ЄУН справи: 336/5380/24
Номер провадження: 1-кп/336/546/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000544 від 04.04.2024 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого утриманців немає, працює АТ «Мотор Січ» на посаді налагоджувальника автоматів, зареєстрованого та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

22.05.2023, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК) в період оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію» в редакції Указу Президента України від 06.02.2023 №59/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації».

Цього ж дня, 22.05.2023, ОСОБА_4 пройшов ВЛК за результатами якої, згідно обліку даних та висновку ВЛК № 1412 від 22.05.2023, ОСОБА_4 визнаний придатним для проходження військової служби під час мобілізації.

29.03.2024, після проходження ВЛК, ОСОБА_4 , у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився отримувати від працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 повістку на відправку на 04.04.2024 на 08:00 год. з необхідністю прибути на вказану дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою відправлення останнього до Навчального центру з подальшим проходженням служби у Збройних силах України за мобілізацією.

Однак, ОСОБА_4 , усупереч вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ, та Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію» в редакції Указу Президента України від 06.02.2023 №59/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з метою ухилитися від призову за мобілізацією, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи належним чином повідомленим про прибуття на конкретну дату та час, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України, умисно, без поважних на те причин, відмовився від отримання повістки по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 на 04.04.2024 на 08-00 для подальшого проходження служби, з приводу чого співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 складено Акт №98/3 від 29.03.2024 про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому ОСОБА_4 поставив свій особистий підпис, яким засвідчив відмову від отримання повістки для проходження служби за мобілізацією. ОСОБА_4 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України у разі ухилення від призову за мобілізацією.

04.04.2024 о 08-00 год., ОСОБА_4 , до ІНФОРМАЦІЯ_3 без поважних причин не з`явився, до служби у Збройних Силах України не приступив, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, суду пояснив, що у травні 2023 йому на роботу на АТ «Мотор Січ» прийшла повістка для проходження ВЛК. Обвинувачений пройшов комісію та був визнаний придатним для проходження військової служби. З результатами висновку обвинувачений не погоджується, висновок ВЛК ОСОБА_4 не оскаржував. Під час проходження ВЛК у нього співробітники РТЦК та СП вилучили старий військовий документ, а новий не видали. У обвинуваченого був приписний документ, під час військового стану він не змінював та не поновляв його. На момент проходження ВЛК та вручення повістки обвинувачений не був заброньований та підстав для відстрочки у нього не було. Під час підписання акту про відмову про вручення повістки його було попереджено про кримінальну відповідальність. Причиною відмови від отримання повісти було те, що ТЦК порушило права щодо обліку та видачі його військового документу.

В судовому засіданні захисник зазначив, що ОСОБА_4 не ухилявся від призову на військову службу під час мобілізації. Наслідком його дій стали неправомірні дії ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.08.2024 по справі №280/5841/24, яке набрало законної сили. Відповідно до рішення визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оформлення та видачі військовозобов`язаному ОСОБА_4 військово-облікового документу.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченого ст. 336 КК України, його вина у повному обсязі доведена під час судового розгляду кримінального провадження та підтверджується наступними доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, а саме:

- даними облікової картки АГ661846 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до якої останній має військове звання «рядовий» та займає посаду слюсаря по ремонту автомобілів, з позначкою «не служив». Окрім того, у п.14 облікової карти зазначено, що останній 22.10.2023 ВЛК визнаний придатним;

- даними мобілізаційного розпорядження, відповідно до якого рядовий ОСОБА_4 на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний, не чекаючи повістки РТЦК та СП, з`явитися за адресою: АДРЕСА_3 ;

- даними розписки (команда № НОМЕР_1 нц), відповідно до якої військовозобов`язаний ОСОБА_4 повинен з`явитися 29.03.2024 на 9 год. 25 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- даними акта №98/3 від 29.03.2024 про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому ОСОБА_4 поставив свій особистий підпис, яким засвідчив відмову від отримання повістки для проходження служби за мобілізацією. ОСОБА_4 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України у разі ухилення від призову за мобілізацією;

- даними картки обстеження та медичного огляду 1412 військовозобов`язаного ОСОБА_4 , відповідно до якої останній придатний до військової служби. Окрім того, наявний підпис ОСОБА_4 . Висновок ВЛК обвинувачений не оскаржував.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є начальником мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 суду пояснив, що 04.04.2024 військовозобов`язаний ОСОБА_4 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби. 29.03.2024 останній відмовився від отримання бойової повістки, що підтверджується його підписом у акті про відмову від отримання повістки на прибуття у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Військовозобов`язаного ОСОБА_4 було попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією відповідно до ст. 336 КК України.

