обставин події кримінального правопорушення. Разом з тим наявні в матеріалах відомості є достатніми для висновку про те, що підозра за частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України не є суто припущенням сторони обвинувачення і відповідає критерію обґрунтованості у розумінні Кримінального процесуального кодексу України.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку, що у даному кримінальному провадженні наявна обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України.

Оцінюючи наявність ризику переховування, слідчий суддя враховує не одну окрему обставину, а їх сукупність, як того вимагає стаття 178 Кримінального процесуального кодексу України та практика Європейського суду з прав людини. У цій справі встановлено, що підозрюваний є громадянином Російської Федерації. За даними сторони обвинувачення, які у цій частині не були спростовані стороною захисту належними доказами, підозрюваний не має зареєстрованого та постійного місця проживання на території України. Матеріали клопотання також не містять переконливих відомостей про наявність у нього стійких соціальних, сімейних, побутових, трудових або майнових зв`язків, які б об`єктивно стримували його від спроби ухилитися від кримінального провадження.

Слідчий суддя бере до уваги і тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення. Частина перша статті 263 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років, а отже йдеться про тяжкий злочин. Хоча сама по собі тяжкість можливого покарання не може бути достатньою підставою для тримання особи під вартою, вона є важливим елементом оцінки ризику переховування у поєднанні з іншими даними про особу, зокрема за відсутності міцних соціальних зв`язків та стабільної територіальної прив`язки до України. Саме такий індивідуалізований підхід до оцінки ризику втечі випливає з практики Європейського суду з прав людини.

Суд також враховує, що ОСОБА_4 є обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 263, ч. 1, 3 ст. 187 КК України, яке знаходиться у провадженні Київського районного суду м. Одеси та розгляд якого зупинено ухвалою суду від 08.08.2024 у зв`язку з тяжкою тривалою хворобою останнього https://reyestr.court.gov.ua/Review/126668167. Слідчий суддя спеціально зауважує, що сам по собі факт зупинення іншого кримінального провадження з підстав, пов`язаних зі станом здоров`я особи, не може тлумачитися як доказ недобросовісної поведінки, як підтвердження ухилення від суду чи як негативна характеристика особи. Використання такої обставини проти підозрюваного в ізольованому вигляді суперечило б принципу індивідуалізованої оцінки та вимозі судової неупередженості. Водночас наявність іншого кримінального провадження свідчить про те, що підозрюваний тривалий час перебуває у сфері кримінального переслідування та є обізнаним із механізмами кримінального процесу. У сукупності з відсутністю постійного місця проживання на території України, відсутністю підтверджених стійких соціальних зв`язків та громадянством іноземної держави ця обставина додатково посилює ризик переховування, хоча і не має самостійного, вирішального значення та не розглядається судом як обставина, що свідчить про винуватість особи у будь-якому іншому кримінальному провадженні.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку, що ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду є реальним, конкретним і підтверджується встановленими обставинами та не є суто припущенням сторони обвинувачення.

Із протоколу огляду мобільного телефону вбачається наявність комунікацій підозрюваного з невстановленими особами. Слідчий суддя вважає за необхідне окремо наголосити, що сам по собі факт такого листування без встановлення особи співрозмовників, без повного з`ясування контексту спілкування та без процесуальної оцінки усіх пов`язаних із цим доказів не дає підстав для висновку про доведеність підготовки до іншого конкретного злочину, не дозволяє виходити за межі пред`явленої підозри та не може підміняти собою належне досудове розслідування. Однак це не означає, що зазначені відомості є повністю байдужими для оцінки ризиків у межах статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

На момент розгляду клопотання досудове розслідування не завершено, а коло всіх осіб, які можуть бути обізнаними про обставини придбання, переміщення, походження, зберігання та можливого призначення вилучених предметів, остаточно не встановлено. За таких умов перебування підозрюваного на волі об`єктивно створює можливість для встановлення контакту з такими особами, узгодження позицій, попередження інших учасників про хід та напрямок слідчих дій, зміни поведінки осіб, які мають значення для кримінального провадження, а також для вчинення інших дій, спрямованих на ускладнення чи спотворення процесу доказування. Саме у такому, обмеженому та процесуально коректному сенсі слідчий суддя враховує дані про комунікації підозрюваного з невстановленими особами.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що ризик незаконного впливу на свідків або перешкоджання провадженню має ґрунтуватися на конкретних даних, а не на загальних фразах. У даній справі такий ризик випливає не з однієї лише абстрактної можливості впливу, а з поєднання кількох чинників: незавершеності досудового розслідування, наявності комунікацій із невстановленими особами, відсутності стабільного контролю за поведінкою підозрюваного у разі його перебування на волі та характеру інкримінованого діяння, пов`язаного з обігом бойових припасів.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про наявність ризику незаконного впливу на осіб, які мають значення для кримінального провадження, а також ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Оцінюючи ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, слідчий суддя виходить насамперед з об`єктивних характеристик предмета інкримінованого діяння. У цьому провадженні йдеться не про предмети цивільного обігу, а про бойові припаси, які за своїм функціональним призначенням є вибухонебезпечними та здатними спричинити істотну шкоду життю і здоров`ю людини. Незаконне придбання та зберігання таких предметів саме по собі характеризується підвищеним рівнем суспільної небезпеки. Законодавець криміналізує таку поведінку саме тому, що неконтрольований обіг бойових припасів становить загрозу для невизначеного кола осіб та для громадської безпеки загалом.

Слідчий суддя свідомо не робить висновку про доведеність підготовки до вчинення іншого конкретного кримінального правопорушення, оскільки такі висновки виходили б за межі предмета розгляду цього клопотання і не ґрунтувалися б на достатньому процесуальному матеріалі у межах саме цієї підозри. Разом з тим для оцінки ризику у розумінні статті 177 Кримінального процесуального кодексу України достатнім є те, що характер вилучених предметів, спосіб та умови їх незаконного обігу, а також відсутність належної правомірної прив`язки підозрюваного до їх зберігання свідчать про реальну можливість використання таких предметів для вчинення інших тяжких кримінальних правопорушень, що посягають на громадську та публічну безпеку.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні доведеним є і ризик вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом. Це означає, що навіть за наявності обґрунтованої підозри та встановлених ризиків слідчий суддя зобов`язаний перевірити, чи можуть такі ризики бути нейтралізовані застосуванням менш суворих запобіжних заходів. Європейський суд з прав людини також послідовно наголошує, що національний суд повинен не формально згадати про альтернативи, а вмотивовано пояснити, чому вони є недостатніми саме у конкретній справі.

Оцінюючи можливість застосування особистого зобов`язання, слідчий суддя виходить із того, що ефективність цього запобіжного заходу значною мірою залежить від наявності у особи реальних стримувальних чинників для виконання покладених на неї процесуальних обов`язків. За відсутності у підозрюваного постійного місця проживання на території України, відсутності підтверджених стійких соціальних зв`язків, за наявності ризику переховування, а також з урахуванням характеру інкримінованого діяння та ризику впливу на хід розслідування, особисте зобов`язання не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу.

Щодо особистої поруки слідчий суддя зазначає, що матеріали клопотання не містять даних про осіб, які б звернулися до суду з відповідними заявами, висловили готовність поручитися за підозрюваного та об`єктивно могли б забезпечити його належну процесуальну поведінку. За відсутності таких даних цей запобіжний захід не має реального процесуального наповнення.

Оцінюючи можливість застосування домашнього арешту, слідчий суддя виходить із того, що ефективність цього заходу передбачає наявність конкретного та стабільного місця проживання, за яким він може бути реально виконаний і контрольований. За обставин, установлених у даному провадженні, підозрюваний не має належно підтвердженого постійного місця проживання на території України, а отже домашній арешт не може бути ефективним способом нейтралізації встановлених ризиків.

