ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під №0001355, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , громадянин України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого і, востаннє вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 16.08.2023 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення вол на строк 4 роки 6 місяців, звільненого по відбуттю покарання, засуджено за ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ст.72 КК України ОСОБА_7 в строк відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 26.04.2025 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Вироком також вирішено питання щодо арешту на майно, про речові докази, та судових витрат.

Відповідно до вироку ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 26.04.2025 близько 19:30 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, повторно, таємно з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, шляхом віднайдення ключа від квартири АДРЕСА_2 зазначеного будинку, який знаходився в електричному розподільчому щитку під`їзду, незаконно проник до вказаної житлової квартири, де намагався здійснити крадіжку ювелірних виробів, а саме: срібного кільця з вставкою у вигляді камінця червоного кольору та прозорих камінців, 925 проби, чистою масою срібла 2.5 г, вартість якого за ціною брухту дорогоцінних металів згідно висновку експерта №CE-19/103-25/7282-ТВ від 10.06.2025 станом на 26.04.2025 становила 97 грн. 45 коп., пару срібних сережок з вставками у вигляді камінців червоного кольору та прозорих камінців, 925 проби, чистою масою 4.3 г, вартість яких за ціною брухту дорогоцінних металів згідно висновку експерта №CE-19/103-25/7282-ТВ від 10.06.2025 станом на 26.04.2025 становила 167 грн. 61 коп., золотої каблучки, 585 проби, чистою масою 3 г, із вставкою каміння «Swarowski», вартість якої станом на 26.04.2025 за ціною брухту дорогоцінних металів згідно висновку експерта №CE-19/103-25/7213-ТВ складала 7694 грн. 73 коп., а всього на загальну суму 7959 грн. 79 коп.

У подальшому, ОСОБА_9 , перебуваючи в квартирі за вищевказаною адресою, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, був виявлений потерпілою ОСОБА_10 , яка зайшла до помешкання та намагалась його затримати, розуміючи, що його дії були помічені та виявлені, бажаючи досягти злочинного наміру, діючи умисно, продовжив їх відкрито, з метою заволодіння викраденим майном, тримаючи його при собі, вибіг з місця вчинення злочину, чим повторно відкрито викрав вказане майно спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 7959 грн. 79 коп.

Дії обвинуваченого кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі вважає вирок необґрунтованим та незаконним, у зв`язку з чим просить перекваліфікувати його дії та ухвалити справедливе судове рішення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі вважає вирок місцевого суду незаконним, оскільки, на його думку, він ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням ч.3 ст.373 КПК України. Захисник переконаний, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Так, він зазначає про те, що сам факт проникнення до житла потерпілої та виявлення такого факту не може вважатися відкритим викраденням чужого майна і, зокрема грабежем, без безпосереднього викрадення такого майна. З фабули обвинувачення вбачається, що ОСОБА_7 саме намагався викрасти чуже майно, після чого був виявлений потерпілою, яка не була очевидцем викрадення, тобто ніби-то він вчинив замах на вчинення злочину, але стороною обвинувачення його дії кваліфіковано як закінчений замах. Сама ж потерпіла показала, що вона не була очевидцем викрадення майна, а лише виявила у своїй квартирі ОСОБА_7 , який побачивши її та зрозумівши, що зайшов не у ту квартиру, попрямував до виходу із житла. Далі потерпіла намагалася затримати ОСОБА_7 , застосувавши фізичну силу, але останній запобіг цьому, після чого вийшов на сходинкову клітку та залишив будинок. Тобто потерпіла протиправно та незаконно застосувала щодо ОСОБА_7 фізичну силу. Окрім того, потерпіла будь-яких викрадених речей не бачила.

З приводу такого доказу як відеозапис з камер-спостереження, який наданий ОСББ будинку, то такий не є первинним відеозаписом, а записаний на особистий технічний пристрій (можливо мобільний телефон) працівника поліції або іншої особи, на якому відео є вибірковим і непослідовним. Тому такий відеозапис не може вважатись належним та допустимим доказом.

Основним аргументом сторони обвинувачення, який ніби-то підтверджує той факт, що ОСОБА_7 вчинив крадіжку є те, що в нього було вилучено пляшку напою з назвою «Довбуш», яка зі слів прокурора, знаходилась в квартирі потерпілої. Однак, вказаний факт заперечив як сам обвинувачений ОСОБА_7 так і сторона обвинувачення, не зазначивши в обвинувальному акті вказану пляшку як викрадений предмет. Тому твердження сторони обвинувачення під час судового розгляду про крадіжку цього напою є безпідставними та необґрунтованими.

Також захисник зазначає, що будь-яких речей з квартири потерпілої в ОСОБА_7 , якого затримано в порядку ст.208 КПК України, безпосередньо після проникнення до квартири, виявлено не було, що свідчить про відсутність будь-якого злочину як таємне викрадення чужого майна, або ж відкрите викрадення чужого майна.

При цьому, ОСОБА_7 в ході судового розгляду не заперечував той факт, що він випадково потрапив до квартири потерпілої, оскільки через знайомого винайняв кімнату на одну ніч, але випадково знайшов інший ключ, який виявився від іншої квартири. Зважаючи на викладене, захисник вважає, що в діях ОСОБА_7 може бути склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, а саме незаконне проникнення до житла потерпілої.

Посилаючись на це, захисник просить змінити оскаржуваний вирок, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч.4 ст.186 на ч.1 ст.162 КК України, та призначити покарання за санкцією ч.1 ст.162 КК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, які підтримані стороною захисту та заперечені стороною обвинувачення з посиланням на безпідставність апеляційних доводів та відповідно законність оскаржуваного вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Перевіривши вирок, ухвалений щодо ОСОБА_7 про визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, на предмет його відповідності зазначеним вище та іншим вимогам кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України суд першої інстанції, окрім іншого, обґрунтував відомостями, які містяться у показаннях потерпілої та свідків, протоколах огляду місця події з додатками у формі фото-таблиці (квартири) від 26.06.2025, та від 27.04.2025 (місцевості поблизу будинку), висновках експертиз та інших доказах.

Надаючи оцінку цим дослідженим у кримінальному провадженні доказам, суд першої інстанції, як зазначено у мотивувальній частині вироку, дійшов висновку, що в судовому засіданні беззаперечно доведено винуватість обвинуваченою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Сам же обвинувачений ОСОБА_7 , як в суді першої інстанції так і в ході апеляційного розгляду, своєї вини у вчиненні цього кримінального правопорушення не визнавав вказуючи, що при його затриманні у нього будь-яких речей, які належать потерпілій виявлено не було. Окрім того, при наданні показів він показав, що працівник поліції намагався підкинути йому якийсь пакет у той час коли його затримали та везли в медичний заклад, хоча він з цього приводу жодних скарг не подавав.

Як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_7 було затримано 26 квітня 2025 року.

З протоколу огляду місця події з додатками у формі фото-таблиці (місцевості поблизу будинку) від 27.04.2025 вбачається, що за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Любомира Гузара, поблизу будинку №2 в ході огляду ділянки місцевості в трав`яному насадженні виявлено та вилучено кільце золотого типу, сережки золотого типу з камінням, хрестик золотого типу. Огляд місця події проведено у присутності потерпілої ОСОБА_10 та понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які, як вбачається з протоколу, підписали його без зауважень. Під час самої слідчої дії було проведено фотографування.

Дані речі постановою слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 28.04.2025 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд належним чином не перевірив доводів обвинуваченого щодо повідомленої ним вищевказаної обставини про намагання працівника поліції підкинути йому якийсь пакет.

З урахуванням того, що огляд місцевості поблизу будинку потерпілої був проведений на наступний день після затримання ОСОБА_7 , під час якого виявлені речі, які належать потерпілій ОСОБА_10 , що зникли з її помешкання, а обвинувачений заперечує той факт, що він їх викрав та викинув коли залишав місце події, і при цьому вказує про намагання підкидання йому працівником поліції якогось пакету, то апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції не було належним чином з`ясовано і перевірено питання походження цих речових доказів (кільце золотого типу, сережки золотого типу з камінням, хрестик золотого типу), у тому числі шляхом допиту з приводу цього питання потерпілої та понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були присутні при проведенні огляду місцевості та їх виявленні.

Окрім того, сторона захисту в апеляційній скарзі ставить питання належності/неналежності в якості допустимого доказу відеозапису, який наданий керівником ОСББ «Щусєва 2 та 4», що зафіксовано протоколом огляду предмету від 27.04.2025, який покладений в основу винуватості ОСОБА_7 , із посиланням на те, що він не є первинним відеозаписом, а записаний на особистий пристрій працівника поліції чи іншої особи, на якому відео є вибірковим і непослідовним. Проте, місцевий суд з приводу таких тверджень сторони захисту не виклав своїх мотивів з урахуванням положень глави 4 КПК України «Докази і доказування».

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції у вироку не надав належної та повної оцінки дослідженим доказам, а також належним чином не перевірив усіх доводів сторони захисту, що є недопустимим. Поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні позбавило суд першої інстанції ухвалити вмотивоване рішення.

Тому, за наведених обставин, висновок суду про визнання винуватим ОСОБА_7 є передчасним, зробленим без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, у зв`язку з чим не може визнаватися законним, обґрунтованим та вмотивованим в розумінні ст.370 КПК України.

Наведені порушення, відповідно до ст.412 КПК України є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законний і обґрунтований вирок та такими, які згідно ч.1 ст.409, ст.415 КПК України є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказані, а також інші доводи сторони захисту, які, у тому числі, викладені в апеляційній скарзі, мають бути ретельно перевірені під час нового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції слід всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам, перевірити доводи апеляційної скарги та прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення в розумінні ст.370 КПК України.

При цьому, звертає апеляційний суд увагу на те, що згідно із ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга сторони захисту підлягає до часткового задоволення.

Водночас, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справах «Едуард Шабалін проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 16.10.2014) та «Руслан Яковенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 04.09.2015) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 з метою попередження ризику переховування останнього від суду, а також ризику його незаконного впливу на потерпілого і свідків у кримінальному провадженні, оскільки він неодноразово судимий, не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його винним за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії умисних тяжких злочинів, апеляційний суд вважає, що з метою запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, ОСОБА_7 необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 58 (п`ятдесят вісім) днів, тобто до 05.03.2026 включно.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 405, 407, 412, 415 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 05.03.2026 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді