ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1177/26 Справа № 214/2133/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисникаадвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 від 24 січня 2023 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 від 24 січня 2023 року, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, тобто до 26 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Із зазначеним судовим рішенням не погодився захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 , який, діючи в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, а також змінити обвинуваченій запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, зокрема домашній арешт або особисте зобов`язання, а у разі неможливості застосування таких заходів визначити розмір застави у мінімально можливому розмірі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки, на його переконання, ризики, передбачені статтею 177 КПК України, стороною обвинувачення належним чином не доведені, а суд першої інстанції не навів достатніх конкретних фактичних обставин, які б свідчили про необхідність подальшого застосування до обвинуваченої найбільш суворого запобіжного заходу.

Захисник наголошує, що органом обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували реальність ризику переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на потерпілого чи свідків, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. При цьому, на думку захисника, посилання прокурора та суду першої інстанції виключно на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не може бути самостійною та достатньою підставою для продовження тримання особи під вартою.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про особу обвинуваченої, зокрема наявності у неї постійного місця проживання, соціальних зв`язків, позитивної характеристики за місцем проживання, відсутності стягнень за час перебування під вартою, а також обставинам, які, на переконання захисника, свідчать про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Також захисник звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не доведено неможливість застосування альтернативних запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, особистого зобов`язання чи застави, які, на його думку, могли б бути достатніми для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, без застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилаючись на положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, захисник зазначає, що кожне застосування та продовження тримання під вартою має бути належним чином мотивованим, ґрунтуватися на індивідуальній оцінці обставин конкретної справи та особи обвинуваченої, а не носити формальний або автоматичний характер.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , та підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав ухвалу суду першої інстанції законною й обґрунтованою; дослідивши матеріали кримінального провадження, що надійшли до апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону фактично дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з приписів п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз положень кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд не наділений повноваженнями надавати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки в межах апеляційного перегляду ухвал про застосування чи продовження запобіжного заходу суд апеляційної інстанції має право витребувати та перевірити лише оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке заявлялося.

Відтак, на цій стадії кримінального провадження апеляційний суд не вправі вдаватися до кримінально-правової кваліфікації інкримінованих обвинуваченій дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення відповідно до вимог кримінального процесуального закону може бути надана виключно за наслідками судового розгляду справи по суті судом першої інстанції, після безпосереднього дослідження та оцінки всіх доказів у їх сукупності.

З апеляційної скарги захисника, матеріалів кримінального провадження, а також встановлених судом обставин убачається, що наразі триває судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України, і остаточне судове рішення у цьому кримінальному провадженні ще не ухвалено.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_8 інкримінується вчинення тяжкого умисного та насильницького злочину проти життя та здоров`я особи, можливу міру покарання, яка може їй загрожувати у разі визнання винуватою, зокрема у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а також ступінь суспільної небезпечності інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням вимог статей 177, 178, 183 КПК України.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на час апеляційного розгляду продовжують існувати ризики, передбачені статтею 177 КПК України, зокрема ризик переховування обвинуваченої від суду, а також ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які з урахуванням встановлених обставин не можуть бути нейтралізовані шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій ОСОБА_8 у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на її переховування від суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченої, дають достатні підстави припускати, що остання може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Отже, не відповідають дійсності посилання сторони захисту на недоведеність стороною обвинувачення існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що раніше щодо обвинуваченої ОСОБА_8 вже застосовувався більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, однак покладені на неї процесуальні обов`язки виконувалися неналежним чином.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачена, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судових засідань, без поважних причин неодноразово не з`являлася до суду, чим фактично ухилялася від участі у судовому розгляді, що, у свою чергу, призвело до затягування розгляду кримінального провадження.

Зазначені обставини свідчать про неефективність застосування до обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, та підтверджують наявність реального ризику переховування від суду, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з матеріалами кримінального провадження, інкримінований ОСОБА_8 злочин було вчинено в період іспитового строку, встановленого вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2022 року, яким останню було засуджено за ч. 1 ст. 396 КК України до покарання у виді позбавлення волі із застосуванням іспитового строку.

Зазначена обставина свідчить про те, що попереднє кримінально-правове реагування держави не стало для обвинуваченої належним стримуючим фактором, а тому об`єктивно підвищує ризик вчинення нею нового кримінального правопорушення, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та у сукупності з іншими встановленими обставинами підтверджує неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

За таких умов колегія суддів доходить висновку, що застосування до обвинуваченої альтернативних запобіжних заходів, у тому числі домашнього арешту, особистого зобов`язання або застави, не здатне забезпечити її належну процесуальну поведінку, а відтак продовження строку тримання під вартою є виправданим та пропорційним заходом процесуального примусу на даному етапі судового розгляду.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним продовження на даній стадії судового розгляду ОСОБА_9 строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 року у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року, якою продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 26 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді