Дата документу 04.02.2026 Справа № 337/316/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/316/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/208/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції зв`язку),

представник цивільного відповідача адвокат ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомихайлівка Маріїнського району Донецької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, працює водієм у ФОП « ОСОБА_12 », одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 3029,12 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_12 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 200000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та 5000 грн. - понесених витрат на правничу допомогу, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

21.11.2023, приблизно о 12 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи вантажним автомобілем «ГАЗ 3302СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , здійснював рух заднім ходом, по тротуару, що розташований поблизу б. №26-Б по вул. Сорочинській, у напрямку від вул. Василя Сергієнка до вул. Козака Бабури в м. Запоріжжя.

В цей же час, на тротуарі по вул. Сорочинській, позаду вантажного автомобіля «ГАЗ 3302СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , стояла пішохід ОСОБА_14 .

Під час руху поблизу б.№26-Б по вул. Сорочинській водій ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці своїх дій, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб; натомість, розпочав рух заднім ходом та допустив наїзд задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_14 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 отримала закриту травму тулуба з переламами кісток тазу та ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилася розвитком поліорганної недостатності, що спричинили смерть останньої.

У діях водія вантажного автомобіля «ГАЗ 3302СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п.10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції, дослідивши всі наявні докази дійшов до висновку, що ОСОБА_7 під час події скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вони є необґрунтованими й такими, що призвели до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та його особі, а також до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, апелянт вважає, що при призначенні покарання суд допустив однобічність і неповноту судового слідства, що безпосередньо вплинуло на суворість покарання, адже суд не врахував у повному обсязі обставини, які пом`якшують покарання та ступінь тяжкості злочину, вчиненого з необережності.

Вважає, що суд належним чином не врахував того факту, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має сталий сімейний та соціальний зв`язок, вчинив злочин з необережності, добровільно відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду та у повному обсязі визнав свою вину й щиро розкаявся у вчиненому.

Суд першої інстанції не обґрунтував, чому саме призначення реального позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців є єдиним можливим способом досягнення цілей покарання з урахуванням особи обвинуваченого.

Також вказує, що суд першої інстанції не навів у вироку відповідного обґрунтування, чому не може бути застосовано ст. 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням), хоча саме ця стаття прямо передбачає можливість звільнення від відбування покарання осіб, засуджених за злочини з необережності, покарання за які не перевищує п`яти років позбавлення волі, за умови позитивних характеристик і наявності підстав для висновку, що виправлення можливе без реального відбування покарання.

Апелянт вважає, що у цій справі наявні всі ознаки, які дають підстави вважати, що мети покарання можна досягти без ізоляції особи від суспільства, з урахуванням відсутності обставин, які б свідчили про високий ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого.

Обвинувачений просить апеляційний суд змінити вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року в частині призначення покарання та та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк 2 роки. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції апелянт просить залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не заперечує висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та фактичних обставин справи, однак вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

Зокрема, захисник наголошує, що злочин скоєно з необережності, а обвинувачений уперше опинився в такій ситуації та раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.

Він позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, бездоганно виконував свої трудові обов`язки, не має конфліктів із законом. Це свідчить про його високу соціалізацію та відсутність схильності до правопорушень.

Водночас при визначенні покарання суд фактично надав перевагу суворому підходу, найбільше покладаючись на позицію потерпілої сторони, яка наполягала на реальному позбавленні волі.

Вказує, що надзвичайно важливим є стан здоров`я обвинуваченого, який не був належним чином досліджений у суді першої інстанції.

Вже після винесення вироку захист отримав медичні документи, що підтверджують у ОСОБА_7 діагноз: В-клітинний хронічний лімфоцитарний лейкоз (ХЛЛ) у стадії ремісії.

Це важке захворювання кровотворної системи, яке, хоч і може перебувати певний час у стадії ремісії, вимагає регулярного спостереження у лікаря-гематолога, обстежень і підтримувальної терапії, а також суворого дотримання профілактичних заходів, зокрема вакцинації та запобігання будь-яким інфекційним ураженням.

Позбавлення волі в умовах виправної колонії унеможливить належний рівень обстеження та лікування.

Згідно із чинним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 р. «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», якщо у засудженого діагностовано хронічний лейкоз у термінальній стадії або ж інші тяжкі захворювання крові, це може стати підставою для звільнення від подальшого відбування покарання за хворобою.

Тобто навіть за умови набрання вироком законної сили ситуація може парадоксально призвести до необхідності повторного звернення до суду з клопотанням про звільнення від відбування покарання за станом здоров`я.

Обвинувачений перебуває у віці, який згідно з класифікацією ВООЗ вважається похилим. Це додатково ускладнює перебіг хвороби, оскільки людина у такому віці більш схильна до ускладнень та інфекційних захворювань.

В умовах пенітенціарної системи ризик інфікування та зриву ремісії зростає. Усе це може призвести або до летальних наслідків, або до інвалідності, що аж ніяк не відповідає цілям покарання, визначеним у ст. 50 КК України.

Апелянт вказує, що не можна применшувати тяжкість наслідків ДТП, що спричинило смерть потерпілої.

Захист визнає цей факт і не заперечує, що саме порушення водієм вимог правил безпеки при русі заднім ходом спричинило трагедію.

Проте, за усталеною судовою практикою, смерть потерпілого за необережного злочину не завжди означає автоматичне застосування найсуворішого можливого покарання.

Стаття 65 КК України передбачає, що суд має враховувати не лише ступінь тяжкості злочину, а й особу винного, мету виправлення та запобігання новим злочинам, а також пом`якшувальні та обтяжувальні обставини.

Обвинувачений добровільно і в міру своїх можливостей намагався відшкодувати заподіяну шкоду, принаймні частково, що підтверджує його розуміння відповідальності та щире каяття. Він офіційно працевлаштований, і саме заробіток від водійської діяльності є єдиним джерелом утримання для нього та дружини, яка не має власного доходу.

Накладення реального покарання у вигляді позбавлення волі та додаткової заборони керувати транспортними засобами призведе до того, що родина обвинуваченого фактично залишиться без засобів для існування, що, у свою чергу, принижуватиме їхню людську гідність і не відповідатиме меті покарання.

Суд не зобов`язаний повністю погоджуватися із суворою позицією потерпілої сторони, якщо це йде всупереч принципу пропорційності покарання.

Просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції у частині призначеного покарання, пом`якшити його, застосувавши ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням та не застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Представник потерпілої ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_11 не погоджується з вироком суду першої інстанції у частині часткового задоволення її цивільного позову, оскільки вважає, що вирок ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також що він не відповідає дійсним фактичним обставинам кримінального провадження та порушує законні права і інтереси потерпілої у кримінальному провадженні.

Наголошує, що згідно зі ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду для захисту свого порушеного права.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди закріплене в ст.23 ЦК України, а за умов наявності вини у ст.1167 ЦК України. Проте відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоду заподіяно джерелом підвищеної небезпеки (каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть), вона відшкодовується незалежно від вини.

Цей принцип повністю відповідає вимогам правомірного захисту потерпілих у разі ДТП, що потягла смерть людини.

На думку апелянта, суд першої інстанції не обґрунтував належним чином зменшення заявленого у позові розміру моральної шкоди (який складав 800000 грн.), не пояснивши детально, чому визнано достатнім відшкодування лише у 200000 грн., а також не навів переконливих мотивів відмови в решті позовних вимог.

Суд у вироку послався на те, що цивільна позивачка нібито не довела істотного погіршення свого психічного здоров`я або негативних змін у способі життя.

Водночас потерпіла сторона звертала увагу суду, що моральна шкода полягає не лише у будь-яких медично діагностованих наслідках, а передусім у тяжких душевних стражданнях, спричинених втратою матері.

Часткові страхові виплати, як і добровільні виплати самого обвинуваченого чи ФОП ОСОБА_12 (загалом близько 54825 грн.), були ініційовані без узгодження з потерпілою щодо їх достатності та не можуть автоматично «зменшувати» її право на отримання справедливої компенсації.

У вироку зменшення суми з огляду на страховий випадок від ПрАТ УСК «Княжа» чи добровільні платежі не узгоджується з нормами ст.1172, 1187, 1194 ЦК України та не є належною реалізацією права потерпілої на повне відшкодування шкоди з боку особи, яка відповідає за спричинені наслідки.

Суд не врахував специфіку справи, де потерпіла фактично була свідком дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула її мати, що суттєво поглиблює моральні страждання.

Право на отримання справедливої компенсації за моральну шкоду не пов`язане прямо з розміром страхової виплати і не може бути зменшене тільки тому, що існує інший (позасудовий) механізм отримання певної матеріальної компенсації.

Суд першої інстанції визнав за можливе стягнути лише 5000 грн. у рахунок витрат на правничу допомогу, пославшись на «часткове задоволення» позову та «простоту» обставин кримінального провадження.

Водночас апелянт звертає увагу, що суду першої інстанції було надано детальний опис виконаних адвокатом робіт (складання процесуальних документів, правовий аналіз, участь у судових засіданнях, підготовка доказів тощо) та підтверджено фактичну вартість таких послуг.

Фіксований розмір гонорару (у межах 30000 грн. за роботу в суді першої інстанції) відповідає практиці адвокатської діяльності й не є надмірним з огляду на складність справи.

Часткове задоволення цивільного позову судом не може саме по собі слугувати підставою для значного зменшення відшкодування витрат на правову допомогу, а витрачені ресурси в тому числі стосуються досить складної категорії справ із вимогою про компенсацію моральної шкоди в результаті ДТП зі смертельними наслідками.

Суд першої інстанції не пояснив, яким чином обчислив суму 5?000 грн. і чому саме така сума є пропорційною та справедливою у межах конкретної справи, тоді як позивачка подала всі необхідні докази того, що фактичні витрати значно вищі.

На переконання потерпілої, зниження до 5000 грн. компенсації гонорару адвоката не відповідає принципам розумності та співмірності, оскільки не відображає фактичний обсяг наданих послуг.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції від 29.11.2024 року в частині часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_13 , ухвалити в цій частині новий вирок, яким задовольнити позовні вимоги повністю, зокрема стягнути з ФОП ОСОБА_12 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_13 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 800000 грн. моральної шкоди. Стягнути з ФОП ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 витрати на професійну правничу допомогу у Хортицькому районному суді в розмірі 30000 грн. Стягнути з ФОП ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні. В іншій частині залишити вирок без змін.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу та апеляційну скаргу обвинуваченого й наголосив, що після ухвалення вироку обвинувачений захворів на онкологічне захворювання, тривалий час проходить лікування та з об`єктивних причин не мав змоги своєчасно з`являтися до суду. Також зазначив, що до ухвалення вироку обвинувачений відшкодував завдану шкоду. Просив пом`якшити призначене покарання та застосувати положення ст. 75 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу та доводи свого захисника, зазначив, що визнає вину, щиро кається у вчиненому, та заперечив проти доводів представника потерпілої.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілої та заперечував проти доводів обвинуваченого і його захисника. Наголосив, що обвинувачений здійснив наїзд на пішохода на пішохідному переході на очах у дитини потерпілої, внаслідок чого потерпіла у подальшому померла. На думку представника потерпілої, суспільна небезпека вчиненого є високою, а тому за таких обставин підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України немає. Наголосив, що суд першої інстанції необґрунтовано занизив відшкодування за завдану моральну шкоду та правничі витрати.

Представник цивільного відповідача - адвокат ОСОБА_10 підтримав апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, вказавши на можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Додатково зазначив, що після ухвалення вироку стало відомо про захворювання обвинуваченого на онкологічну хворобу (лейкоз), і, на його переконання, в умовах позбавлення волі належне лікування та своєчасне надання медичної допомоги можуть бути істотно ускладнені. Щодо апеляційної скарги потерпілої представник цивільного відповідача заперечив, посилаючись на те, що суд першої інстанції не занижив розмір моральної шкоди, а визначив його з урахуванням засад розумності та справедливості, частково задовольнивши позовні вимоги. Також зазначив, що потерпіла отримала частину відшкодування від страхової компанії та від обвинуваченого. Стосовно витрат на правничу допомогу вказав, що у суді зазначалося про 30% від стягнутої суми, однак потерпіла заперечувала належність їй підпису в договорі про надання правової допомоги. Такі витрати не були належним чином обґрунтовані представником потерпілої.

