ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 589/1313/25 Номер провадження 11-кп/814/877/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000113, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах - адвоката ОСОБА_8 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дрімайлівка Куликівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

Встановлено обчислювати строк покарання з 25.01.2025.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 24.01.2025 р. у вечірній час (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) знаходячись за місцем свого мешкання у квартирі АДРЕСА_2 , в ході вживання алкогольних напоїв, під час сварки з своїм вітчимом ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на вбивство останнього, ножом наніс ОСОБА_9 близько двох ударів ножом в область грудної клітини, близько двох ударів в область лівої руки, один удар в область тім`яної ділянки голови, заподіявши йому тілесні ушкодження у виді різаної рани по зовнішній поверхні лівого передпліччя, колото-різаної рани по лівій поверхні грудної клітини на рівні восьмого міжребер`я, різаної рани лівої тім`яної ділянки голови, колото різаної рани на передній поверхні грудної клітини справа, проникаючої в грудну порожнину з пошкодженням правої легені та грудного відділу аорти.

Смерть ОСОБА_9 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів, яке ускладнилось травматичним гемопневматораксом та гострою корововтратою.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд не врахував що обвинувачений пояснював, що 24 січня 2025 року вітчим вдарив його кулаком у вухо, після цього вони стали боротись і впали на підлогу. Потім піднялись і вітчим взяв зі столу ніж висловив погрози, що обвинувачений сприйняв як реальну загрозу своєму життю, оскільки знав вітчима як людину агресивну та таку яка здатна завдати смертельних ран особі, яка на його думку якимось чином його образила, у зв`язку з чим вважає, що дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони.

Також зазначає, що посилання суду, щодо спрямованості умислу обвинуваченого на заподіяння смерті, що підтверджується характеристиками проникаючого поранення грудної клітини виявленого у потерпілого, зокрема ніж, яким було завдано поранення увійшов у тіло потерпілого справа наліво, спереду назад і знизу догори, що свідчить про цілеспрямований рух знизу вверх у напрямку до життєво важливих органів, суперечить механізму завдання ушкоджень потерпілому, які продемонстрував ОСОБА_7 під час слідчого експерименту.

Вважає, що ОСОБА_7 надав помилкові показання.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з висновками суду та призначеним покаранням.

Вказує, що у нього не було бажання та умислу вбивати вітчима, але йому довелось оборонятись, оскільки вітчим намагався його вбити.

Зазначає, що не погоджується з показаннями свідка ОСОБА_10 , оскільки на неї психологічно впливали поліцейські Шосткинської поліції та вона боїться зізнатись, що їй погрожували.

Також вважає, що висновки експертиз та слідчі дії у кримінальному провадженні проведені не коректно, свідок ОСОБА_10 неодноразово змінювала свої показання.

Вказує на порушення права на захист, оскільки звертався з клопотання про заміну захисника, яка не захищала його інтереси, але йому відмовили.

Зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги характеристику потерпілого, який відбував покарання за умисне вбивство та знущався над ним та його матір`ю.

Крім того вказує, що звернувся до ТУ ДБР та уповноваженого зі справ людини, у зв`язку із застосуванням до нього поліцейськими психологічного та фізичного тиску під час досудового розслідування.

Не погоджується з рішенням суду в частині вказівки про знищення належного йому мобільного телефону.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції захисник та обвинувачений підтримали апеляційні скарги сторони захисту, подані в інтересах ОСОБА_7 . Прокурор заперечив проти доводів скарг, просив вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції у повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних під час досудового розслідування та перевірених у суді належних та допустимих доказах, аналіз та оцінка яких наведений у вироку, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Доводи захисника про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони під час спричинення ОСОБА_9 смертельного поранення є аналогічні позиції захисника під час судового слідства в суді першої інстанції та були предметом ретельного дослідження, а висновки про визнання цієї позиції необґрунтованої, детально наведені у вироку суду.

Зокрема суд вказав, що оцінюючи дії обвинуваченого в контексті встановлених обставин, суд доходить висновку, що обвинувачений діяв із прямим умислом на умисне вбивство потерпілого.

Як підтверджено показами свідка ОСОБА_10 та самим обвинуваченим, мотивом злочину стала особиста неприязнь, що виникла у обвинуваченого до ОСОБА_9 під час сварки на ґрунті вживання алкоголю.

Про спрямованість умислу ОСОБА_7 на позбавлення життя ОСОБА_9 свідчать в сукупності всі обставини скоєного, спосіб і знаряддя злочину, характер, дій обвинуваченого, його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація тілесних ушкоджень.

Обвинувачений завдав удари потерпілому ножом, тобто предметом, який за своїми властивостями є потенційно смертоносним.

Удари ножем були нанесені в життєво важливі частини тіла потерпілого грудну клітину, голову, передпліччя, що переконливо свідчить про обізнаність обвинуваченого з тим, що саме ці частини тіла є критичними і вразливими.

Крім того, обвинувачений наніс потерпілому близько п`яти ударів ножом, що вказує на повторюваність і наполегливість дій та підтверджує те, що посягання тривало в часі, а обвинувачений мав можливість усвідомити наслідки своїх дій, але не припинив їх.

Від удару, який наніс обвинувачений ножом, потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння (ушкодження легені і аорти), від яких і настала смерть.

Спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння смерті також підтверджується характеристиками проникаючого поранення грудної клітки, виявленого у потерпілого. Зокрема ніж, яким було завдано поранення, увійшов у тіло потерпілого справа наліво, спереду назад і знизу догори, що свідчить про цілеспрямований рух знизу вверх у напрямку до життєво важливих органів.

Крім того, після вчинення злочину, обвинувачений не одразу викликав швидку допомогу, а вибіг з квартири і лише повернувшись через деякий час попросив свідка ОСОБА_10 взяти провину за скоєне на себе, що є намаганням свідомо уникнути відповідальності, шляхом штучного перенесення провини на третю особу, що свідчить про продуманість й цілеспрямованість злочинного наміру.

Таким чином, характер поранень, їх локалізація, кількість і послідовність, поведінка обвинуваченого до і після злочину, а також використане знаряддя, у сукупності вказують на наявність прямого умислу на умисне вбивство.

Доводи обвинуваченого про те, що ніж первісно знаходився у руках потерпілого, не змінюють правової оцінки його дій як умисного вбивства.

Насамперед, сам факт того, що ніж був у потерпілого, ще не свідчить про наявність безпосередньої загрози, яка б виправдовувала заподіяння смертельних поранень. Важливим є те, як і коли обвинувачений завдав ударів і чи справді це був спонтанний акт захисту, чи вже усвідомлене застосування сили після того, як загроза була усунута.

З показань обвинуваченого вбачається, що ніж він вихопив, тобто контроль над знаряддям злочину вже перейшов до нього. Отже, на той момент він усунув небезпеку, і далі мав можливість зупинити конфлікт, припинити контакт або залишити приміщення.

Натомість, він, маючи перевагу, використав ніж як знаряддя нападу, завдавши серію цілеспрямованих ударів, зокрема в ділянку грудної клітини тобто в область життєво важливих органів. Це підтверджує, що його дії були не оборонні, а наступальні.

Крім того, обвинувачений не отримав тілесних ушкоджень, які б свідчили про напад з боку потерпілого, за винятком одного легкого пошкодження пальця, що не відповідає описаній ним інтенсивній боротьбі.

В сукупності ці обставини виключають наявність стану необхідної оборони, а тим більше перевищення її меж. Дії обвинуваченого мають ознаки усвідомленого і прямого умислу на позбавлення життя, а не самозахисту.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками. Захисник у своїй апеляційній скарзі не наводить переконливих аргументів на спростування наведеного. Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 помилився, розповідаючи про обставини вчинення злочину під час слідчого експерименту щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 слід вважати припущенням. Оскільки таке твердження у апеляційній скарзі нічим не обґрунтоване.

