КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04.04.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури міста Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, яке вилучене 27.03.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, номер моделі MV6Y3J/A, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 , з паролем НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; мобільний телефон Xiaomi 11 Lite 56 NE, IMEI: НОМЕР_5 ; MacBook Air, серійний номер НОМЕР_6 , із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Апелянт зазначав, що власник майна та його представник не були _____________________________________________________________________________

Справа № 752/20337/24 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/9181/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

присутні при розгляді клопотання та проголошенні оскаржуваної ухвали, а її копію представник отримав лише 14.11.2025.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що в оскаржуваній ухвалі відсутнє належне обґрунтування відповідності вилученого майна критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

В ухвалі відсутнє обґрунтування того, що мобільні телефони та ноутбук зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій або ж що вони на буті протиправним шляхом.

Крім того, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04.04.2025 надавався дозвіл виключно на виявлення та вилучення інформації, яка може міститися на засобах зв`язку, а не на самі носії.

При накладенні арешту слідчий суддя не враховував розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та безпідставно наклав арешт на майно, що є непропорційним втручанням у право власності особи.

Також апелянт вказував, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б давали підстави вважати, що підозра є обґрунтованою, а сам факт наявності повідомлення про підозру не свідчить, що вилучене майно має ознаки речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_8 або її представника.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив представник в апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали представник ОСОБА_8 отримав лише 14.11.2025, що підтверджується даними наявної у справі розписки.

Апеляційну скаргу подано представником власника майна через систему "Електронний суд" 18.11.2025.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять інших відомостей про обізнаність представника власника майна із мотивами прийнятого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінальному провадженні №0000011, відомості щодо якого внесені 24.01.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, за попередньою змовою з суб`єктами господарської діяльності розробили злочинну схему, направлену на розкрадання та привласнення бюджетних коштів при проведенні запланованих процедур публічних закупівель, щодо придбання джерел резервного живлення (дизельних генераторів) для облаштування укриттів.

Згідно матеріалів кримінального провадження, допиту свідків, та матеріалів виконання доручення слідчого наданого в порядку ст. 40 КПК України, та за результатами проведення негласних слідчих (розшукових дій), допитів свідків, оглядів речей, працівниками УСР в м. Києві ДСР НП України, встановлено, що до вказаної протиправної діяльності, причетна засновник ТОВ «СЕЛЕНА-88» (ЄДРПОУ- 42376884), ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» () та ТОВ «СВІТЛИЦЯ ГРУП» ОСОБА_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.03.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 27.03.2025, цього ж дня проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, номер моделі MV6Y3J/A, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 , з паролем НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; мобільний телефон Xiaomi 11 Lite 56 NE, IMEI: НОМЕР_5 ; MacBook Air, серійний номер НОМЕР_6 .

Постановою слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 від 28.03.2025 вилучені мобільні телефони та ноутбук визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження № 0000011.

28.03.2025 до Голосіївського районного суду міста Києва направлено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке вилучене 27.03.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, номер моделі MV6Y3J/A, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 , з паролем НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; мобільний телефон Xiaomi 11 Lite 56 NE, IMEI: НОМЕР_5 ; MacBook Air, серійний номер НОМЕР_6 , із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04.04.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке вилучене 27.03.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, номер моделі MV6Y3J/A, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою НОМЕР_3 , з паролем НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; мобільний телефон Xiaomi 11 Lite 56 NE, IMEI: НОМЕР_5 ; MacBook Air, серійний номер НОМЕР_6 , із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на мобільні телефони та ноутбук, вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що прокурором та наданими матеріалами доведено, що вилучене під час обшуку майно може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які мають значення для кримінального провадження, відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на вилучене майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого майна ознакам речових доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане майно може містити на собі відомості, які мають значення для кримінального провадження та можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою його збереження.

Доводи апелянта про те, що ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук було надано дозвіл лише на виявлення та вилучення інформації, яка може міститися на засобах зв`язку, а не на самі носії, не є самостійною підставою для відмови в накладенні арешту на таке майно, оскільки необхідність фіксації інформації, яка міститься на мобільних телефонах та ноутбуці, відновлення вже видаленої інформації обумовлює подальше його утримання з метою проведення досліджень, у тому числі, за необхідності, шляхом застосування відповідного програмного забезпечення та комп`ютерного обладнання, залучення осіб (спеціалістів, експертів), які володіють спеціальними технічними знаннями.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3