Прокурор заперечував проти доводів обвинуваченого та його захисника, наголосивши, що грубе порушення правил дорожнього руху, характер і тяжкість наслідків, а також дані про особу обвинуваченого були належним чином враховані судом першої інстанції під час ухвалення вироку. Вказав, що обставини, пов`язані зі станом здоров`я обвинуваченого після ухвалення вироку, можуть бути предметом вирішення на стадії виконання вироку у передбаченому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника, представника цивільного відповідача, прокурора, представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження.

Обвинувачений та захисник в апеляційних скаргах не заперечують ані фактичних обставин, ані правильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, що свідчить про відсутність спору щодо встановленого фактичного та правового підґрунтя вироку.

Зі змісту апеляційних скарг учасників кримінального провадження вбачається, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом та щодо розміру шкоди, яка за рішенням суду була стягнута на користь потерпілої.

Колегія суддів наголошує, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів наголошує, що, як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції встановив усі істотні обставини кримінального провадження, дав належну оцінку зібраним і дослідженим у судовому засіданні доказам, які у своїй сукупності підтвердили, що саме порушення ОСОБА_7 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України під час здійснення руху заднім ходом тротуаром у напрямку від вул. Василя Сергієнка до вул. Козака Бабури в м. Запоріжжі здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , внаслідок чого остання померла.

Зазначений висновок ґрунтується на сукупності взаємоузгоджених доказів, зокрема на протоколі огляду місця ДТП від 21.11.2023 зі схемою та фототаблицею, протоколі додаткового огляду місця події від 11.12.2023, протоколах слідчих експериментів, показаннях потерпілої ОСОБА_13 та свідків, поясненнях обвинуваченого, який повністю визнав вину, а також на висновках інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-23/19870-ІТ від 04.01.2024, якою підтверджено, що водій мав технічну можливість уникнути наїзду за умови виконання вимог п. 10.9 ПДР, та на висновку судово-медичної експертизи № 8318 від 28.12.2023 щодо причини смерті та причинно-наслідкового звязку між отриманими ушкодженнями і смертю потерпілої.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці докази належними, допустимими та достатніми, а доведеність вини такою, що відповідає стандарту доведення «поза розумним сумнівом». За таких обставин підстав для перегляду висновків суду щодо винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Разом із тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг у частині призначеного покарання, колегія суддів виходить із приписів ст. 50, 6567 КК України, відповідно до яких покарання має забезпечувати не лише кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, бути необхідним і достатнім для досягнення його мети, відповідати тяжкості кримінального правопорушення, особі винного та враховувати обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції визнав пом`якшуючими обставинами щире каяття ОСОБА_7 та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, врахував, що він раніше не судимий, уперше вчинив тяжкий необережний злочин, перебував у тверезому стані, має стабільні соціальні зв`язки, позитивно характеризується, вжив заходів до часткового відшкодування шкоди (зокрема переказ коштів потерпілій), а обставин, що обтяжують покарання, не встановив.

Водночас суд першої інстанції обґрунтовано наголосив на підвищеній небезпечності конкретної дорожньої ситуації, що рух заднім ходом тротуаром, де об`єктивно наявність пішоходів є очікуваною, та настання найтяжчих наслідків смерті потерпілої.

Оцінивши зазначені фактори у їх сукупності та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що призначене покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, хоча й перебуває в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та загалом відповідає вимогам закону, однак за конкретних обставин цієї справи може бути пом`якшене до мінімально необхідного рівня без втрати здатності досягти мети покарання.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 повністю визнав вину, висловив щире каяття, не вчиняв умисних дій щодо заподіяння шкоди, характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, до ухвалення вироку частково відшкодував завдану шкоду, а встановлені судом пом`якшуючі обставини у своїй сукупності об`єктивно знижують ступінь суспільної небезпечності саме особи винного порівняно з типовими ситуаціями вчинення кримінальних правопорушень цієї категорії.

За таких підстав колегія суддів визнає доводи обвинуваченого та його захисника у частині надмірної суворості основного покарання частково слушними та вважає за можливе змінити вирок у частині призначеного покарання, визначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Водночас колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України. Сам по собі необережний характер злочину, позитивні характеристики, відшкодування шкоди чи відсутність судимостей не зумовлюють автоматичного звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке рішення можливе лише за умови переконливого висновку суду про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства та за умови відповідності такого рішення цілям покарання, загальним засадам його призначення і принципу справедливості.

У цій справі обвинувачений допустив грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, здійснюючи рух заднім ходом по тротуару, не забезпечивши контроль безпечності маневру та не залучивши допомогу інших осіб, що прямо передбачено п. 10.9 ПДР, і наслідком цього стала смерть пішохода.

За таких обставин звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не відповідало б вимогам необхідності й достатності покарання, передбаченим ст. 50, 65 КК України, оскільки за змістом цих норм покарання має бути таким, що реально забезпечує не лише виправлення засудженого, а й попередження нових кримінальних правопорушень як з його боку, так і з боку інших осіб.

Інститут звільнення з випробуванням за ст. 75 КК України є правом суду, а не обов`язком, і його застосування можливе лише тоді, коли суд, з урахуванням усіх обставин, приходить до переконливого висновку, що мети покарання можна досягти без ізоляції особи від суспільства, і при цьому таке рішення не суперечитиме принципу справедливості та пропорційності.

У даному провадженні встановлено грубе порушення правил безпеки дорожнього руху в особливо небезпечній ситуації - рух транспортного засобу заднім ходом по тротуару, де наявність пішоходів є об`єктивно очікуваною та прогнозованою, а водій, діючи всупереч прямим вимогам п. 10.9 ПДР, не переконався у безпечності маневру та не залучив допомогу інших осіб.

Наслідком цих дій стала смерть потерпілої, тобто настали найтяжчі, незворотні наслідки. За таких умов призначення «умовного» покарання неминуче девальвує превентивну функцію кримінальної відповідальності у справах цієї категорії, не сприяє формуванню в суспільстві поваги до правил безпеки дорожнього руху, не підкріплює переконання у невідворотності та справедливості реакції держави на грубі порушення ПДР, що призводять до загибелі людей, а відтак не досягає мети загальної превенції.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 599/1247/22, наголосивши, що звільнення від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за наявності тяжких наслідків не впливає на формування у інших осіб переконання щодо неприпустимості порушення Правил дорожнього руху України та чіткого розуміння того, що за такі дії особа нестиме невідворотне й справедливе покарання. Вказаний висновок є релевантним і для цього провадження, оскільки йдеться про злочин проти безпеки руху з наслідком у виді смерті потерпілої та про порушення, вчинене у місці, яке за своїм призначенням призначене для безпечного руху пішоходів.

Колегія суддів також виходить з того, що позитивна характеристика засудженого в загальносоціальному плані, відсутність попередніх судимостей, зайнятість працею, сімейні зв`язки, як і факт відшкодування шкоди, безумовно враховуються судом як дані про особу та як обставини, що пом`якшують покарання, однак самі по собі не здатні істотно нівелювати тяжкість і небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, коли наслідком порушення стала смерть людини.

Такі обставини характеризують ставлення особи до скоєного і можуть впливати на міру покарання в межах санкції, але не усувають об`єктивної суспільної значущості охорони безпеки дорожнього руху та потреби у справедливій реакції держави на грубі порушення, що спричиняють смертельні наслідки.

Відтак, навіть пом`якшуючи строк основного покарання до мінімально необхідної межі, колегія суддів виходить із того, що реальне відбування покарання у виді позбавлення волі у цій справі є необхідним для досягнення мети покарання, забезпечення принципу справедливості та підтримання загально-попереджувального ефекту кримінально-правової заборони, а тому підстав для застосування ст. 75 КК України не вбачається.

Доводи апелянтів у цій частині є необґрунтованими.

Посилання сторони захисту на те, що після ухвалення вироку обвинувачений захворів на онкологічне захворювання (лейкоз) та потребує специфічного лікування, колегія суддів враховую під час пом`якшення покарання, однак саме в аспекті підстав для заміни реального покарання на звільнення від його відбування з випробуванням вважає безпідставним. Зазначені обставини, навіть якщо вони підтверджуються медичною документацією, за своєю правовою природою стосуються не оцінки ступеня вини чи характеру вчиненого, а питань виконання вироку, можливості та порядку відбування покарання з урахуванням стану здоров`я засудженого та забезпечення йому належної медичної допомоги.

У разі наявності передбачених законом підстав такі питання можуть бути предметом розгляду в установленому порядку на стадії виконання вироку, однак вони не є самостійною підставою для висновку про можливість досягнення мети покарання без реального відбування позбавлення волі та не зумовлюють застосування ст. 75 КК України в межах апеляційного перегляду.

Щодо апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_11 на вирок у частині цивільного позову, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та належним чином мотивував прийняте рішення.

Судом першої інстанції встановлено підстави цивільно-правової відповідальності ФОП ОСОБА_12 як особи, що за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків (з урахуванням приписів ст. 1172, 1187 ЦК України та правових висновків Верховного Суду щодо суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки у трудових правовідносинах). Цей висновок сторонами по суті не спростований.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із положень ст. 23 ЦК України та загальних засад розумності, виваженості й справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань потерпілої у зв`язку зі смертю матері, тривалості та безповоротності наслідків, форми вини обвинуваченого, а також інших істотних обставин.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд першої інстанції навів конкретні мотиви, чому заявлений розмір 800 000 грн. не підтверджений належними й допустимими доказами саме в частині такого рівня інтенсивності та обсягу немайнових втрат, які б об`єктивно зумовлювали необхідність відшкодування у вказаному розмірі.

Суд також врахував обставини виплат, здійснених на користь потерпілої, а також обставини страхового врегулювання, і, оцінюючи всю сукупність даних, визначив розмір моральної шкоди у 200000 грн. як достатній для розумного задоволення потреб потерпілої та такий, що не призводить до безпідставного збагачення.

Колегія суддів не знаходить підстав вважати, що такий висновок зроблено з порушенням закону чи без належного мотивування, або що суд першої інстанції вийшов за межі дискреції при оцінці розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги потерпілої фактично зводяться до незгоди з оціночним висновком суду щодо справедливого розміру компенсації та переоцінки тих самих обставин, однак самі по собі вони не спростовують мотивів вироку і не свідчать про істотні порушення вимог закону.

Аналогічно, перевіряючи доводи щодо витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує, що у вироку суд першої інстанції послався на наданий договір про надання правничої допомоги № 76/24 від 20.02.2024, опис робіт і заявлену суму 30000 грн., однак обґрунтовано застосував критерії співмірності та розумності витрат з огляду на обсяг фактично необхідних дій представника у частині, яка стосується саме цивільного позову, характер провадження (визнання обвинуваченим вини, відсутність спору щодо фактичних обставин), заявлені заперечення іншої сторони щодо розміру, часткове задоволення позову та принцип пропорційності.

У межах наданої суду дискреції та з урахуванням приписів ст. 124 КПК України щодо документально підтверджених процесуальних витрат, а також загальних підходів до оцінки витрат на правничу допомогу (співмірність складності справи, часу та обсягу робіт), визначення судом першої інстанції суми 5000 грн. як такої, що підлягає стягненню з цивільного відповідача, є мотивованим і не свідчить про неправильне застосування норм права.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не містять посилань на такі порушення, які б зумовлювали скасування або зміну вироку щодо судових витрат, і фактично спрямовані на заміну судової оцінки власною, без наведення юридично значущих підстав.

З огляду на те, що апеляційна скарга представника потерпілої задоволенню не підлягає, похідні вимоги про стягнення додаткових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні також не можуть бути задоволені за відсутності для цього правових підстав та належного обґрунтування їх необхідності й співмірності саме з результатом апеляційного перегляду.

Отже, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів доходить висновку, що вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2024 у частині призначення основного покарання підлягає зміні шляхом його пом`якшення до 3 років позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України, в іншій частині слід залишити без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строк на 3 (три) роки з позбавленням права керувати всіма транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4