Свідок ОСОБА_7 , який є головним спеціалістом командування ІНФОРМАЦІЯ_3 суду пояснив, що у березні 2024 мобілізаційний відділ ІНФОРМАЦІЯ_3 передав йому документи відносно військовозобов`язаного ОСОБА_4 , а саме копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, висновок ВЛК, в якому було зазначено, що останній придатний до проходження військової служби. Вказані документи свідку необхідно було направити до відділу поліції для порушення кримінального провадження, відповідно до статті 336 КК України, оскільки ОСОБА_4 ухилився від мобілізації. Вказані документи були направлені до відділу поліції. Свідок спілкувався з обвинуваченим щодо підстав не проходження військової служби, на що обвинувачений повідомив свідку, що він працівник «Мотор Січі» і у нього повинно бути бронювання. Бронювання особи чи її відстрочка перевіряється спеціальною програмою «Оберіг». В цій програмі наявні данні відносно військовозобов`язаних осіб. Відносно ОСОБА_4 данні були відсутні. ОСОБА_4 оскаржував дії ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після набрання рішення суду законної сили свідок видав обвинуваченому військово-обліковий документ.

Свідок ОСОБА_8 , яка займала посаду старшого офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначила суду, що їй передали документи щодо проходження Барановським ВЛК, згідно яких останній був придатним для проходження військової служби. Свідок повинна була виписати повістку для з`явлення до РТЦК та СП. Але обвинувачений відмовився від отримання повістки. ОСОБА_8 була свідком відмови військовозобов`язаного ОСОБА_4 від отримання повістки, про що в акті від 29.03.2024 зазначений підпис ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Також додала, що обвинуваченому було роз`яснено, що у разі ухилення від призову за мобілізацією передбачена кримінальна відповідальність.

У суду немає сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань свідків, оскільки ці покази узгоджуються між собою, є логічними та послідовними, а також не суперечать іншим, дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, що дає змогу суду визнати їх правдивими та такими, що можуть бути покладені в основу вироку для встановлення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки підстав для обмов обвинуваченого, судом не встановлено.

Як установлено в ході судового розгляду, 22.05.2023, ОСОБА_4 , після проходження військово-лікарської комісії, яка визнала його придатним до військової служби, 29.03.2024 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 було вручено повістку про виклик на 04.04.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для призову на військову службу та відправку у військову частину. Разом з тим, ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки про прибуття у ІНФОРМАЦІЯ_3 для призову за мобілізацією, що підтверджується його особистим підписом у акті №98/3.

Вказані обставин були підтверджені обвинуваченим ОСОБА_4 під час судового розгляду.

З огляду на це, ОСОБА_4 було достовірно відомо, що він є придатним та підлягає призову на військову службу.

Така поведінка обвинуваченого свідчить саме про умисне ухилення ним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, згідно з п.9 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють, з-поміж іншого, заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

При цьому обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитись за викликом до відповідного ТЦК та СП установлений не повісткою, а Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Повістка від Територіального центру комплектування є лише сповіщенням про необхідність виконання військового обов`язку.

На це звертав увагу Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі №380/2838/24.

ОСОБА_4 упродовж більше ніж як півтора року після відмови від отримання повістки, умисно ухиляється від з`явлення до ТЦК та СП і під час розгляду кримінального провадження, не вчиняв спроб виправити ситуацію та вступити до лав ЗСУ, що свідчить про його свідомі та умисні дії, спрямовані на уникнення призову за мобілізацією.

Таке твердження узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 19 березня 2024 року (справа № 676/4559/22).

За вище вказаних обставин, враховуючи той факт, що надані суду докази є належними та допустимими, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Суд критично ставиться до показів обвинуваченого ОСОБА_4 , який не визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, зазначивши, що він не ухилявся від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки рішенням суду дії ІНФОРМАЦІЯ_3 визнані протиправними, розцінює виключно як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Суд зазначає, що на час вручення ОСОБА_4 повістки на відправку до військової частини у нього не було права на відстрочку або бронювання від підприємства, на якому він працював. Окрім того, згідно пояснень обвинуваченого, він не оскаржував висновок ВЛК, що говорить про його згоду з висновком комісії.

Так, відповідно диспозицією ст. 336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, виражається у бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктом злочину є громадяни України (або іншої країни) чоловічої або жіночої статі - військовозобов`язані, які підлягають мобілізації, резервісти.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення судом встановлено, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку, після проходження медичного огляду військово-лікарською комісією визнаний придатним до військової служби, висновок оскаржений не був, не має бронювання або відстрочки та підлягає призову за мобілізацією, що останній достеменно усвідомлював та умисно ухилився від виконання свого конституційного обов`язку, зокрема, від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме 29 березня 2024 після проходження ВЛК, ОСОБА_4 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовився отримувати від працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 повістку на відправку на 04.04.2024 на 08:00 год. з необхідністю прибути на вказану дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою відправлення останнього до Навчального центру з подальшим проходженням служби у Збройних силах України за мобілізацією, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, положення ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25 березня 1992 року №2232-ХІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-IX від 3 березня 2022 року (зі змінами, внесеними Указом від 17 травня 2022 року №342/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2264-IX, Указом від 12 серпня 2022 року №574/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2501-IX, Указом від 7 листопада 2022 року №758/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2739-IX).

Окрім того, суд наголошує, що суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, полягає в тому, що мобілізація це комплекс заходів для переведення держави та Збройних Сил на функціонування в умовах воєнного стану. Ухилення від цього процесу підриває обороноздатність держави, оскільки не дає змоги своєчасно та ефективно протистояти агресору. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі з загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Стаття 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає загальну мобілізацію як складову частину організації оборони держави, змістом якої, зокрема, є переведення Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу.

Саме це і є підставою криміналізації ухилення від призову за мобілізацією осіб, які підлягають такому призову.

При призначенні покарання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Так, при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину проти захисту суверенітету держави, яке відповідно до ст. 12 КК України є не тяжким злочином; особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, його відношення до скоєного, той факт, що останній не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, не одружений, не має на утриманні дітей чи інших осіб, офіційно працевлаштованого, за місцем роботи характеризується позитивно, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд доходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому мінімальне покарання, за якою кваліфікуються його діяння, у вигляді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Суд при призначенні покарання також виходить із положень ст.50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим. Суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, фактично сформує негативну думку інших військовослужбовців, відповідно до якої, ухилення від виконання покладених на військовослужбовця обов`язків під час воєнного стану не призводить до адекватного скоєному покарання.

Учинений військовозобов`язаним злочин, передбачений ст.336 КК України, представляє значну суспільну небезпечність, бо він умисно проігнорував конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, тому звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Суд наголошує, що відповідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що і зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК.

Згідно положень статті 65 Конституції України зазначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Що стосується доводів захисника у судових дебатах про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України при призначенні судом покарання, то суд зазначає, що при призначенні міри покарання суд дотримується загальних засад кримінального провадження, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, відповідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК України). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог закону України про кримінальну відповідальність, суддя приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_4 від реального відбування покарання з випробуванням.

Суд підкреслює, що захисник не зазначив, в чому ж полягає можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання, оскільки відмова від захисту Батьківщини свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим.

При цьому, будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, а саме призначення йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. 336 КК України, або ж переходу до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції цієї норми закону, судом встановлено не було, оскільки у кримінальному провадженні відсутні жодні пом`якшуючі покарання обставини, які з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення.

Щодо посилання захисника на той факт, що ОСОБА_4 ухилився від мобілізації внаслідок протиправних дії ІНФОРМАЦІЯ_3 , то суд підкреслює, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.08.2024 по справі №280/5841/24 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оформлення та видачі військовозобов`язаному ОСОБА_4 військово-облікового документу. Разом з тим, вказане жодним чином не виправдовує факт ухилення від мобілізації та захисту Вітчизни ОСОБА_4 , оскільки на час вручення повістки на відправку у останнього не було права на відстрочку або бронювання від підприємства на якому він працював.

Цивільний позов не заявлявся.

Судові витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст. 65 КК України, ст.ст. 368, 373- 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Речові докази по справі: облікова картка до військового квитка на ім`я ОСОБА_4 ; мобілізаційне розпорядження; розписка, повістка на відправку; картка обстеження та медичного огляду 1412 військовозобов`язаного ОСОБА_4 ; акт №98/3 про повідомлення ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією за ст. 336 КК України повернути до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Копія вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_9