Справа № 158/2718/23 Провадження №11-кп/802/610/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст. 125 КК України - у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт;

- за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання - 1 (один) рік 2 (два) місяці обмеження волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік 2 (два) місяці, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цим же вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та призначено йому покарання - у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 8000 (вісім тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 125 КК України.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 5000 (п`ять тисяч) грн., по 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. з кожного, у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 162 КК України.

В задоволенні решти позову - відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 3000 (три тисячі) грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 125 КК України.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 3000 (три тисячі) грн., по 1500 (одній тисячі п`ятсот) грн. з кожного, у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 162 КК України.

В задоволені решти позову - відмовлено.

У задоволенні клопотання представника потерпілих про стягнення з обвинувачених на користь потерпілих судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги відмовлено.

Вироком також вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними та засуджено за таке.

Так, 22.07.2023 року близько 14 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Залісоче, на вул. Дворецькій, Луцького району Волинської області, а саме на ґрунтовій дорозі поруч будинку № 27, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, на ґрунті тривалих неприязних відносин, після словесного конфлікту, умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечних наслідків, наніс 1 (один) удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя потерпілої особи з інвалідністю 3 групи по зору ОСОБА_11 , заподіявши їй тілесне ушкодження у вигляді субкон`юктивального крововиливу лівого ока, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Він же, 22.07.2023 року близько 21 год. 00 хв., перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, на ґрунті тривалих неприязних відносин, після словесного конфлікту, в той час коли потерпіла присіла намагаючись уникнути ударів, умисно кистями рук схопив та стиснув плечі потерпілої пенсіонерки ОСОБА_12 , заподіявши їй тілесне ушкодження у вигляді синців в ділянці правого та лівого плеча, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 22.07.2023 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Залісоче Луцького району Волинської області, маючи умисел, направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість іншого володіння особи, діючи на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч чинному законодавству, без вмотивованого рішення суду, відсутності невідкладних випадків, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, в порушення вимог ст.30 Конституції України, без добровільної на те згоди та всупереч волі володільця домоволодіння потерпілої ОСОБА_11 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, в присутності дитини - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не маючи законних підстав для відвідування вищевказаного домоволодіння, відчинив металеву хвіртку через, яку, в подальшому, незаконно проник на територію подвір`я житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив конституційне право ОСОБА_11 на недоторканість іншого володіння особи, передбачене ст. 30 Конституції України.

Водночас, 22.07.2023 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи в с. Залісоче Луцького району Волинської області, маючи умисел, направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість іншого володіння особи, діючи на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч чинному законодавству, без вмотивованого рішення суду, відсутності невідкладних випадків, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, в порушення вимог ст.30 Конституції України, без добровільної на те згоди та всупереч волі володільця домоволодіння - потерпілої ОСОБА_11 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, в присутності дитини - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не маючи законних підстав для відвідування вищевказаного домоволодіння, із застосуванням сили та шляхом розхитування металевих воріт, які були зачинені на металевий засув, відчинив їх та, в подальшому, незаконно проник на територію подвір`я житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив конституційне право ОСОБА_11 на недоторканість іншого володіння особи, передбачене ст. 30 Конституції України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень й особам обвинувачених, внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевим судом при звільненні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України належним чином не вмотивовано, які саме обставини справи та дані про особи обвинувачених дають підстави для висновку про можливість їх виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Зокрема, вчинені обвинуваченими кримінальні правопорушення, за які КК України передбачене покарання у вигляді обмеження волі на строк до трьох років, віднесені до категорії проступків. Обставин, які пом`якшують покарання обвинувачених ні в ході досудового розслідування, ані під час судового розгляду не встановлено. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд правильно відніс вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та щодо особи похилого віку. Проте, без жодного обґрунтування суд не вказав про врахування ще однієї обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , про яку зазначено в обвинувальному акті та яка повністю знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини.

Більше того, звертає увагу, що місцевим судом належним чином не враховано ту обставину, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 після вчинення кримінальних правопорушень жодним чином не намагалися залагодити свою провину, не вибачилися перед потерпілими. Моральна шкода, завдана кримінальними правопорушеннями, добровільно обвинуваченими не відшкодована.

Разом з тим, вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції недостатньо врахував поведінку обвинувачених під час досудового розслідування та судового розгляду. Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вину не визнали, у своїх показаннях стверджували про законність своїй дій, висували інші версії подій, що відбулися, таким чином на думку прокурора намагаючись уникнути відповідальності за вчинене. Жодного осуду своєї поведінки обвинувачені не висловлювали по місцю проживання характеризуються посередньо.

