Провадження №11-кп/801/1243/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001817, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07 грудня 2023 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чіфтелер провінції Ескішехір регіону Центральна Анатолія країни Туреччина, громадянина Турецької Республіки, турка, із середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100 000 гривень у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_9 24 126 гривень у рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди, 1 206,30 гривень у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Відмовлено у цивільному позові представника малолітньої потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_13 .

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин, детально викладених у вироку, судом визнано доведеним, що 06 грудня 2023 року близько 20:05 год ОСОБА_14 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mazda 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Театральної, по проїзній частині вул. Соборної в м. Вінниці, в районі перехрестя з вул. Архітектора Артинова, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, по якому проїзну частину справа-наліво перетинала пішохід ОСОБА_9 , не надав їй переваги у русі, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, хоча повинен був і мав технічну можливість це зробити, унаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останню.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, унаслідок указаної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, синець (гематома) та садна на обличчі зліва, забій (синці) лівого та правого стегна, забій (синець) правого колінного суглобу, забій (синець, садно) лівого колінного суглобу з повним розривом колатеральної медіальної зв`язки лівого колінного суглобу, свіжий розрив медіального меніску, садно в проекції внутрішньої кісточки правої гомілки, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи - «В ситуації, яка склалася, водій автомобіля «Мazda 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_14 , мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_9 , шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди».

За указаних обставин водій Гювен Орхан порушив вимоги п. п. 4.16 (а), 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

п. 4.16 (а) «Пішохід має право: а) на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного регулювальника чи світлофора»;

п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм Гювеном Орханом знаходяться у причинному зв`язку з наслідками указаної дорожньо-транспортної пригоди.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року змінити в частині призначеного додаткового покарання та вирішення заявленого потерпілою цивільного позову в частині стягнення із обвинуваченого у рахунок відшкодування моральної шкоди, через істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Просить призначити Гювену Орхану додаткове покарання у мінімальному розмірі у виді 1 року позбавлення права керувати транспортними засобами та відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди. В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

призначаючи додаткове покарання у максимальній межі, передбаченій санкцією статті, місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, визначені ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини провадження та призначив йому покарання, яке за своєю суворістю є явно несправедливим;

сукупність установлених місцевим судом обставин, які пом`якшують покарання (повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне часткове відшкодування завданої майнової шкоди) у сукупності з даними про особу обвинуваченого (похилий вік, міцні соціальні зв`язки, здійснення підприємницької діяльності та догляд за хворою матір`ю дружини, що потребує керування транспортним засобом) дають суду підстави для призначення додатково покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті;

сума стягнутої моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень не перевищує ліміт відповідальності страховика (суму страхової виплати), відтак підлягає стягненню зі страхової компанії.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_14 та захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, указала, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_13 в судове засідання не з`явилась, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подала.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги у їх межах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим та іншим учасниками змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Висновки щодо призначеного додаткового покарання

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення додаткового покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок суворості (є явно несправедливим) суд вважає частково обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_15 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є нетяжким злочином;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується;

обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданого збитку), відсутність обставин, що обтяжують покарання та думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому сувору міру покарання.

Урахувавши обставини, які впливають на призначення покарання в їх сукупності, характер допущеного обвинуваченим грубого порушення вимог Правил дорожнього руху України, його наслідки, позицію потерпілої сторони суд першої інстанції уважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_15 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами віднесено до дискреційних повноважень суду.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 зроблено висновок, що:

«правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 2861 КК України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, унаслідок порушення особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На переконання колегії суддів, місцевий суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не у повній мірі урахував підстави призначення покарання, зокрема дані про особу обвинуваченого.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_14 вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до нетяжких злочинів, вчинених з необережності.

Будь-яких відомостей про те, що обвинувачений до вчинення інкримінованого йому злочину, а також після його вчинення, допускав порушення Правил дорожнього руху матеріали справи не містять.

Крім цього, поза увагою суду першої інстанції залишилась відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також позитивна посткримінальна поведінка ОСОБА_7 , яка проявилась у частковому відшкодуванні шкоди, повному визнанні ним вини та згоді на судовий розгляд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, що свідчить про дійсність щирого каяття обвинуваченого, який не намагався уникнути відповідальність за скоєне.

Отже, за сукупності цих обставин призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальному розмірі є надмірно суворим та несправедливим.

На переконання колегії суддів, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців відповідатиме критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Такий строк додаткового покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, яке є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

За указаних обставин, вирок суду першої інстанції у частині призначеного додаткового покарання підлягає зміні.

Висновки щодо відшкодування завданої моральної шкоди

Доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставного стягнення із обвинуваченого коштів у рахунок відшкодування потерпілій ОСОБА_9 завданої злочином моральної шкоди є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, зокрема, підозрюваного або обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України).

Статтею 129 КПК України встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, урахувавши характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань потерпілої ОСОБА_9 , зумовлених ушкодженням здоров`я та порушенням звичних життєвих зв`язків унаслідок неможливості продовжувати активний спосіб життя, а також інші негативні наслідки для неї особисто та членів її сім`ї, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає такий розмір відшкодування моральної шкоди розумним та справедливим.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставності стягнення з обвинуваченого визначеного судом розміру моральної шкоди з мотивів того, що указана сума не перевищує ліміт відповідальності страховика, відтак підлягає стягненню зі страхової компанії, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Установлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У зв`язку з цим остання заявила цивільні позови до обвинуваченого та ПАТ «Страхова Група «ТАС», як до страхової компанії, з якою у обвинуваченого ОСОБА_7 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності поліс № 4498464 від 15 вересня 2023 року.

Під час судового розгляду суд першої інстанції частково задовольнив цей позов та стягнув з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_9 24 126 та 1 206,30 гривень у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 23 цього Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За змістом ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

На підтвердження витрат на лікування потерпілою до цивільного позову долучено виписки з медичних карт, результати досліджень, чеки та інше.

Місцевий суд, належним чином дослідивши надані потерпілою документи, установив, що шкода, пов`язана з лікуванням останньої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є частково обґрунтованою та підтвердженою документально, а тому ухвалив стягнути з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_9 24 126 гривень витрат, пов`язаних з її лікуванням.

Згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Установивши загальну шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_9 1 206,30 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Отже, вирок місцевого суду в частині вирішення цивільних позовів ухвалено з дотриманням положень статей 128, 129 КПК України, статей 23, 1167, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для зміни вироку при розгляді провадження в суді апеляційної інстанції.

Відтак апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення додаткового покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 413, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити в частині призначення додаткового покарання.

Призначити ОСОБА_15 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4