Справа № 466/9278/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1038/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2025 року за ч.3 ст. 332 КК України, -

встановила:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2025 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарською діяльністю строком на 1 (один) рік з конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з 24.06.2025 року, з моменту його затримання.

Запобіжний захід: тримання під вартою, застосований ухвалою судді від 09.10.2025 відносно ОСОБА_6 - залишено в силі до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (далі- Указ Президента), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан в Україні, який у подальшому неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та законами України та який діє по теперішній час.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених Указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 3 Указу Президента України визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до рішення Прикордонної служби України №23-61122/0/6/-22, прийнятого у відповідності до Указу Президента, з метою забезпечення оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, проведення своєчасної та повної мобілізації, заборонено на період дії правового режиму воєнного стану, виїзд за межі України громадян України чоловічої статті віком від 18 до 60 років. (в редакції станом на 2025 рік).

Крім цього, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено правила перетину державного кордону громадянами України.

Однак, в порушення вище вказаних вимог законодавства, ОСОБА_6 , маючи умисел направлений на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України та сприяння його вчиненню порадами і вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, діючи з корисливих мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше травня 2025 року, увійшов у злочинну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з якою вони розробили злочинний план, який полягав у пошуку осіб, які мають намір перетнути державний кордон України без законних підстав та незаконне переправлення таких осіб через державний кордон України.

Так, на початку травня 2025 року, ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, у відповідності до розробленого злочинного плану підшукав для незаконного переправлення через державний кордон України, ОСОБА_9 , який бажав виїхати за межі території України, не маючи на це законних підстав.

19 травня 2025 року, ОСОБА_9 прибув на попередньо обумовлене місце зустрічі з ОСОБА_6 , а саме у кав`ярню «Світ кави», що за адресою:

м. Львів, площа Катедральна, 6, де останній під час розмови, діючи умисно, з корисливих мотивів, запевнив ОСОБА_9 , що він разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, зможе незаконно переправити його через державний кордон України за грошову винагороду в сумі 8 000 доларів США, котрі йому необхідно надати перед виїздом.

В подальшому, 27 травня 2025 року, ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, через інтернет месенджер «Whatsapp» за номером НОМЕР_1 , який належить останньому зателефонував ОСОБА_9 та в ході розмови надав вказівку надіслати йому фотознімки свого паспорта громадянина України для виїзду за кордон. На виконання вказаної вимоги, ОСОБА_9 цього ж дня, зі свого мобільного номерку телефону НОМЕР_2 надіслав ОСОБА_6 інтернет месенджером «Whatsapp» на номер НОМЕР_1 , який належить останньому, фотознімки свого паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Далі, 28 травня 2025 року, ОСОБА_6 , використовуючи мобільний додаток «WhatsApp» за номером НОМЕР_1 зателефонував ОСОБА_9 на номер НОМЕР_2 та повідомив про готовність документів, які допоможуть йому безперешкодно проїжджати блокпости та безпечно прибути до державного кордону в Закарпатській області, тобто які зможуть усунути перешкоду для подальшого незаконного переправлення останнього через державний кордон України, а також про необхідність зустрітись для детального роз`яснення механізму незаконного переправлення його через державний кордон України.

02 червня 2025 року ОСОБА_9 прибув на попередньо обумовлене місце зустрічі з ОСОБА_6 , а саме у кав`ярню «Світ кави», що за адресою:

м. Львів, площа Катедральна, 6, де ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повідомив ОСОБА_9 , що Особа 1, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, підготувала документи, які усунуть перешкоду проїзду через блокпости на території України з метою безпечного прибуття до державного кордону України, які будуть надані ОСОБА_9 в автобусі, під час перевезення його на територію Закарпатської області. Також,

ОСОБА_6 в ході вказаної зустрічі повідомив, що з метою незаконного переправлення ОСОБА_9 через державний кордон України його перевезуть з місті Львів до кордону України на територію Закарпатської області де заселять в готель, після чого він одержить подальші вказівки щодо часу і місця незаконного поза межа пунктами пропуску перетину кордону України в напрямку однієї із сусідніх країн Європейського Союзу.

З метою реалізації свого злочинного наміру, 03 червня 2025 року близько 12 год. 30 хв. ОСОБА_6 діючи умисно, використовуючи мобільний додаток «WhatsApp» за номером НОМЕР_1 зателефонував ОСОБА_9 на номер НОМЕР_2 та повідомив ОСОБА_9 повторно розповів про механізм незаконного перетину державного кордону України, а також з метою переконання ОСОБА_9 у правдивості своїх намірів та можливості вчинення дій щодо незаконного переправлення його через державний кордон України зазначив, що до нього зателефонує невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, яка більш детально роз`яснить механізм незаконного перетину державного кордону України.