Окрім того, звертає увагу, що на даний час наявні підстави для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнення його від покарання.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на ч.1 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Мотивувальну частину вироку доповнити посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що вказані особи були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за №108 потерпіла ОСОБА_12 та за №687 потерпіла ОСОБА_11 , й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин їх неявки від них не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку обвинувачених та їх захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу прокурора, а саме, що стосується звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, думку представника потерпілих, який апеляційну скаргу прокурора підтримав з підстав викладених в ній, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 та ч.1 ст. 162 КК України і ОСОБА_8 за ч.1 ст. 162 КК України та кваліфікація їх дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Також не оскаржується, судове рішення в частині цивільних позовів потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, передбаченими ч.1 ст. 125 та ч.1 ст. 162 КК України та потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної школи, завданої кримінальними правопорушеннями, передбаченими ч.1 ст. 125 та ч.1 ст. 162 КК України.

Перш за все, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Статтею 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули певні строки.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, але до набрання вироком суду законної сили.

Суд першої інстанції визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та призначив покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Санкція ч.1 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Отже, відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України є кримінальним проступком.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватим, вчинено 22.07.2023 року. Вказаний строк не переривався та не зупинявся.

Разом з тим, ОСОБА_7 клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст. 49 КК України не заявляв.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 необхідно звільнити на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Разом з тим, із врахуванням закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України, відсутні підстави для застосування положень ч.1 ст. 70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , а тому вони підлягають виключенню.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі з приводу безпідставного не врахування місцевим судом обтяжуючої покарання ОСОБА_7 обставини, про яку зазначено в обвинувальному акті та яка повністю знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду то вони є обґрунтованими з огляду на таке.

Так, місцевим судом визнано зокрема доведеним, що під час незаконного проникнення ОСОБА_7 на територію подвір`я житлового будинку в АДРЕСА_2 , яке належить потерпілим, була присутня неповнолітня ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обвинувальному акті ОСОБА_7 зокрема обставиною, яка обтяжує покарання встановлено вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини. Проте, місцевий суд безпідставно не визнав вищевказану обставину, а тому мотивувальну частину вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року слід доповнити посиланням на визнання обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Разом з тим, що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості із звільненням від його відбування з випробуванням, то на думку апеляційного суду, вони є частково підставними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Постановою Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, зокрема, те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, відсутність даних щодо ймовірного перебування останнього на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом не встановлено, а обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обгрунтовано визнано, вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та щодо особи похилого віку.

Водночас, апеляційним судом мотивувальну частину вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року доповнено посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Із врахуванням зазначених обставин, а також враховуючи особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 162 КК України у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців обмеження волі, оскільки, на думку суду, застосування такого покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 162 КК України у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців обмеження волі, з достатньою повнотою не врахував всі обставини, на які вказує сторона обвинувачення.

За таких обставин, вирок суду в означеній частині не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України скасуванню, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 162 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків.

Також бере до уваги дані про особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, відсутність даних щодо ймовірного перебування останнього на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога, одружений. Враховує і позицію потерпілих, яка не є визначальною при обранні розміру, виду та міри покарання, проте враховується у сукупності із іншими обставинами справи.

Водночас, апеляційним судом враховується і те, що обвинувачений ОСОБА_7 незаконно проник на територію домоволодіння потерпілих, вів себе агресивно, чим налякав дитину. Більше того, ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення жодним чином не намагався залагодити свою провину, не вибачився перед потерпілими. Моральна шкода, завдана кримінальним правопорушення, добровільно обвинуваченим ОСОБА_7 не відшкодована. Окрім того, ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду вину не визнав, у своїх показаннях стверджував про законність своїх дій, висував іншу версію подій, що відбулися, таким чином намагаючись уникнути відповідальності за вчинене. Жодного осуду своєї поведінки обвинувачений не висловлював.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 апеляційний суд не вбачає, а до обтяжуючих покарання обставин відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та щодо особи похилого віку, вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання передбачене санкцією ч.1 ст. 162 КК України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, із встановленням однорічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.

Таким чином, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.162 КК України із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 внаслідок м`якості, то вони до уваги апеляційним судом не приймаються з врахуванням наступного.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, а також дані про особу винного, який, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, одружений, раніше не судимий, відсутність даних щодо ймовірного перебування останнього на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога, а також те, що своєї вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не визнав.

Врахована судом першої інстанції і думка потерпілих, які підтримали позицію прокурора, щодо призначення покарання у виді обмеження волі, без застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 місцевим судом встановлено не було, а до обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 суд обгрунтовано відніс, вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, тобто в межах санкції ч.1 ст.162 КК України та звільнення його від відбування цього покарання з випробуванням протягом 1 (одного) року, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого інституту умовного засудження, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за його поведінкою.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.162 КК України із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, відповідає тяжкості вчиненого і особі винного.

Таким чином, підстав для скасування вироку та призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворої міри покарання з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора в цій частині до задоволення не підлягає.

З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та в частині обставин, що обтяжують покарання скасувати та ухвалити новий.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та в частині обставин, що обтяжують покарання скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з резолютивної частини вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року посилання на ч.1 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Вважати ОСОБА_7 винним та призначити за ч.1 ст. 162 КК України покарання - у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнити від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Мотивувальну частину вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року доповнити посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини.

В іншій частині вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2025 року, - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді