Провадження № 1-кс/344/6766/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУ НП України в Івано-Франківській області підполковника поліції ОСОБА_3 , про арешт в рамках кримінального провадження №0000113 від 03.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000113 від 03.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 190 КК України.

Крім того, в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що в квітні 2025 року, (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, ОСОБА_4 вступив в злочинну змову з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення, організували злочинну схему щодо незаконного заволодіння об`єктами нерухомого майна, зокрема розробили злочинний план, який полягав у незаконному заволодінні квартирою АДРЕСА_1 .

Розуміючи, що підготовка до скоєння даного злочину, а також досягнення злочинної мети можливе лише за допомогою інших осіб, кожна з яких буде виконувати лише свою конкретну функцію, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 підшукали осіб для залучення до участі у скоєнні злочину, надаючи при цьому перевагу особам, без постійного місця проживання, діями яких можна керувати. З цією метою, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами залучили жительку м. Коломия ОСОБА_6 ..

При цьому, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час, але не пізніше 22.04.2025 року, отримали із Івано-Франківське ОБТІ від невстановлених досудовим розслідуванням осіб завідомо неправдиву довідку від 01.04.2025 за № 00604 про те, що станом на 28.05.1998 квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності від 19.05.1998, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження МВК від 04.05.1998 р. № 136-р, рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.05.1998, реєстровий запис № 4239, книга № 37.

Після цього, на виконання злочинного плану, 22.04.2025 ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, використовуючи завідомо підроблений документ, довідку із Івано-Франківське ОБТІ від 01.04.2025 за № 00604, у приміщенні державного реєстратора Коломийської міської ради за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , не маючи на те законних підстав та розуміючи, що вказана квартира не належить ОСОБА_6 , зазначаючи державному реєстратору неправдиві відомості про права та, надаючи документи, в яких містяться недостовірні відомості, подали заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 разом із підробленими документами.

Того ж дня, державним реєстратором Коломийської міської ради ОСОБА_7 , отримавши пакет документів від ОСОБА_4 ОСОБА_5 та інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, зареєстрували за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за №59611716.

В подальшому 24.06.2025, в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_8 , що в АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення, спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, достовірно знаючи, що квартира АДРЕСА_1 їм не належить, використовуючи завідомо фіктивні та підроблені документи, продали вказану квартиру ОСОБА_9 за грошові кошти в сумі 1 630 000 тис. грн., що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення та є особливо великим розміром, після чого отримані грошові кошти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 разом з іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами розділили між собою.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), належить на праві власності ОСОБА_9 .

Враховуючи вищевикладене 08.09.2025 року квартира за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

На теперішній час, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження, передачі майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину у кримінальному провадженні, виникла необхідність у накладенні арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), яка належить на праві власності ОСОБА_9 .

Слідчий на адресу суду подав заяву про розгляд клопотання про арешт майна без його участі, в якій його підтримав, просив задовольнити.

На підставі ч.2 ст. 172 КПК України власник майна до суду не викликалася з метою забезпечення можливого арешту майна.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ст. 173 КПК України визначено порядок вирішення питання про арешт майна.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, на підставі наданих до клопотання документів слідчим суддею встановлено, що в провадженні слідчого управлінням Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000113 від 03.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що в квітні 2025 року, (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, ОСОБА_4 вступив в злочинну змову з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення, організували злочинну схему щодо незаконного заволодіння об`єктами нерухомого майна, зокрема розробили злочинний план, який полягав у незаконному заволодінні квартирою АДРЕСА_1 .

Розуміючи, що підготовка до скоєння даного злочину, а також досягнення злочинної мети можливе лише за допомогою інших осіб, кожна з яких буде виконувати лише свою конкретну функцію, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 підшукали осіб для залучення до участі у скоєнні злочину, надаючи при цьому перевагу особам, без постійного місця проживання, діями яких можна керувати. З цією метою, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами залучили жительку м. Коломия ОСОБА_6 ..

При цьому, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час, але не пізніше 22.04.2025 року, отримали із Івано-Франківське ОБТІ від невстановлених досудовим розслідуванням осіб завідомо неправдиву довідку від 01.04.2025 за № 00604 про те, що станом на 28.05.1998 квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності від 19.05.1998, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження МВК від 04.05.1998 р. № 136-р, рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.05.1998, реєстровий запис № 4239, книга № 37.

Після цього, на виконання злочинного плану, 22.04.2025 ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, використовуючи завідомо підроблений документ, довідку із Івано-Франківське ОБТІ від 01.04.2025 за № 00604, у приміщенні державного реєстратора Коломийської міської ради за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , не маючи на те законних підстав та розуміючи, що вказана квартира не належить ОСОБА_6 , зазначаючи державному реєстратору неправдиві відомості про права та, надаючи документи, в яких містяться недостовірні відомості, подали заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 разом із підробленими документами.

Того ж дня, державним реєстратором Коломийської міської ради ОСОБА_7 , отримавши пакет документів від ОСОБА_4 ОСОБА_5 та інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, зареєстрували за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за №59611716.

В подальшому 24.06.2025, в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_8 , що в АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення, спільно з ОСОБА_5 та іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами, достовірно знаючи, що квартира АДРЕСА_1 їм не належить, використовуючи завідомо фіктивні та підроблені документи, продали вказану квартиру ОСОБА_9 за грошові кошти в сумі 1 630 000 тис. грн., що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення та є особливо великим розміром, після чого отримані грошові кошти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 разом з іншими не встановленими в ході досудового розслідування особами розділили між собою.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 98 КПК України «Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення».

Враховуючи вищевикладене 08.09.2025 року квартира за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Таким чином, слідчий покликається на те, що на теперішній час, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження, передачі майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину у кримінальному провадженні, виникла необхідність у накладенні арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), яка належить на праві власності ОСОБА_9 .

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

В даному кримінальному провадженні №0000113 від 03.02.2025 року, в якому наразі проводиться досудове розслідування та оголошено підозру відповідним особам, на даний час органом досудового розслідування визнано речовим доказом у кримінальному провадженні квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040)

З метою запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження, передачі майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину у кримінальному провадженні, виникла необхідність у накладенні арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), яка належить на праві власності ОСОБА_9 .

Отже, вирішуючи питання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном підозрюваного із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якими є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право, слідчий суддя зауважує наступне.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено можливість накладення арешту майна з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вказана норма є чіткою та передбачуваною, відповідає якості закону та дозволяє особі, якій у встановленому законом порядку оголошено підозру у кримінальному провадженні, розуміти наслідки такої процесуальної дії тобто можливості накладення арешту на належне їй майно у разі наявності підстав та умов для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов)

Відтак, відповідне втручання ґрунтується на національному законі.

Також, на думку слідчого судді, відповідне втручання у вигляді арешту майна переслідує легітимну мету, закріплену у частині 2 ст. 170 КПК України відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Щодо критерію того, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Так, у поданому клопотанні слідчий просить накласти арешт на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), належить на праві власності ОСОБА_9 .

08.09.2025 року квартира за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Враховуючи зазначене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що на даний час критерію пропорційності заходу втручання (у вигляді його арешту) у право мирного володіння майном легітимній меті такого втручання відповідатиме накладення арешту на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), враховуючи факт повідомлення ОСОБА_4 , підозри у кримінальному провадженні; можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні, виходячи із завдань кримінального провадження, закріплених статтею 2 КПК України та необхідності дотримання справедливого балансу інтересів усіх учасників даного кримінального провадження.

В цій частині слідчим таку обставину, як розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження доведено.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Крім того, у справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналіз відповідних норм КПК України, що регламентують питання арешту майна, свідчить про те, що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування.

Якщо ж майно не містить ознак речового доказу, то таке майно може бути арештовано виключно в тому разі, якщо воно належить певній особі та вказана особа має певний процесуальний статус (підозрюваний, обвинувачений, юридична особа - суб`єкт спеціальної конфіскації).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що в поданому до суду клопотанні про арешт майна слідчою доведено наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту на майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040).

Отже, на підставі вищенаведеного слідчий суддя вбачає підстави для задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 395 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 040), та заборонити розпоряджатись, користуватись вказаним майном та вчиняти реєстраційні дії.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 30.09.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1