Справа № 155/1473/25 Провадження №11-кп/802/214/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000638 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новосілки Горохівського району Волинської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого машиністом машини по виготовленню виробів з паперу ПрАТ «ВГП» ТМ «Рута», раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавленні волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 5, 7 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 02 серпня 2025 року по 04 серпня 2025 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі та строк цілодобового домашнього арешту за період з 04 серпня 2025 року по 03 жовтня 2025 року включно з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідають три дні цілодобового домашнього арешту.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, обраний щодо ОСОБА_7 , а також застосоване тимчасове обмеження в користуванні спеціальним правом до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертизи, арешт майна та речові докази.

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 02 серпня 2025 року близько 12 години 20 хвилин, керуючи автомобілем марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись дорогою Н-17 сполученням Львів-Радехів-Луцьк зі сторони міста Луцьк Волинської області в напрямку до міста Горохів Луцького району Волинської області, поблизу села Угринів Луцького району Волинської області, на відстані близько 100 метрів від кілометрового знаку «106», будучи в стані стомлення, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, відповідним чином не зреагував на її зміну, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz А 180 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , яка рухалася в зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала наступні тілесні ушкодження: множинні садна та забійно-рвані рани тіла; множинні злами ребер з обох сторін з розривами паріетальної плеври зліва, лівобічний гемоторакс, масивний крововилив в середостіння та корені легень. Причиною смерті ОСОБА_12 є закрита тупа травма грудної клітки, котра супроводжувалась множинними зламами ребер з внутрішньою кровотечею, забоями внутрішніх органів грудної клітки.

Крім того, водій автомобіля марки «Mercedes-Benz А 180 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала наступні тілесні ушкодження: множинні садна, синці та рани тіла; відкритий перелом обох кісток лівого передпліччя, розтрощення лівої гомілки та лівої стопи; травматичний субарахноїдальний крововилив; повний розрив атланто-окципітального з`єднання з ушкодженням спинного мозку; травматичний відрив лівої ключиці від грудини та переломи 1-3 ребер зліва з розривом паріетальної плеври та гемотораксом, крововиливи в середостіння та корені легень; розриви печінки, крововилив в серповидну зв`язку печінки, гемоперитонеум. Причиною смерті ОСОБА_11 є поєднана тупа травма тіла, котра супроводжувалась чисельними зламами кісток скелету, забоями та розривами внутрішніх органів з масивною внутрішньою кровотечею.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. 2.3. б), п. 2.3. д), п. 2.9. б), п. 10.1, п. 11.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

-п. 2.3 б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 2.3 д) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

-п. 2.9 б) водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції та увагу;

-п. 10.1. перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-п. 11.3. на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

-п. 12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зазначає, що місцевий суд приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді мінімального строку позбавлення волі 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки та застосуванням іспитового строку з покладенням відповідних обов`язків, належним чином не врахував, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, від якого настали тяжкі наслідки у виді смерті двох осіб. Окрім того, на думку сторони обвинувачення, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченого жодним чином не впливає на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не знижує ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення. Окрім того, зазначає, що судом першої інстанції недостатньо враховано обставини справи та грубий характер порушень обвинуваченим ПДР України (п.2.3.б, п.2.3.д, п.2.9.б, п.10.1, п.11.3, п.12.1), оскільки ОСОБА_7 не оцінив дорожню обстановку, перебуваючи в стані стомлення, не переконався, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з іншим транспортним засобом. Зазначена грубість порушення не знайшла належного і достатнього відображення в судовому рішенні.

Окрім того, зазначає, що місцевий суд в порушення вимог п.2 ч.4 ст. 374 КПК України неправильно зазначив у резолютивній частині оскаржуваного вироку про початок строку відбування призначеного ОСОБА_7 покарання, обчислення іспитового строку.

Водночас, звертає увагу, що КК України передбачає різні співвідношення для зарахування днів домашнього арешту та попереднього ув`язнення до строку покарання. Місцевим судом у вироку на підставі ч.5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 02.08.2025 по 04.08.2025, з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення, а також строк цілодобового домашнього арешту за період з 04.08.2025 по 03.10.2025 з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту. Проте на думку сторони обвинувачення зарахування судом першої інстанції 04.08.2025 одночасно як дня попереднього ув`язнення та як дня цілодобового домашнього арешту, суперечить вимогам закону та є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, посилається на те, що місцевий суд при призначенні додаткового покарання ОСОБА_7 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та зазначив в резолютивній частині вироку про позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, що суперечить точному викладу покарання зазначеного в санкції ч.3 ст. 286 КК України.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування ОСОБА_7 основного покарання обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02.08.2025 по 04.08.2025, з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення. Також зарахувати строк цілодобового домашнього арешту за період з 05.08.2025 по 03.10.2025 з розрахунку, що одному дню позбавленні волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_13 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що вказана особа повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу заперечили, оскільки вважають оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим та мотивованим, потерпілу ОСОБА_9 , яка апеляційну скаргу заперечила, а також представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 , який апеляційну скаргу в частині м`якості заперечив, оскільки вважає, що місцевим судом покарання обвинуваченому призначено правильно, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.

Так, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про міру основного і додаткового покарань для обвинуваченого ОСОБА_7 місцевий суд у повній мірі дотримався вимог закону.

Відповідно до статей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Санкція ч.3 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

З врахуванням положень ст.12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 відноситься до категорії тяжких, а за формою вини є необережним.