Цього ж дня, о 13 год. 08 хв. невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, діючи умисно, з корисливих мотивів за попередньою змовою з ОСОБА_6 , використовуючи мобільний додаток «WhatsApp» за номером НОМЕР_3 зателефонував ОСОБА_9 на номер НОМЕР_2 та повідомила останнього спосіб незаконного переправлення його через державний кордон України, а саме повідомила, що злочинною групою буде забезпечено безпечне перевезення ОСОБА_9 через блокпости з наданням відповідних документів, які зможуть усунути перешкоду для переїзду з м. Львова до м. Мукачева Закарпатської області, де останнього заселять в готель, після чого його перевезуть з готелю до ділянки кордону України в напрямку Республіки Румунія, яку він перетне поза офіційними пунктами пропуску у супроводі іншої невстановленої особи.

24.06.2025 біля 14 год. 05 хв. ОСОБА_9 прибув на попередньо обумовлене місце зустрічі з ОСОБА_6 до супермаркету «Арсен», що за адресою: м. Львів, проспект В. Чорновола, 93, де ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, повідомив ОСОБА_9 про необхідність передачі грошових коштів за організацію його незаконного переправлення через державний кордон України в напрямку Республіки Румунія, а також повторно надавав вказівки та поради та роз`яснював механізм перетину державного кордону. Окрім цього з метою переконання ОСОБА_9 у правдивості своїх намірів та можливості вчинення дій щодо організації його незаконного переправлення через державний кордон України, під час зустрічі, близько 14 год. 30 хв. з свого мобільного номеру телефону НОМЕР_1 зателефонував до невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, якій повідомив по готовність ОСОБА_9 передати грошові кошти та уточнив дату виїзду. В ході розмови невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, повідомила ОСОБА_9 , що після передачі грошових коштів його на наступний день забезпечать переправлення через державний кордон України в напрямку Республіки Румунія поза офіційними пунктами пропуску, вказавши при цьому необхідність мати з собою комплект чорного одягу, закордонний паспорт та особисті кошти. Після цього близько 14 год. 45 хв. ОСОБА_6 перебуваючи біля входу до супермаркету «Арсен», що за адресою: м. Львів, проспект В. Чорновола, 93, отримав від ОСОБА_9 обумовлену грошову винагороду у сумі 8000 доларів США (що станом на 24.06.2025 відповідно до курсу НБУ становило 334 960 гривень) за організацію незаконного переправлення його через державний кордон України, сприяння у подальшому його вчиненню порадами, вказівками та усуненням перешкод, після чого працівниками правоохоронних органів була припинена незаконна діяльність ОСОБА_6 , якого затримано в порядку ст. 208 КПК України.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити та ухвалити рішення відповідно до якого застосувати положення ст. 69 КК України, відносно ОСОБА_6 .

В обґрунтування зазначає, що судом не було враховано особу обвинуваченого та його стан здоров`я (не було призначено психолого-психіатричну експертизу). Суд не звернув уваги, що при затриманні обвинувачений не чинив опір, повністю сприяв судовому слідству, ним надано покази, вину визнав повністю, активно сприяв справедливому розгляду справи.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подав заперечення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Захисник ОСОБА_8 подав заяву в якій вказав, що в судові засідання прибувати не зможе, оскільки обвинуваченим ОСОБА_6 не виконано зобов`язань передбачених Договором-доручення про надання правової допомоги від 29.10.2025 р. Клопотань про відкладення розгляду справи або повідомлень про поважні причини неявки до суду від обвинуваченого не надходило.

Колегія суддів також враховує, що апеляційна скарга у даному кримінальному провадженні подана саме стороною захисту, а відтак обвинувачений, реалізуючи своє право на апеляційне оскарження, повинен був проявляти належну процесуальну ініціативу та добросовісність у користуванні наданими йому процесуальними правами, зокрема щодо участі у судовому розгляді поданої апеляційної скарги.

З огляду на викладене, відповідно до вимог статей 401, 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого та його захисника, оскільки їх неявка не перешкоджає перевірці законності та обґрунтованості оскаржуваного вироку в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який заперечив апеляційну скаргу подану захисником обвинуваченого, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, по суті, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Доводи наведені в апеляційній скарзі у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, без врахування положень ст. 69 КК України, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, так, суд першої інстанції врахував, що характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а також враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не судимий, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності з іспитовим строком, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується типово.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарською діяльністю строком на 1 (один) рік з конфіскацією майна.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я обвинуваченого та безпідставно не призначив психолого-психіатричну експертизу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні свою вину визнав повністю, надавав послідовні та логічні показання, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, щиро розкаявся у вчиненому, при цьому даних, які б свідчили про наявність у нього психічних розладів або сумнівів щодо осудності, матеріали провадження не містять.

Захисником під час судового розгляду в суді першої інстанції клопотань про призначення психолого-психіатричної експертизи не заявлялося, відповідних медичних документів на підтвердження необхідності такого дослідження не надано, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для її призначення.

Колегія суддів вважає, що доводи захисника обвинуваченого наведені в апеляційній скарзі не є тими правовими підстави для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи конкретні обставини справи в їх сукупності та дані про особу винного, а описані вище дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, дають лише підстави для призначення покарання не у максимальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 332 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4