1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/4217/25 1-кп/335/660/2025
09 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя в складі
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - адвоката ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук, Полтавської області, громадянина України, такого, що має середню освіту, неодруженого, такого, що не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України,
Ухвалою від 27.05.2025 вказані кримінальні провадження були об`єднані та призначені до судового розгляду.
Раніше, на стадії досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2025 до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 20.06.2025, з правом звільнення під заставу, який ухвалами суду від 19.06.2025 і 12.08.2025 був продовжений та спливає 10.10.2025.
В судовому засіданні з розгляду вказаного кримінального провадження прокурор подав клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним інкримінованих кримінальних правопорушень та продовження існування ризиків, що були підставою для взяття ОСОБА_4 під варту.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник, адвокат ОСОБА_5 , проти продовження строку тримання під вартою заперечували посилаючись на недоведеність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення. Зокрема, обвинувачений пояснив, що не має наміру ані переховуватись від суду, ані вчиняти нові кримінальні правопорушення. У разі звільнення з-під варти він має намір повернутись до м. Запоріжжя, де проживати разом із матір`ю та співмешканкою, за якими доглядати, для чого працевлаштуватись і мати відповідний дохід. Всі посилання прокурора на наявність ризиків сторона захисту вважала надуманими припущеннями, які не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Потерпілі участі в судовому засіданні не брали.
Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, суд приходить до такого.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи
Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.
Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, під час вирішення питання про запобіжний захід суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.
Не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з вказаних у реєстрі матеріалів досудового розслідування доказів, суд виходить з того, що підозра щодо нього не є явно необґрунтованою.
Щодо наявності ризиків.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що на теперішній час існують такі заявлені органом досудового розслідування судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:
- ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду;
- ризик незаконного впливу на потерпілого;
- ризик вчинення нового кримінального правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створитимуть загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Зокрема, доказами на обґрунтування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується, - можуть бути документи, довідки про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні, суд вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що окремі вказані у клопотанні ризики, що були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжують існувати, і ступінь їх вірогідності із часом не зменшилась, що є підставою для продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Так, діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , є тяжкими злочинами, що тягнуть покарання у виді позбавлення волі строком до восьми років. Ця обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваної переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спро.бі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), § 40).
Раніше судом вже було констатовано, що, з урахуванням особи обвинуваченого, зокрема того, що ОСОБА_4 перебуває у статусі військовослужбовця, але на службі не знаходився, фактично проживав у жилому приміщенні з жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах, але формальних прав на яке (житло) не має, обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень корисливої спрямованості протягом незначного проміжку часу, припинив вчинення таких діянь лише через затримання на місці вчинення останнього з них, - продовжує існувати висока ймовірність вчинення ним таких діянь і в подальшому, у разі звільнення з-під варти.
В матеріалах судового провадження відсутні докази, які спростовували б наведені висновки або надавали б підстави для висновку про зменшення вказаних ризиків.
На виконання вимог ст. 194 КПК України судом вивчалась можливість застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам.
Суд визнає неможливим застосовувати до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу жодна особа не виявила наміру поручитись за виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків.
Запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту, на переконання суду, не можуть бути застосовані до обвинуваченого в силу того, що вони не здатні повною мірою усунути ризик вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
У судовому засіданні обвинувачений зазначав, що його матір є інвалідом першої групи, однак доказів цього і відомостей про те, що саме обвинувачений здійснює догляд за матір`ю, стороною захисту надано не було..
Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я слідчому судді не надано.
При цьому завершити судове провадження до спливу раніше продовженого строку запобіжного заходу не уявляється можливим з причин, які від суду не залежали
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 331, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд
Клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.
Продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шістдесят днів, починаючи з 09.10.2025 і до 07.12.2025 включно, з правом звільнення під заставу.
У разі внесення застави і звільнення підозрюваного з-під варти покласти, в межах строку дії даної ухвали, на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України:
- прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи;
- утриматися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні з приводу обставин кримінального правопорушення.
Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення у разі внесення застави, після її внесення та перевірки відповідного документа негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави обвинувачений ОСОБА_4 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 чи іншому заставодавцю, відмінному від обвинуваченого, обов`язки, що покладаються у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави та наслідки його невиконання.
У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
Встановити строк дії даної ухвали до 07.12.2025 включно.
Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, - протягом п`яти днів з дня отримання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали оголошений о 09 год. 00 хв. 14.10.2025.

Суддя ОСОБА_1