Дата документу 12.11.2025 Справа № 335/7468/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7468/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/942/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою заступника начальника відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000051, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 квітня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Старший слідчий СУ ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_7 за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні - заступником начальника відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке було виявлено та вилучено під час обшуку приміщення КНП «Міська лікарня №4» ЗМР за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оптимістична, буд. 1.

В обґрунтування клопотання слідчий вказав, що досудовим розслідуванням встановлено, що на території міста Запоріжжя група осіб, достовірно знаючи про встановлені на період воєнного стану обмеження щодо виїзду громадян України чоловічої статті за кордон, а також про значний попит серед даної категорії осіб чоловічої статті, які з метою ухилення від призову за мобілізацією мають намір виїхати за кордон, переслідуючи умисний корисливий мотив, займаються злочинною діяльністю, спрямованою на організацію незаконного перенаправлення військовозобов`язаних осіб чоловічої статті у віці від 18 до 60 років через державний кордон України, шляхом виготовлення офіційних документів, які містять завідомо неправдиві відомості та надають право громадян України безперешкодно перетинати державний кордон України.

21 серпня 2025 року був проведений санкціонований обшук приміщення КНП «Міська лікарня №4» ЗМР за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оптимістична, буд. 1, в ході якого було виявлено та вилучено вказане в клопотанні майно.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий зазначив, що метою накладення арешту на вказані предмети є збереження речових доказів, які відповідають критеріям ст. 98 КПК України.

Слідчий суддя відмовив у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, мотивуючи рішення тим, що слідчим не доведено необхідності арешту на такого майна та ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою клопотання слідчого задовольнити, накласти арешт на майно, яке було виявлено та вилучено під час обшуку приміщення КНП «Міська лікарня №4» Запорізької міської ради, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оптимістична, буд. 1.

В обґрунтування скарги вказує, що з метою накладення арешту на вилучене майно слідчим 22 серпня 2025 року до суду подано відповідне клопотання про накладення арешту шляхом скерування його через ТОВ «Нова пошта», разом з цим, з причин, що не залежали від органу досудового розслідування, зазначене клопотання надійшло до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя лише 7 жовтня 2025 року, що стало підставою для відмови у задоволенні клопотання, а саме через порушення строків подачі клопотання.

Зазначає, що із вказаним висновком суду не погоджується, оскільки під час судового розгляду слідчим надані відповідні докази відправки 22 серпня 2025 року клопотання про арешт майна, вилученого в приміщенні КНП «Міська лікарня №4» Запорізької міської ради, а також надано пояснення робітника ТОВ «Нова пошта», який вказав про обставини доставки конверту до суду.

Вважає, що відмова у накладенні арешту може призвести до його відчуження, безконтрольного переміщення, знищення, тощо, що позбавляє орган досудового розслідування провести заплановані слідчі дії, та як наслідок здобути докази у кримінальному провадженні.

Повідомлені належним чином прокурор та представник КНП «Міська лікарня №4» Запорізької міської ради до судового засідання апеляційного суду не з`явились, з клопотанням про відкладення розгляду апеляційної скарги не звертались.

У зв`язку із зазначеним, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності прокурора та володільця майна - представника КНП «Міська лікарня №4» ЗМР.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Якщо ж арешт накладається у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного (обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб;

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на майно.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого щодо накладення арешту на вказане в клопотанні майно, слідчий суддя, по-перше, перевірив законність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження; а по-друге, врахував співрозмірність (пропорційність) такого втручання в інтереси власника майна.

Так, із доданого до клопотання витягу з ЄРДР за №000051 за правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 332 КК України слідує, що: - група осіб, діючи за попередньою змовою між собою, організували незаконне перенаправлення осіб через державний кордон України; - до СУ ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що на території м. Запоріжжя встановлено групу осіб, які займаються незаконним перетином державного кордону.

Із протоколу обшуку від 21 серпня 2025 року випливає, що під час проведення обшуку приміщення КНП «Міська лікарня №4» ЗМР, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оптимістична, буд. 1, було виявлено та вилучено вказане в клопотанні майно.

Так, із встановлених апеляційним судом обставин убачається, що на даний час здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України.

Диспозиція ч. 1 ст. 332 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод, ч. 2 - за ті самі дії, вчинені способом, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яку незаконно переправляли через державний кордон України, чи вчинені щодо кількох осіб, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням службового становища, ч. 3 - за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або вчинені з корисливих мотивів.

