ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3294/25 Справа № 243/4101/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0015322 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 4 ст. 402 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку, солдат ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи її на посаді водія 2 відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, 26 березня 2025 року о 09 год. 23 хв., перебуваючи в пункті тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати бойовий наказ начальника штабу-заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 , який винесено на підставі бойового розпорядження №576 від 25.03.2025 командира 1 ОСБ підполковника ОСОБА_10 , згідного до якого, водію 2 відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 в термін до 13 год. 00 хв. 26.03.2025 необхідно здійснити переміщення в складі групи військовослужбовців 3 стрілецької роти 1 ОСБ військової частини НОМЕР_1 до укриття в лісосмузі в районі АДРЕСА_3 та в подальшому бути в готовності здійснити евакуацію пораненого з позиції «АКВАРІУМ» до укриття в районі с. Новолюбівка, Красноріченська територіальна громада, Сватівський район, Луганська область.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Суд не врахував, що ОСОБА_8 внаслідок власних глибоких релігійних переконань не може шкодити іншій людині у будь-який спосіб, не може брати зброї до рук та приймати участь у бойових діях, що унеможливлює виконання ним бойового наказу, який передбачає перебування поблизу лінії бойового зіткнення, через ймовірність зустрічі з озброєним ворогом. Звертає увагу на обізнаність командира про те, що він не приймав присягу та релігійні переконання ОСОБА_8 . Наголошує, що ОСОБА_8 не відмовлявся виконувати службові обов`язки, не пов`язані з бойовими діями. Зауважує, що пояснення свідків стосовно мінімальної вірогідності зустрічі з ворогом у точці евакуації, куди повинен був дістатись ОСОБА_8 не грунтуються на об`єктивних даних. Вважає, що повідомлення ОСОБА_8 свого безпосереднього командира про неможливість виконання наказу з наведенням причин цілком відповідає Статуту Внутрішньої Служби ЗСУ та у сукупності з бажанням продовжувати несення служби у спосіб, який не передбачає безпосередньої участі у бойових діях, вказує на відсутність у діях ОСОБА_8 злочинного умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Заслухавши доповідача, думку учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни вироку відсутні, оскільки судом першої інстанції при його винесенні були дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, за обставин, як вони встановлені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку у вироку.

Факт отримання бойового наказу начальника штабу-заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 та відмови ОСОБА_8 від його виконання стороною захисту не оскаржено.

Відмова від виконання наказу мотивована ОСОБА_8 не приняттям присяги та релігійними переконаннями, які не дозволяють йому брати зброї до рук та приймати участь у бойових діях.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та з 03.02.2025 року проходить її на посаді водія 2 відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 .

За приписами ст.24 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається:

1) день відправлення у навчальну частину (центр) з територіального центру комплектування та соціальної підтримки (збірного пункту) - для громадян, направлених для проходження базової військової служби;

2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

3) день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;

4) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;

5) день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період;

6) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян України, які зараховані до військового оперативного резерву після їх звільнення з військової служби та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Таким чином, закон не пов`язує факт прийняття військової присяги з початком проходження військової служби.

Для обвинуваченого, як для громадянина, призваного на військову службу під час мобілізації, на особливий період початком війскової служби є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

З огляду на вищезазначене, ствердження сторони захисту про неможливість ОСОБА_8 виконання наказу у зв`язку з неприйняттям ним присяги, на увагу не заслуговують.

Стосовно доводів про неможливість виконання наказу у зв`язку з релігійними переконаннямита бажанням продовжувати несення служби у спосіб, який не передбачає безпосередньої участі у бойових діях апеляційний суд зазначає наступне.

Так, положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обовязком громадян України.

Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

Неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від виконання військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, незалежно від їх віросповідання.

Колегія суддів визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією.

Мотиви відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Завданням мобілізації військовозобов`язаних є реалізація тих завдань, в тому числі, які не пов`язані із використанням та носінням зброї, які планує і координує керівництво Збройних сил України.

За обставинами справи ОСОБА_8 , проходячи службу на посаді водія, відмовився виконати наказ командира щодо здійснення евакуації пораненого бійця з позиції мотивуючи свою відмову релігійними переконаннями, які забороняють йому брати зброю.

Поставлене завдання не було пов`язане з використанням і носінням зброї, не передбачало безпосередньої участі у бойових діях, а виконувалося групою та полягало у здісненні евакуації пораненого.

Таким чином, виконання наказу, не пов`язаного з використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу ОСОБА_8 сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України - непокори, тобто відкритій відмові виконати наказ в умовах воєнного стану.

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку свідками вірогідності зустрічі з ворогом у точці евакуації апеляційний суд не приймає, оскільки вони не грунтуються на об`єктивних даних.

При вирішенні питання про призначення покарання і його розміру обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого, час, наслідки та мотиви скоєння кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання та місцем служби характеризується посередньо, не перебуває на обліку у спеціальних медичних закладах, відповідно до медичних документів ОСОБА_11 здоровий та придатний до військової служби, має на утриманні малолітню дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з огляду на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини, а тому може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

У відповідності зі ст.ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин, покарання повинне бути призначене необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також попередження здійснення нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції врахував всі обставини справи, дані про особу обвинуваченого, тому покарання, у виді 5 років позбавлення волі, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів, у зв`язку із чим підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді