ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/573/26 Справа № 205/3110/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000187 за апеляційною скаргою прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Донецьк, громадянка України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України, та за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України звільнити обвинувачену від покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а за ч. 1 ст. 255-3 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_10 , який підтвердив, що після його побиття невідомими особами до його кабінету приходила обвинувачена ОСОБА_8 , яка надала вказівку прибиральниці вимити його кабінет від крові до приїзду працівників поліції, а також, що за його участю проводилось впізнання осіб за фотознімками, під час яких він впізнав осіб, які наносили йому тілесне ушкодження, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Також судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_13 , фельдшера бригади швидкої допомоги, який надавав допомогу потерпілому ОСОБА_10 , та який зазначив, що характер тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, не міг бути спричинений в результаті самотравмування.

Стверджує, що суд не надав оцінки показанням ОСОБА_14 , яка повідомила, що підходила до кабінету ОСОБА_10 19.08.2020 та чула, що прибиральниці надавалась вказівка вимити підлогу від крові потерпілого.

Зазначає, що суд не надав належну оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_8 , а саме, що на момент вчинення кримінального правопорушення вона дійсно мала номер телефону НОМЕР_1 , та підтвердила, що вона дзвонила ОСОБА_11 19.08.2020 за декілька годин до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , та не надав оцінку тим фактам, чому вони спілкувались декілька разів по телефону вже після вказаної події та чому обговорювали обставини та наслідки її виникнення.

Посилається на те, що судом не надано належну оцінку копії висновку судової експертизи звуко-відеозаписів № 19/104-19/21 від 19.02.2021, згідно із яким мовлення, зафіксоване у протоколі про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії належить ОСОБА_11 та ОСОБА_8 .

Також суддею порушено вимоги КПК України в частині неповідомлення належним чином прокурора групи прокурорів ОСОБА_9 про дату засідання, яке відбулось 11.08.2025 та пройшло без участі прокурора, на якому обвинувачена мала останнє слово, а прокурор був позбавлений права репліки.

Вироком Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року ОСОБА_8 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальні правопорушення вчиненні обвинуваченою; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, обвинувачена ОСОБА_8 познайомилась з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, та стала підтримувати дружні стосунки. 19 серпня 2020 року, приблизно о 10.27 годин, обвинувачена ОСОБА_8 , перебуваючи на своєму робочому місці, у приміщенні КП «Дніпропетровська обласна реабілітаційна лікарня» ДОР, за адресою: м.Дніпро, вул.Велика Діївська 111, достовірно знаючи, що особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, може здійснювати злочинний вплив та перебуває в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, а також має можливість застосування такого впливу, реалізуючи свій злочинний умисел на звернення до особи, яка завідомо для неї може здійснювати злочинний вплив, зокрема до особи, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, з метою застосування нею такого впливу, здійснила телефонний дзвінок зазначеній особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, якій повідомила про необхідність прибуття за місцем роботи потерпілого ОСОБА_10 , з яким у неї раптово склалися неприязні стосунки та спричинення останньому легких тілесних ушкоджень. Після цього, особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, діючи групою осіб з іншою особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, 19 серпня 2020 року, близько 13.30 годин, на автомобілі «Renault Kangoo», з тимчасовими номерними знаками НОМЕР_2 , прибули до КП «Дніпропетровська обласна реабілітаційна лікарня» ДОР, за адресою: м.Дніпро, вул.Велика Діївська 111, де за вказівкою обвинуваченої ОСОБА_8 зайшли до робочого кабінету потерпілого ОСОБА_10 , де з метою залякування останнього, вийшли за межі домовленості з обвинуваченою щодо обсягу злочинних дій та вчинили більш тяжкий злочин, а саме: нанесли битою та молотком не менше п`яти ударів по тілу ОСОБА_10 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани та підапоневротичної гематоми в скронево-тім`яній області по центру з переходом праворуч, багато уламкового втисненого перелому тім`яної кістки праворуч зі зміщенням уламків в порожнину черепа та товщину кістки, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких, як небезпечних в момент заподіяння.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, обвинувачену та її захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Частинами 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив всі зібрані по справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України, вчинені обвинуваченою.

Прокурор клопотання про повторне дослідження доказів не заявляв.

Потерпілим ОСОБА_10 до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про дослідження матеріалів негласної слідчої (розшукової) дії, в яких міститься роздруківка розмов обвинуваченої ОСОБА_8 з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, та яка здійснила на нього напад та завдала тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно із ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обгрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням чи взагалі не досліджені. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.04.2025 року у справі № 591/3171/22.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 у своєму клопотанні не обгрунтував, чому матеріали негласної слідчої (розшукової) дії були досліджені судом першої інстанції неповністю чи з порушенням, при цьому самостійно потерпілий апеляційну скаргу на вирок суду не подавав, а в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про передослідження цього доказу та надання йому іншої оцінки, окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження зазначені потерпілим матеріали негласної слідчої (розшукової) дії були отримані в іншому кримінальному провадженні №0000272 від 12.05.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206-2 ч.3, 362 ч.3 КК України, однак ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції стороною обвинувачення не було надано ухвали відповідно до ст. 257 КПК України про використання у цьому кримінальному провадженні інформації, отриманої за результатами негласних слідчих (розшукових) дій в іншому кримінальному провадженні, яке стосується інших обставин та осіб (№0000272 від 12.05.2020 року за ст.206-2 ч.3, 362 ч.3 КК України), у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вказаний протокол про результати проведення негласної (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 08.09.2020 року є недопустимим доказом, а тому відсутні підстави для повторного дослідження цього доказу.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про недопустимість такого доказу як висновок судової експертизи звуко-відеозаписів № 19/104-19/21 від 19.02.2021, згідно із яким мовлення, зафіксоване у протоколі про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії належить ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , як похідного від протоколу про результати проведення негласної (розшукової) дії від 08.09.2020 року, з огляду на положення ст. 87 КПК України, якою передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Враховуючи наведене, посилання прокурора на те, що судом не надано належну оцінку копії висновку судової експертизи звуко-відеозаписів № 19/104-19/21 від 19.02.2021, колегія суддів вважає безпідставним.

Доводи прокурора щодо доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України, не є слушними з огляду на таке.

Так, згідно із пред`явленим ОСОБА_8 обвинуваченням за ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України, остання знаючи, що особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, є особою, яка може здійснювати злочинний вплив, 19.08.2020 року приблизно о 10.27 годин, перебуваючи на своєму робочому місці, у приміщенні КП Дніпропетровська обласна реабілітаційна лікарня ДОР, здійснила телефонний дзвінок вказаній особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, та якій повідомила про необхідність прибуття за місцем роботи потерпілого ОСОБА_10 , з яким у неї раптово склалися неприязні стосунки та спричинення останньому легких тілесних ушкоджень.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_8 не визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованих їх кримінальних правопорушеннях.

Колегія суддів зазначає, що кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 255-3 КК України настає за звернення до особи, яка завідомо для винного може здійснювати злочинний вплив, зокрема до особи, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі», з метою застосування нею такого впливу.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-3 КК України полягає у наявності у винного прямого умислу. На момент вчинення злочину винний повинен знати, що особа, до якої він звертається, може зробити злочинний вплив. Мотив переважно корисливий (змусити когось повернути борг, або відмовитись від отримання існуючого боргу, виплатити компенсацію за заподіяну шкоду, надати неправомірну вигоду тощо).

Відповідно до п. 1 примітки ст. 255 КК України під злочинним впливом у цій статті та статтях 255-1, 255-3 цього Кодексу слід розуміти будь-які дії особи, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям сприяє, спонукає, координує або здійснює інший вплив на злочинну діяльність, організовує або безпосередньо здійснює розподіл коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення такої діяльності.

Згідно із п.2 примітки ст. 255 КК України під особою, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі "вора в законі", у цій статті та статтях 255-1, 255-3 цього Кодексу слід розуміти особу, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям здійснює злочинний вплив і координує злочинну діяльність інших осіб, які здійснюють злочинний вплив.

Авторитет виражається у здатності особи або групи осіб (носії авторитету) спрямовувати, не звертаючись до примусу, вчинки або думки іншої людини (або людей).

Використання авторитету суб`єкта злочинного впливу означає вчинення відповідних дій за допомогою його впливу, поважності серед певної категорії осіб, довіри до себе.

Відповідний суб`єкт користується впливом, повагою, йому довіряють, його визнають, поважають. Крім авторитету, суб`єкт злочинного впливу, з огляду на законодавчу вказівку, може використовувати інші особисті якості чи можливості.

Особисті якості суб`єкта злочинного впливу - це його характерні ознаки, властивості. Фактично це риси його характеру, які можуть бути як позитивними, так і негативними. До них можна віднести організованість, лідерство, ініціативність, комунікабельність, силу волі, вміння завойовувати повагу людей, вміння переконувати, грубість, брехливість, мстивість, жорстокість тощо. Використання можливостей суб`єкта злочинного впливу передбачає використання його внутрішніх сил, ресурсів, сприятливих для цього умов і обставин (наприклад, використання наявних зв`язків у злочинному середовищі, корупційних зв`язків з окремими представниками правоохоронних органів, наявність фінансових можливостей, знарядь і засобів вчинення кримінальних правопорушень).

Згідно із п.1 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Колегією суддів встановлено, що наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом першої інстанції доказами не доведено обставин поширення особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, у суспільстві злочинного впливу, як і не доведено спричинення потерпілому легкого тілесного ушкодження за попередньою змовою із обвинуваченою, що у свою чергу свідчить про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України.

Так, під час апеляційного перегляду обвинувачена ОСОБА_8 повідомила, що особа, якій вона телефонувала і щодо якої виділені матеріали кримінального провадження, є адвокатом, який проходив лікування в медичному закладі, де вона працювала.

Також допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 повідомив, що він з ОСОБА_8 спілкувався кілька разів, коли проходив реабілітацію у КП «ДОРЛ» ДОР, який вона очолювала. Можливо 19.08.2020 року, він зв`язався по телефону з ОСОБА_8 , оскільки йому необхідно було отримати медичну допомогу (консультацію). При цьому повідомив, що він є діючим адвокатом.

Однак прокурором в апеляційній скарзі не спростовуються зазначені обвинуваченою та свідком обставини.

Також в обвинувальному акті не викладено ознак, за якими особу, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, віднесено до статусу суб`єкта підвищеного злочинного впливу.

Так, в обвинуваченні відсутні посилання на те, що особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, має статус "вора в законі", судимості чи авторитет, інші особисті якості чи можливості для здійснення злочинного впливу.

Окрім того, з вироку суду вбачається, що свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомили, що 19.08.2020 року у потерпілого ОСОБА_10 також був конфлікт із ОСОБА_15 , під час якого потерпілий спричинив їй тілесні ушкодження.

При цьому свідок ОСОБА_17 зазначила, що в той же день відбулась бійка між ОСОБА_10 та чоловіком ОСОБА_15 .

Водночас, покази вказаних свідків щодо наявності конфлікту між потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_15 , а також побиття потерпілого чоловіком ОСОБА_15 прокурор в апеляційній скарзі не спростовує, у зв`язку з чим стороною обвинувачення не доведено причетність обвинуваченої до вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки: - показанням потерпілого ОСОБА_10 , який показав, що після його побиття невідомими особами, до його кабінету приходила обвинувачена ОСОБА_8 , яка надала вказівку прибиральниці вимити його кабінет від крові до приїзду працівників поліції; - протоколам впізнання осіб за фотознімками, під час яких потерпілий впізнав осіб, які наносили йому тілесне ушкодження, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; - показанням свідка ОСОБА_13 , фельдшера бригади швидкої допомоги, який зазначив, що характер тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, не міг бути спричинений в результаті самотравмування; - показанням ОСОБА_14 , яка повідомила, що підходила до кабінету ОСОБА_10 19.08.2020 та чула, що прибиральниці надавалась вказівка вимити підлогу від крові потерпілого; - показанням обвинуваченої ОСОБА_8 , яка повідомила, що на момент вчинення кримінального правопорушення вона мала номер телефону ОСОБА_11 та дзвонила йому 19.08.2020 за декілька годин до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; - спілкуванню обвинуваченої із ОСОБА_11 по телефону вже після вказаної події, обговорюванню ними обставин та наслідків їх виникнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини не є беззаперечними доказами звернення обвинуваченої до особи, яка може здійснювати злочинний вплив та перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, з метою застосування нею такого впливу, а також спричинення потерпілому легкого тілесного ушкодження за попередньою змовою групою осіб, окрім того, прокурор в апеляційній скарзі також не зазначає, яким чином вказані ним докази як кожен окремо, так і у своїй сукупності, доводять винуватість ОСОБА_8 в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях.

Також відсутні підстави для дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, водночас прокурором в апеляційній скарзі або під час апеляційного перегляду не заявлялося клопотання про допит обвинуваченої, потерпілого, свідків та дослідження письмових доказів.

Крім того, встановлені обставини не дають підстав для повторного дослідження доказів за ініціативою суду, оскільки для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон (ч. 3 ст. 404 КПК) визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 10.09.2025 року у справі № 644/6700/23. Водночас, судом апеляційної інстанції не встановлено, що досліджені судом першої інстанції докази досліджені не повністю або з порушеннями, а прокурором клопотань про необхідність передослідження доказів подано не було.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, проте сторона обвинувачення не надала як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції достатніх, належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено вимоги КПК України в частині неповідомлення належним чином прокурора групи прокурорів ОСОБА_9 про дату засідання, яке відбулось 11.08.2025 та пройшло без участі прокурора, на якому обвинувачена мала останнє слово, а прокурор був позбавлений права репліки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до матеріалів провадження прокурор ОСОБА_9 виконував свою процесуальну функцію протягом всього судового розгляду, його відсутність у суді під час останнього судового засідання, де обвинуваченій було надано останнє слово, не можна вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки це жодним чином не могло вплинути і не вплинуло на правильність, законність та обґрунтованість судового рішення, та не вказує на порушення прав прокурора, який під час останнього слова обвинуваченого відповідно до ст. 365 КПК України не має права на репліки, доводів на спростування чого не містить і апеляційна скарга прокурора. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 756/5148/18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, дослідив та зробив аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, а тому обґрунтовано виправдав ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а вирок слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року - залишити без задоволення.

Вирок Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4