Оцінюючи питання про визначення розміру застави як альтернативи триманню під вартою, слідчий суддя виходить із того, що застава за своєю правовою природою є не самостійною метою запобіжного заходу, а лише процесуальним інструментом забезпечення належної поведінки підозрюваного. Ефективність такого інструменту залежить від того, чи здатний саме в конкретній справі економічний стимул у поєднанні з покладеними процесуальними обов`язками забезпечити досягнення цілей, визначених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме запобігти переховуванню від органів досудового розслідування та суду, незаконному впливу на осіб, які мають значення для кримінального провадження, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином та вчиненню іншого кримінального правопорушення. Кримінальний процесуальний кодекс прямо вимагає від суду оцінювати не абстрактну можливість застосування альтернативи, а її реальну достатність у світлі конкретних ризиків та даних про особу.

Слідчий суддя враховує, що підозрюваний є громадянином іноземної держави, не має зареєстрованого та підтвердженого постійного місця проживання на території України, а також не продемонстрував наявності таких стійких соціальних, побутових та майнових зв`язків, які б об`єктивно утримували його в межах процесуальної досяжності органу досудового розслідування та суду. За таких умов сама по собі можливість внесення грошових коштів не створює достатнього запобіжного механізму, оскільки відсутність належної територіальної та соціальної прив`язки до України істотно знижує стримувальний ефект застави і не забезпечує належної гарантії виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Відповідно до статей 177, 178 та 183 Кримінального процесуального кодексу України саме ці дані про особу підлягають оцінці при вирішенні питання про запобіжний захід та його альтернативи.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги характер інкримінованого кримінального правопорушення та предметів, із незаконним обігом яких, за версією сторони обвинувачення, пов`язані дії підозрюваного. Ідеться про бойові припаси вибухонебезпечного характеру, незаконне поводження з якими об`єктивно створює підвищену небезпеку для життя та здоров`я невизначеного кола осіб та для громадської безпеки загалом. За таких обставин ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, так само як ризик незаконного впливу на осіб, які мають значення для кримінального провадження, не усувається самим лише фактом можливого внесення застави, оскільки остання не нейтралізує ані встановлених судом можливостей для переховування, ані ризиків впливу на хід досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що національний суд має наводити "релевантні та достатні" підстави для тримання особи під вартою та окремо оцінювати, чи є альтернативні заходи реально достатніми у конкретній справі; формальне посилання на можливість застави або загальне перелічення альтернатив без пояснення їх недостатності не відповідає вимогам статті 5 Конвенції. Аналогічно Суд критикував використання шаблонних мотивів у справах щодо України.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя доходить висновку, що у цьому конкретному кримінальному провадженні застава не здатна виконати свою превентивну та забезпечувальну функцію, а тому її визначення не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу. За сукупності встановлених обставин, пов`язаних із даними про особу підозрюваного, характером інкримінованого діяння, предметом кримінального правопорушення та реальністю встановлених ризиків, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

За відсутності у підозрюваного сталої соціальної та територіальної прив`язки до України, за наявності реального ризику переховування, ризику незаконного впливу на осіб, які мають значення для кримінального провадження, а також з огляду на характер предмета інкримінованого злочину, застава у цьому випадку є процесуально недостатньою та фактично не здатна забезпечити досягнення мети, визначеної статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України. З цих підстав слідчий суддя не вбачає правових та фактичних підстав для визначення її розміру.

Отже, оцінивши клопотання слідчого та долучені до нього матеріали у їх сукупності, з урахуванням вимог статті 29 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 177, 178, 183, 194 та 208 Кримінального процесуального кодексу України, а також практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя доходить висновку, що: у даному кримінальному провадженні наявна обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України; доведеними є ризик переховування від органів досудового розслідування та суду, ризик незаконного впливу на осіб, які мають значення для кримінального провадження, ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення; жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен належним чином запобігти встановленим ризикам; визначення розміру застави у даній конкретній справі не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу.

За таких обставин клопотання слідчого підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, втручання у право підозрюваного на свободу у даному випадку є виправданим, необхідним та пропорційним поставленій меті.

Керуючись статтею 29 Конституції України, статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 177, 178, 183, 184, 194, 196, 197, 208, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання старшого слідчого задовольнити.

Обрати стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 14 травня 2026 року включно, без визначення розміру застави, та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде оголошено 19 березня 2026 року о 16 год. 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...