Справа № 132/1506/25
Провадження №11-кп/801/1004/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000061, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 22 лютого 2025 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 19 березня 2025 року по день набрання вироком законної сили.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів і процесуальних витрат.

За обставин детально викладених у вироку, суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, у невстановлених досудовим слідством особи, місці та часі, але не пізніше 11 березня 2025 року, придбав з метою подальшого збуту 746 патронів до стрілецької нарізної вогнепальної зброї, з яких 425 шт. калібру 5,45х39 мм, 321 шт. калібру 7,62х39 мм, які зберігав у невстановленому під час досудового розслідування місці.

11 березня 2025 року у ранковий час, з метою збуту бойових припасів, ОСОБА_7 домовився з особою під зміненими анкетними даними ОСОБА_9 про продаж 746 патронів за грошові кошти в сумі 5 000 грн, узгодивши місце та час передачі.

У той же день, близько 10:50 год, біля магазину «Господарські товари», розташованого за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, м. Калинівка, вул. М. Грушевського, буд. 71, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливу мету, умисно та незаконно збув ОСОБА_10 746 патронів до стрілецької нарізної вогнепальної зброї за грошові кошти у сумі 5 000 грн.

Крім того, ОСОБА_7 діючи повторно, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, у невстановлених досудовим слідством особи, місці та часі, але не пізніше 19 березня 2025 року, придбав з метою подальшого збуту корпус ручної осколкової гранати типу Ф-1, корпус ручної гранати типу РГД-5, корпус ручної гранати типу М-67, запал до ручної гранати типу М213, два запали до гранат типу ЦЗРГМ, які зберігав у невстановленому під час досудового розслідування місці.

19 березня 2025 року у ранковий час, з метою збуту указаних бойових припасів, ОСОБА_7 домовився з особою під зміненими анкетними даними ОСОБА_9 про їх продаж за грошові кошти в сумі 6 000 грн, узгодивши місце та час передачі.

У той же день, близько 14:30 год, біля магазину «Господарські товари», розташованого за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, м. Калинівка, вул. М. Грушевського, буд. 71, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливу мету, умисно та незаконно збув ОСОБА_10 корпус ручної осколкової гранати типу Ф-1, корпус ручної гранати типу РГД-5, корпус ручної гранати типу М-67, запал до ручної гранати типу М213, два запали до гранат типу ЦЗРГМ за грошові кошти у сумі 6 000 грн.

Крім цього, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети їх збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у невстановлених під час досудового розслідування особи, місці та часу, однак не пізніше 19 березня 2025 року, незаконно придбав речовину рослинного походження та речовину коричневого кольору, які зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

19 березня 2025 року у період часу з 17:35 год до 18:56 год уповноваженими працівниками відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено: паперовий згорток та дерев`яну банку із речовиною рослинного походження, яка є рослиною та наркотичним засобом обіг, яких обмежено канабісом, масою у висушеному стані 7,45 г; металеве сито із залишками речовини рослинного походження, яка є рослиною та наркотичним засобом обіг, яких обмежено канабісом, масою у висушеному стані 0,108 г; два фрагменти коробок із речовиною рослинного походження, яка є рослиною та наркотичним засобом обіг, яких обмежено канабісом, масою у висушеному стані 28,26 г; полімерну ємність та деформовану пляшку із нашаруванням речовини коричневого кольору, яка є рослиною та наркотичним засобом обіг, яких обмежено екстрактом канабісу, масою у висушеному стані 0,431 г.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за:

ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також незаконний збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчинене повторно;

ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок місцевого суду змінити в частині призначення покарання через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на 3 роки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив надто суворе покарання;

суд не урахував щире каяття обвинуваченого, визнання вини, сприяння розкриттю злочину, відсутність судимості в силу ст. 89 КК України;

дані про особу винного із установленими обставинами провадження указують про можливість виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 указує на необґрунтованість апеляційної скарги захисника, просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, указав, що вирок суду, у тому числі, в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості (є явно несправедливим) суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 судам роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину (ч. 1 ст. 263 КК України) та кримінального проступку (ч. 1 ст. 309 КК України);

характеристику особи обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України немає судимостей, неодружений, непрацевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває;

відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Такі дані про особу винного, тяжкість кримінальних правопорушень та обставини вчинення злочинів дали місцевому суду підстави для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання у виді трьох років позбавлення волі за більш тяжке кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 263 КК України)

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про неврахування місцевим судом обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, є безпідставними з огляду на таке.

У пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» судам роз`яснено, що, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється у тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

У постанові Верховного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18 зроблено висновок, що:

«розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки».

Отже, той факт, що засуджений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості та свідчить про намагання останнього полегшити своє становище з метою пом`якшення покарання.

Відтак колегія суддів не бачить підстав для визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Щодо невизнання такої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину апеляційний суд виходить з такого.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к зроблено висновок, що:

«під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину».

Під час судового розгляду місцевим судом не встановлено будь-яких дій обвинуваченого ОСОБА_7 , які б давали підстави стверджувати, що без його допомоги не могли бути встановлені правоохоронними органами дійсні обставини провадження.

Указані обставини не дають суду підстави дійти висновку про наявність обставини, яка пом`якшує покарання активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Водночас, у цьому провадженні місцевий суд установив, що обвинувачений ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується з посередньої сторони, не працює, не займається суспільно-корисливою працею, неодружений та немає міцних соціальних зв`язків.

Ба більше, суд першої інстанції надав належну оцінку підвищеній суспільній небезпеці кримінальних правопорушень, вчинених обвинуваченим у період воєнного стану, зокрема за ч. 1 ст. 263 КК України, яке відноситься до злочинів проти громадської безпеки, кількість епізодів, систематичність злочинних дій та кількість вилучених за результатами контрольної закупки бойових припасів.

Вік обвинуваченого, визнання ним своєї вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з огляду на обставини цієї справи, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним діянь та були ураховані місцевим судом при обранні покарання у наближеній до мінімальної межі, що установлена, зокрема, санкцією ч. 1 ст. 263 КК України.

Отже, дані про особу обвинуваченого у сукупності з установленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не дають суду підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання з підстав наведених у ній.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з дня отримання її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4