Так, у висновку експерта №20/Д від 20.03.2025р. зазначено, що механізм виникнення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 не протирічить можливості їх утворення за обставин вказаних та продемонстрованих обвинуваченим під час слідчого експерименту. Вказаний висновок експерта захисник не оспорює.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого, то слід зазначити, що відповідно до ст. 23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих показань, суду повідомила, що знайома із обвинуваченим ОСОБА_7 близько п`яти років. За тиждень до подій мала стосунки з обвинуваченим і проживала разом із ним в його будинку. У будинку також проживав і вітчим ОСОБА_9 . Відносини у ОСОБА_7 з вітчимом були більш менш нормальні, але коли вони випивали, то могли словесно сваритись. 24 січня 2025 року вона перебувала разом з обвинуваченим та його вітчимом у їх квартирі, де вони спільно розпивала алкоголь. Ввечері між обвинуваченим та його вітчимом виникла словесна сварка, яка з часом затихла. Пізніше вона заснула та прокинулась від того, що її розбудив ОСОБА_7 і сказав, що йому потрібна допомога і щоб вона подивилась що він накоїв. Після цього ОСОБА_7 підсунув їй таз із водою та попросив обмити ОСОБА_9 . Той лежав на дивані у положенні на спині та був увесь у крові. Коли вона обмивала йому руки від крові, то підняла футболку і побачила рану шириною десь 2 см, з якої сочилася кров. На голові також була рана. Вона сказала ОСОБА_7 , що його вітчим помер і треба викликати поліцію та швидку. На це ОСОБА_7 з усмішкою сказав: «все-таки здох». Після цього, обвинувачений викликав поліцію та швидку. Перед приїздом ОСОБА_7 попросив її взяти вину на себе зважаючи на те, що вона вагітна і у неї не буде проблем. Їй стало жаль ОСОБА_7 і вона погодилась. По приїзду поліцейських вона спочатку розповіла, що вона скоїла вбивство, а потім, усвідомивши помилку, повідомила, що вона непричетна і її про це попросив ОСОБА_7 .

Доводи ОСОБА_7 про тиск працівників поліції на вказаного свідка слід вважати голослівними, оскільки остання про це не повідомляла та з відповідними скаргами до правоохоронних органів не зверталася.

Матеріали кримінального провадження також не містять доказів, що загиблий раніше знущався із обвинуваченого та його померлої матері.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений повідомив, що під час допиту в суді та під час проведення з ним слідчого експерименту він добровільно надавав показання та розповідав про обставини вчиненого злочину без будь-якого фізичного чи психологічного тиску. Повідомляв саме ті обставини, які вважав правильними. Отже у колегія суддів відсутні підстави для надання доручення органу ДБР перевірити застосування до ОСОБА_7 недозволених методів досудового розслідування з метою встановлення недопустимості/допустимості доказів у даному кримінальному провадженні.

Доводи ОСОБА_7 про неналежну правову допомогу не заслуговують на увагу, оскільки обвинувачений не зазначає в чому саме вона полягала. Крім того вказує, що ці обставини судом перевірялися та в заміні захисника було відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, є учасником бойових дій, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Враховуючи сукупність усіх зазначених обставин, а також те, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, наслідком якого є смерть людини, життя якої є найвищою соціальною цінністю й особливо охороняється державою, суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому, враховуючи не визнання ним своєї вини та відсутність щирого каяття. Призначене покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та наслідкам у вигляді смерті людини.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині вирішення долі речового доказу належного йому мобільного телефону є слушними.

Відповідно до ухвали слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.01.2025 накладений арешт зокрема і на мобільний телефон «ULEFONE» з імеі 1: НОМЕР_1 та імеі 2: НОМЕР_2 з чохлом книжкою до телефону та сім-картою НОМЕР_3 , належний ОСОБА_7 , який був вилучений у нього під час затримання.

Постановою слідчого про визнання і приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 25.01.2025 вказаний телефон визнаний речовим доказом та згідно квитанції №2486 у кримінальному провадженні №0000113 переданий до камери схову речових доказів Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому:

1) гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю);

2) гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, конфіскуються;

3) майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується;

4) майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використане, знищується, а у разі необхідності - передається до криміналістичних колекцій експертних установ або заінтересованим особам на їх прохання;

5) гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

6) гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються;

Вбачається, що вилучений мобільний телефон не підпадає під визначення підпунктів 1-6 ч. 9 ст. 100 КПК України, оскільки він не визнаний судом засобом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі сліди вчиненого злочину, не був предметом злочину, не призначався для схиляння до вчинення злочину, не отриманий внаслідок вчинення злочину та має цінність для обвинувачення, - а отже підлягає поверненню ОСОБА_7 .

Таким чином, нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, якого дійшов суд першої інстанції при кваліфікації дій та призначенні покарання обвинуваченому, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, вбачаються підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 в частині вирішення долі речових доказів, як про це йдеться у апеляційній скарзі обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - захисника в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення долі речових доказів змінити.

Речовий доказ мобільний телефон «ULEFONE» з імеі 1: НОМЕР_1 та імеі 2: НОМЕР_2 з чохлом книжкою до телефону та сім-картою НОМЕР_3 повернути ОСОБА_7 .

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3