Із положень ч. 2 ст. 171 КПК України слідує, що до клопотання про арешт майна мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Так, до клопотання про арешт майна, слідчим були додані матеріали кримінального провадження №0000051, зокрема: витяг з ЄРДР, ухвала про дозвіл на обшук від 20 серпня 2025 року, протокол обшуку від 21 серпня 2025 року.

Разом з цим, докази, які б вказували про те, що до групи осіб, які діючи за попередньою змовою між собою, організували незаконне перенаправлення осіб через державний кордон України, входять особи або із числа працівників КНП «Міська лікарня №4» ЗМР або ті особи, медичні справи яких були вилучені, відсутні.

Також слід зазначити, що із витягу з ЄРДР слідує, що він містить відомості про осіб, яким у даному кримінальному провадженні було повідомлено про підозру, зокрема: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Інших відомостей щодо осіб, яким повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, матеріали клопотання не містять.

Проте, із матеріалів клопотання не встановлено, яке відношення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають до фактів, викладених в клопотанні слідчого.

Загалом, слід зазначити, що відомості, які вказані у витязі з ЄРДР дійсно мають досить абстрактний характер, без жодної конкретизації щодо обставин, які стосуються даного кримінального провадження, в рамках якого, слідчий просить накласти арешт на вказане в клопотанні майно.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив про те, що вилучені під час обшуку медичні справи та рішення військово-лікарської комісії є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки саме на їх підставі особам встановлено інвалідність, яка за наявною інформацією могла бути отримана незаконним шляхом.

Натомість, слід зазначити, що згідно з протоколу обшуку, під час проведення такої слідчої процесуальної дії було вилучено 454 медичних справ, разом з цим, відсутні будь-які відомості, про те чи мають особи чиї медичні картки були вилучені під час обшуку, пряме або опосередковане відношення до даного кримінального правопорушення.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час проведення обшуку у КНП «Міська лікарня №4» ЗМР було вилучено достатньо великий обсяг медичної документації щодо вказаних в клопотанні осіб, разом з тим, жодного доказу, який б свідчив про в цілому проходження такими особами військово-лікарської комісії, матеріали клопотання не містять.

Крім того, у своєму клопотанні слідчий просив накласти арешт на направлення на обласну ВЛК на 7 аркушів, датовані датами: 5 червня 2025 року, 12 червня 2025 року, 19 червня 2025 року, 26 червня 2025 року, 3 липня 2025 року, 10 липня 2025 року, 17 липня 2025 року, 24 липня 2025 року, 31 липня 2025 року, 7 серпня 2025 року.

Разом з цим, матеріали клопотання також не містять доказів, які б свідчили про те, що вказані направлення на ВЛК мають відношення до даного кримінального провадження, а відтак відповідають критеріям ст. 98 КПК України.

Більш того, слідчий прохаючи про накладення арешту на вказану документацію, взагалі не зазначає конкретних відомостей щодо таких направлень, зокрема, прізвища, ім`я, по батькові осіб відносно яких були складені направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією.

При цьому, якщо вказані направлення не містять зазначеної інформації, то на переконання колегії суддів, в цілому не зрозуміла підстава та мета арешту на таке майно.

Крім того, в мотивувальній частині клопотання, слідчим не зазначено підстав для накладення арешту на інформацію в електронному вигляді з службового комп`ютера кабінету №20, а саме на документ у форматі EXEL з назвою «Журнал протоколів».

Із клопотання слідчого взагалі є незрозумілим підстава для накладення арешту на інформації в електронному вигляді зі службового комп`ютера.

Більш того, матеріали клопотання не містять протоколу огляду, де предметом огляду були б вказаний службовий комп`ютер та відповідна інформація на ньому.

Відтак, органом досудового розслідування взагалі не встановлювалось чи має відношення вказаний «Журнал протоколів» до даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, ані слідчим, ані прокурором не доведено, що вказане в клопотанні майно є предметом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а відтак може бути речовими доказами у кримінальному провадженні.

Також всупереч доводам, викладеними прокурором в апеляційній скарзі щодо вчасного направлення слідчим клопотання про арешт майна, то колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо неможливості достовірно встановити чи було подане таке клопотання у строк, передбачений ст. 171 КПК України.

Ураховуючи зміст клопотання про арешт майна, заявлену підставу та мету для його арешту, а також викладені у клопотанні обставини, судова колегія приходить до висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказане в клопотанні майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання слідчого, а тому доводи апеляційної скарги прокурора стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника начальника відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000051, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 квітня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4