16.02.2026 Справа № 642/8207/16
Провадження №1-кс/642/205/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м.Харків

Холодногірський районний суд м.Харкова у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові заяву обвинуваченого ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 у справі №642/8207/16, провадження №1-кп/642/205/26 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихза ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

10.02.2026 до Холодногірського районного суду м.Харкова надійшла заява обвинуваченого ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 у справі №642/8207/16, провадження №1-кп/642/205/26 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026, заява про відвід судді Холодногірського районного суду м.Харкова ОСОБА_6 в порядку ст.35 КПК України передана для розгляду судді Холодногірському районного суду м.Харкова ОСОБА_1 .

Підставами для відводу судді Холодногірського районного суду м.Харкова ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що у справі є обставини, які викликають сумніви в неупередженості судді, оскільки суддя ОСОБА_6 має особисте упереджене ставлення до нього.

Вказує, що суддею ОСОБА_6 здійснюється розгляд також іншого кримінального провадження щодо нього (справа №642/1883/22, провадження №1-кп/642/84/26) під час якого, як стверджує обвинувачений ОСОБА_5 , мали місце порушення його процесуальних та конституційних прав, що стало підставою для здійснення моніторингу дотримання його прав представником Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Крім того, обвинувачений вказує на безпідставне, на його переконання, проведення судових засідань у режимі відеоконференції всупереч його запереченням, що, на його думку, обмежує право на безпосередню участь у судовому розгляді та право на захист. При цьому зазначає, що в іншому кримінальному провадженні він доставляється до суду для участі у судових засіданнях.

Також ОСОБА_5 посилається на наявність адміністративного спору щодо дій судді, який перебуває на розгляді в Харківському окружному адміністративному суду, що, на його думку, додатково свідчить про упереджене ставлення до нього.

Суддя Холодногірського районного суду Харкова ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений завчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд заяви ОСОБА_5 про його відвід за його відсутності, зазначив, що відвід не обґрунтований.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення відводу ОСОБА_6 , посилаючись на його необґрунтованість.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав заяву про відвід головуючого ОСОБА_6 , просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заяву ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 в повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши доводи заяви, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою ст. 21 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на розгляд та вирішення справи незалежним і неупередженим судом. З метою дотримання цієї гарантії особи, які беруть участь у кримінальному провадженні, наділені правом заявити судді відвід, який повинен бути вмотивованим (ст. 80 КПК України).

Перелік підстав, за наявності яких може бути заявлено відвід судді, передбачений ч. 1 ст.75 КПК України.

Так, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні:1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого ч. 3 ст.35 КПК України порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Окрім того, у складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою, та не допускається повторна участь судді у кримінальному провадженні (ч. 2 ст.75, ст.76 КПК України).

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 80 КПК України відвід має бути вмотивованим.

Вимогами ч.1 ст.80 КПК України передбачено, що за наявності підстав, зазначених ст.ст.75-79 цього Кодексу, слідчий суддя зобов`язаний заявити самовідвід. За цими ж підставами йому може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявленого відводу, суд звертає увагу на те, що ключовим аспектом відводу, як цілісного інституту кримінального провадження, є упередженість судді при розгляді справи, яка перебуває у провадженні такого судді. Така упередженість, як вбачається із формулювань ст. ст. 75, 76 КПК України, може виникнути у зв`язку з наявністю у судді родинних, професійних зв`язків, іншого процесуального статусу тощо.

Разом із цим, особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Як зазначено у Постанові Верховного суду від 22 жовтня 2019 року (справа №311/3428/18), для забезпечення вимог процесуальної форми щодо недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у кримінальному процесі України законодавцем закріплено інститут самовідводу, відводу, який передбачає інструменти для усунення упередженої службової особи від здійснення розслідування та судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень. При цьому наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Відповідно до цінності 2 принципу «Об`єктивність» Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН №2006/23 від 27.07.2006 року (далі Бангалорські принципи), об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).

Пунктами 49, 50 рішення ЄСПЛ у справі «Білуха проти України» передбачено, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Об`єктивний критерій визначає, чи дотримався суддя достатніх гарантій, що дозволяють виключити будь-який сумнів щодо його неупередженості. Щодо цього критерію, то необхідно встановити, чи існують, крім поведінки самого судді, факти, що потребують доведення, які можуть викликати сумніву неупередженості судді. Мається на увазі, що при ухваленні рішення про те, чи є в конкретній справі законна підстава побоюватися, що конкретний суддя або склад суду проявили недостатню неупередженість, думка відповідної особи є важливою, але невирішальною. Вирішальним є те, чи може це побоювання бути об`єктивно виправданим. Про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Паунович проти Сербії» (№54574/07).

Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. вищевказане рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v.Austria) від 24 лютого 1993 року, п.п.27, 28 and 30; рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), №33958/96, п.42, ЄСПЛ 2000-ХІІ). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

Абстрактне зазначення мотивів відводу, без наведення конкретних обставин, які викликають саме обґрунтовані сумніви в неупередженості суду є підставою для відмови у задоволенні відводу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що ЄСПЛ потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. При цьому враховується думка сторін, однак вирішальними є результати об`єктивної перевірки.

Так, КПК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді, однак такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка подає заяву про відвід судді.

При розгляді заяви про відвід судді, суд виходить з суб`єктивної оцінки стороною у справі щодо дій головуючого судді. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, заява про відвід судді має бути задоволена, якщо сторона має сумнів у безсторонності останнього, хоча об`єктивно це нічим не підкріплено, адже в іншому випадку це буде розцінено як порушення права особи на справедливий суд.

Суд враховує зокрема, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IY, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права " ... якщо до складу суду існують сумніви в безпристрасності і справедливості, то такий суд повинен заявити самовідвід. Кожен суддя, у відносинах безпристрасності, якого є сумніви, повинен вийти із складу суду, розглядаючи справу. Інакше є недовіра" (Пьєрсак проти Бельгії, "Лангбергер проти Швеції". Критерії правової впевненості у справедливому розгляді судових справ підтверджені також у справі "Барановський проти Польщі №12718/87" та рішення у справі "Стіл проти Сполученого королівства" від 23.09.98 року.

Таким чином, суд вважає, що обвинуваченим ОСОБА_5 не наведено жодного доказу, який би свідчив про упереджене та необ`єктивне ставлення до нього з боку судді ОСОБА_6 під час проведення судового засідання.

Щодо тверджень ОСОБА_5 щодо проведення судових засідань в режимі відеоконференції, чим порушуються його права на захист суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі: 4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження.

Згідно з ч.2 ст.336 КПК України, суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Але, з урахуванням змін, внесених до частини другої статті 336 КПК України згідно з Законом України № 2201-IX від 14.04.2022, згода обвинуваченого на здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану не є обов`язковою.

На думку слідчого судді, не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування обставин, які викликають сумнів в упередженості або об`єктивності судді, не підтверджених жодними належними і допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в ухвалах від 10 травня 2018 року (справа №800/592/17) та від 1 жовтня 2018 року (справа №9901/673/18).

Також, Верховний Суд вважає відвід завідомо безпідставним, якщо у заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді.

Наприклад, в ухвалі від 18 грудня 2018 року у справі №910/2968/18 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення зловживанням процесуальними правами, оскільки вказаний відвід по суті «є висловленням незгоди з процесуальним рішенням Верховного Суду після того, як суд мотивував таке рішення».

Крім цього, згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року, процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

На підставі вищевикладеного, заява обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.35, 75-76, 81, 82, 107, 309 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 у справі №642/8207/16, провадження №1-кп/642/205/26 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України -відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 16.02.2026.

Суддя ОСОБА_7