УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 296/7217/25

провадження № 51-459 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 04 вересня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_5 ,

встановив:

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 04 вересня 2025 року клопотання прокурора задоволено, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом до ОСОБА_5 у кримінальному провадженні за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 15 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Ухвалою місцевого суду встановлено, що 24 березня 2025 року близько 10:30, ОСОБА_5 перебував у приміщенні кафе автовокзалу «Житомир», на

вул. Київській, 93 у м. Житомирі, тобто у громадському місці, де кухар цього кафе ОСОБА_6 , у присутності відвідувачів закладу попросила його покинути приміщення кафе у зв`язку з його неохайним зовнішнім виглядом. ОСОБА_5 , який через психічні розлади був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, грубо порушуючи громадський порядок, елементарні правила поведінки в громадському місці, моральності та доброзичливості, поводячись нахабно, голосно виражаючись словами нецензурної лайки, взяв металеву виделку і скляну тарілку та, почергово кинув ними в обличчя

ОСОБА_6 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді забійних ран на верхній повіці лівого ока зовнішнього кута, на лівій щоці, синця на повіках лівого ока, поверхневої рани на нижній повіці лівого ока, а також саден на чолі зліва та спинці носа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

У подальшому, в цей же день, близько 10:40, ОСОБА_5 , на зауваження охоронця автовокзалу «Житомир» ОСОБА_7 , з приводу його непристойної поведінки відносно кухаря кафе ОСОБА_6 , спустився на перший поверх автовокзалу, а саме до приміщення зали очікувань, де в цей час знаходився ОСОБА_7 , та, виражаючись словами нецензурної лайки, завдав останньому один удар рукою в обличчя, чим спричинив ОСОБА_7 фізичний біль та не спричинив тілесних ушкоджень.

Крім цього, 08 травня 2025 року близько 19:30, ОСОБА_5 перебував поблизу приміщення магазину «Завітай», розташованого на АДРЕСА_1 , де в цей час знаходився раніше йому знайомий ОСОБА_8 . У цей же день, час, місці та за вказаних обставин, ОСОБА_5 , який через психічні розлади був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, маючи при собі виріб, який має схожість з вогнепальною зброєю револьверного виду, проте такою не є, з калібром 4 мм «Flobert», зайшов до приміщення вищевказаного магазину та, бажаючи заподіяти смерть ОСОБА_8 , здійснив сім пострілів в ділянку голови та тулуба останнього, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних непроникаючих поранень м`яких тканин грудної клітки ліворуч, лівої пахвинної ділянки, голови, ділянки лівого променево - зап`ясткового суглобу з наявністю сторонніх тіл.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 04 вересня 2025 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про незаконність рішень судів першої та апеляційної інстанцій через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що в діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, натомість його дії охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, з огляду на те, що ОСОБА_5 не мав умислу на вбивство потерпілого. Крім того, захисник вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, враховуючи те, що його підзахисний, за повідомленням лікаря психіатра закладу, у якому перебуває ОСОБА_5 , поводить себе спокійно та відсутні будь-які відомості про небезпеку останнього для суспільства. У зв`язку з наведеним, захисник просить змінити постановлені судові рішення стосовно ОСОБА_5 , перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК та ч. 4 ст. 296 КК та застосувати до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вчинення ОСОБА_5 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК колегія суддів не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судом. Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин

і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Главою 39 КПК визначено спеціальну процедуру кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, яка покликана сприяти дотриманню справедливого балансу між захистом прав осіб, що страждають на психічні розлади, вчинили суспільно небезпечні діяння і з огляду на свій стан можуть бути небезпечними для себе та інших, й інтересами потерпілих, суспільства та держави.

Стаття 503 КПК визначає підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.

Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.

Приписи ст. 505 КПК визначають обставини, що підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, зокрема:

- час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

- вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

- наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час розгляду справи;

- поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього;

- небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою;

- характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням.

З копій оскаржуваних судових рішень убачається, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, застосував примусові заходи медичного характеру у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК, оскільки воно було вчинено у стані неосудності і на час розгляду справи він продовжував хворіти на психічну хворобу.

Факт вчинення суспільно-небезпечного діяння підтверджується аналізом досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протоколами огляду місця події від 08 та 09 травня 2025 року, протоколом обшуку від 08 травня

2025 року, протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 від 25.06.2025 року, висновком судово - медичного експерта

№ 1412 від 26 червня 2025 року.

Тобто суди, проаналізувавши наявні докази, дійшли обґрунтованого висновку, що характер дій ОСОБА_5 свідчить про вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_5 не мав умислу на вбивство потерпілого є неприйнятними, оскільки він в момент вчинення пострілів не усвідомлював своїх дій і не міг керувати ними внаслідок психічного стану. Отже, факт суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, та розвиток подій, був встановлений на підставі показань потерпілого, свідків і письмових доказів з урахуванням доводів захисту.

Водночас, відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 16 січня 2023 року у справі № 761/37225/20, особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиноюКК, у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки (відповідно вольова та інтелектуальна ознаки) не є суб`єктом кримінального правопорушення в розумінні ч. 1 ст. 18 КК і в такому випадку відсутня вина як обов`язкова основна ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення, а отже і суб`єктивна сторона. Зазначене є правовою підставою для юридичної оцінки дій неосудної особи не як кримінального правопорушення, а як суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК.

Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка такого діяння за наявності до того підстав може здійснюватися із застосуванням ст. 15 КК.

Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі щодо застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 513 КПК визначено, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування до такої особи примусових заходів медичного характеру.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 93 КК примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Статтею 94 КК визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 94 КК, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання в закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Водночас, метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені

ст. 94 КК критерії в їх сукупності.

Як слідує з копій судових рішень, при визначенні виду примусових заходів медичного характеру ОСОБА_5 , суд першої інстанції урахував характер і тяжкість захворювання останнього, який згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №277-2025 від 26 червня 2025 року, ОСОБА_5 на даний час страждає на біполярний афективний розлад, поточний епізод манії без психотичних симптомів (F31.2 МКХ-10), не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Уперіод подій цього кримінального правопорушення ОСОБА_5 страждав на біполярний афективний розлад, поточний епізод манії з психотичними симптомами (F31.2 МКХ-10), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, утимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності не перебував, становить активний тип суспільної небезпечності, на час огляду перебуває у стані загострення, не критичний до скоєного та до власної поведінки. Хворіє психічно з 2012 року.Потребує застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Зваживши на всі наведені обставини у їх сукупності, на підставі оцінених доказів та висновку і рекомендацій експерта, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правомірного висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_5 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.

При цьому, спростовуючи посилання сторони захисту на лист заступника начальника Рівненської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_11 від 07 серпня 2025 року (закладу, в якому перебуває ОСОБА_5 ), відповідно до якого останній може продовжувати лікування із звичайним наглядом та суворішого режиму не потребує, суд апеляційної інстанції зауважив, що даний лист вказаної інформації не містить, в ньому лише зазначено, що за період перебування в установі, агресивних дій до оточуючих ОСОБА_5 не проявляв. Водночас, захисником та законним представником ОСОБА_5 не надано жодних медичних документів щодо покращення стану його здоров`я на даний час, клопотань про проведення повторної психіатричної експертизи стороною захисту не заявлялось.

Колегія суддів погоджується з викладеними в ухвалах судів висновками суду та вважає їх достатньо обґрунтованими та вмотивованими.

На думку колегії суддів, тяжкість захворювання ОСОБА_5 , його психічний стан, суспільна небезпека для себе та інших осіб та характер вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння не свідчать про можливість застосування до останнього більш м`якого виду примусового заходу медичного характеру, ніж госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам кримінального закону, підстави для застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до лікувального закладу зі звичайним наглядом відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту із застосованим примусовим заходом медичного характеру, який є необхідним і доцільним заходом кримінально-правового характеру, не може свідчити про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від

04 вересня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3