Номер провадження: 11-кп/813/1650/26
Справа № 506/195/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0001415 від 12.11.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської області від 10.02.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Феодосіївка Красноокнянського району Одеської області, громадянина України, одруженого, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

На розгляді Подільського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0001415 від 12.11.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Оскарженою ухвалою районного суду задоволено клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 10.04.2026 року, з визначенням застави 499200 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч двісті) гривень 00 копійок.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на те, що на теперішній час не зменшились існуючи ризики, тому лише запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту, з забороною залишати житло з 22 години до 06 години ранку наступної доби, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження захисник посилається на те, що копію ухвали суду він не отримував, ухвала була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 12.02.2026 року. Крім того, захисник просить врахувати, що постійні відключення світла також ускладнювали підготовку та подачу апеляційної скарги.

Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує тим, що стороною обвинувачення не доведено існування в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник зауважує, що взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і належної поведінки. Захисник вважає, що слідчий суддя мав відмовити в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Ухвала суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності захисника та прокурора, які будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, з заявами, або клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Обвинувачений ОСОБА_6 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про забезпечення його участі в суді апеляційної інстанції.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч.1 ст.117 КПК встановлено, що пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до п.1-1 ч.2 ст.395 КПК апеляційна скарга на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Частиною 3 ст.395 КПК передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскаржена ухвала постановлена судом першої інстанції 10.02.2026 року.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, чи отримував захисник копію оскарженої ухвали.

Вказані обставини не спростовують доводи захисника щодо дати ознайомлення з повним текстом ухвали 12.02.2026 року з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Апеляційна скарга подана захисником 17.02.2026 року, тобто в межах 5-ти денного строку на апеляційне оскарження, з моменту ознайомлення з повним текстом ухвали.

За таких обставин, з метою забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на доступ до суду, яке випливає з п.1 ст.6 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» і є невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали Подільського міськрайонного суду Одеської області від 10.02.2026 року пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

На теперішній час у кримінальному провадженні №0001415 не були здійсненні всі дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має безпосередньо допитати свідків та дослідити всі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Злочин, передбачений ч.3 ст.332 КК України, який, інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 , відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведеності його вини, апеляційний суд вважає, що ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду продовжує існувати.

Крім того, апеляційний суд погоджується з наявністю ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що перебуваючи на свободі ОСОБА_6 матиме можливість здійснювати вплив на свідків, які під час досудового розслідування надали викривальні показання відносно нього.

При цьому, слід враховувати, що всі свідки в даному кримінальному провадженні ще не допитані під час судового розгляду, а ч.4 ст.95 КПК передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Крім того, продовжує існувати ризик передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що перебуваючи на свободі ОСОБА_6 може продовжити свою злочину діяльність пов`язану з незаконним переправлення осіб призовного віку через державний кордон України.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що обвинувачений зареєстрований та проживає неподалік Державного кордону України, він обізнаний про розташування прикордонних нарядів по охороні державного кордону, тому ймовірність повторного вчинення нових кримінальних правопорушень не можна не виключати.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК на теперішній час не зменшились і продовжують існувати.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченому кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігатиме існуючим ризикам.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст.177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який у виді нічного домашнього арешту, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст.2 КПК.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Стосовно визначеного судом альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до приписів п.2 ч.5 ст.182 КПК, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави вищій, ніж у зазначених межах, у виключних випадках.

На підставі системного аналізу вищевикладених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що саме суд вправі визначити, чи здатна застава у розмірі від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину) забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також зауважити на виключності такого випадку.

У даному кримінальному провадженні виключність випадку полягає в тому, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який пов`язаний зі сприянням в незаконному переправленні осіб через Державний кордон України, вчиненого в умовах воєнного стану та пов`язаного із посяганням на недоторканність державного кордону, що впливає на стан обороноздатності країни, за попередньою змовою групою осіб.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застава у межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, тому місцевий суд обґрунтовано визначив заставу обвинуваченому у виключному розмірі.

На переконання апеляційного суду перспектива втрати застави у визначеному судом першої інстанції розмірі, буде достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб запобігти виникненню у нього бажання переховуватись від суду, або будь-яким іншим чином перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської області від 10.02.2026 року, якою в кримінальному провадженні №0001415 від 12.11.2024 року, в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9