В ході апеляційного розгляду встанвлено, що судом першої інстанції при обранні обвинуваченому міри основного покарання у повній мірі враховано як тяжкість вчиненого злочину, так і дані про особу обвинуваченого в сукупності з іншими обставинами провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 сприяв проведенню досудового розслідування та під час судового розгляду повністю визнав свою вину згідно пред`явленого йому обвинувачення. Таким чином, суд першої інстанції встановив обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Окрім того, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував порушення вимог Правил дорожнього руху, що потягло за собою наслідки у вигляді смерті двох осіб, а також дані про особу винного, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, за місцем роботи та проживання, характеризується виключно позитивно, в стані алкогольного сп`яніння обвинувачений не перебував, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при ДТП втратив внутрішній орган, а також характер вчинених обвинуваченим адміністративних правопорушень.

Правильність висновків суду першої інстанції про наявність наведених обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, і відомостей про особу обвинуваченого, прокурор в апеляційній скарзі не заперечує.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому основного покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, оскільки прокурором не доведено підстав вважати таке покарання явно несправедливим і необхідність збільшення його строку на 1 рік 6 місяців.

Також, як вбачається зі змісту вироку, при вирішенні питання про доцільність застосування додаткового покарання, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, суд першої інстанції правильно врахував обставини вчинення злочину, тяжкі наслідки злочину, а відтак обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, призначене оскарженим вироком основне і додаткове покарання є справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів.

Оцінюючи доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на наступні обставини.

Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається зі змісту оскарженого вироку при застосуванні ст.75 КК України суд першої інстанції в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст.65 КК України, врахував також і позицію, зазначену потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які в ході судового розгляду просили потерпіла ОСОБА_9 призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з реальним відбуттям покарання, а потерпілий ОСОБА_14 просив суворо обвинуваченого не карати.

Наведені обставини щодо поведінки обвинуваченого після вчинення злочину та впродовж досудового розслідування, послідовно висловлений ним в ході судового та апеляційного розгляду щирий осуд свого діяння, що призвело до виникнення ДТП з тяжкими наслідками, встановлені в ході судового розгляду відомості, що позитивно характеризують особу обвинуваченого, дають підстави вважати, що обвинувачений на даний час повністю усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним з необережності злочину, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував положення ст.75 КК України, згідно якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора не містять переконливих доводів, які би спростовували висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а зводяться до того, що внаслідок допущеного обвинуваченим порушення Правил дорожнього руху загинуло двоє осіб.

Однак, наведена обставина є кваліфікуючою ознакою ч.3 ст.286 КК України і сама по собі ця обставина не може свідчити про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання за наявності тих обставин, які ст.75 КК України визначені підставами для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного врахування судом першої інстанції думки потерпілих є безпідставними.

Так, згідно вироку при вирішенні питання застосування ст.75 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не може бути залишена без належної уваги та оцінки і безумовно підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст.65 КК України, позиція потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які просили суворо не карати обвинуваченого та не застосовувати до нього реальну міру покарання.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_10 підтвердили, що вони не вважають, що реальне відбування покарання є необхідним у даному випадку, а тому заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку наявні законні підстави для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом першої інстанції позицію потерпілих щодо покарання враховано в сукупності з іншими встановленими в ході судового розгляду обставинами, з яким кримінальний закон пов`язує застосування положень ст.75 КК України.

Доводи прокурора про безпідставність врахування думки потерпілих з огляду на характер вчиненого ОСОБА_7 злочину проти безпеки руху не відповідає вимогам кримінального закону щодо індивідуалізації покарання, адже неврахування таких чинників, як посткримінальна поведінка винного, висловлення вибачення та щирого жалю з приводу скоєного, суперечить загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст.65 КК України. Думка потерпілих з цього приводу хоча і не має для суду обов`язкового характеру, проте вона не може бути проігнорована та має враховуватися судом поряд з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з висновками, що викладені в постановах ККС ВС від 30 травня 2024 року (справа № 159/6508/21), від 15 лютого 2024 року (справа № 165/2331/22).

У постанові ККС ВС від 21 лютого 2019 року (справа №742/584/18), також зазначено, зокрема те, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами.

Доводи прокурора про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в даному випадку обвинуваченого було в установленому законом порядку притягнуто до кримінальної відповідальності і він поніс відповідні кримінально-правові наслідки вчиненого діяння, в тому числі суд першої інстанції призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, визначений санкцією інкримінованої статті, яке підлягає реальному виконанню.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги кримінального закону, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене обвинуваченому основне покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст.75 КК України, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки буде повністю відповідати тяжкості вчиненого і особі винного.

Що стосується доводів сторони обвинувачення про порушення місцевим судом кримінально процесуального закону, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог п.2 ч.4 ст. 374 КПК України взагалі не зазначив у резолютивній частині оскаржуваного вироку про початок строку відбування призначеного ОСОБА_7 покарання, обчислення іспитового строку, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, зазначення в резолютивній частині про позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, то вони є передчасними, оскільки не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою зміну або скасування судового рішення.

Посилання сторони обвинувачення про те, що зарахування судом першої інстанції 04.08.2025 року одночасно як дня попереднього ув`язнення та як дня цілодобового домашнього арешту, є необґрунтованими, оскільки суд при визначенні термінів попереднього ув`язнення (тримання під вартою та цілодобового домашнього арешту) виходив з рішень слідчих суддів.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Горохівського районного суду Волинської області від 20 .11.2025 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок прокурора на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді