Справа № 307/3246/25
Провадження № 1-кп/307/242/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

та обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000441 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Діброва, Тячівського району Закарпатської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимого -

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 приблизно о 19 годині 05 липня 2025 року, перебуваючи в с. Нижня Апша, Тячівського району, Закарпатської області на території земельної ділянки Солотвинської селищної ради кадастровий номер :06:001:0001, неподалік 280 прикордонного знаку, в межах прибережно-захисної смуги русла річки Тиса (правого берегу) на відстані приблизно 150 метрів від урізу води, діючи умисно в порушення ст. 13 Конституції України, ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 19 Кодексу України «Про надра», п. 4 Постанови Кабінеті Міністрів України № 59 від 27.01.1995, «Про затвердження Положення про порядок надання гірничих відводів», Постанови Кабінету Міністрів України 3; №557 від 12.07.2005 «Про затвердження порядку видачі дозволів на проведення робіт на землях водного фонду», тобто не маючи дозвільних документів на проведення руслорегулюючих робіт та видобування корисних копалин, усвідомлюючи значення своїх протиправних дій, шляхом незаконного видобування корисних копалин загальнодержавного значення, керуючи екскаватором марки «ATLAS 1302», держаний номерний знак « НОМЕР_1 », шляхом знімання верхнього шару ґрунту ковшем видобув 12 метрів кубічних піщано-гравійної суміші, яка відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення, яку у подальшому завантажив до кузову вантажного автомобіля марки «КАМАЗ», та двічі відвіз у невідомому напрямку, однак при спробі завантаження суміші втретє, був викритий працівниками правоохоронних органів при здійсненні забору на місці видобування, тобто незаконно видобував корисні копалини загальнодержавного значення, чим вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 240 КК України.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе визнав повністю та показав, що точної дати не пригадує, приблизно на початку літа у суботній день до нього прийшов ОСОБА_5 , який є колишнім орендарем земельної ділянки, неподалік русла річки Тиса у с. Нижня Апша, Тячівського району та попросив його привезти декілька машин піщано-гравійної суміші для його власних потреб. Після чого він з подвір`я свого будинку взяв екскаватор, поїхав ним на ріку, де його залишив, а далі приїхав на ріку власним транспортним засобом марки «Камаз». За допомогою екскаватора видобув піщано-гравійну суміш, яку навантажив на вказаний автомобіль, яку двічі відвіз на подвір`я до сина ОСОБА_5 . Після того, як він хотів навантажити транспортний засіб втретє, на ріку приїхали працівники прикордонної служби та працівники поліції.

Учасники судового провадження не оспорювали обставини винуватості ОСОБА_4 у незаконному видобуванні корисних копалин загальнодержавного значення, і тому, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, урахувавши те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При призначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують його покарання.

ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин.

Пом`якшуючі його покарання обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом - не встановлено.

За місцем проживання ОСОБА_4 характеризується позитивно, на обілку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, є особою з інвалідністю третьої групи.

Урахувавши наведене, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 240 КК України, а саме - у вигляді штрафу, яке є необхідне та достатнє для його виправлення і запобігання новим кримінальним правопорушенням.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

У відповідності з вимогами ч. 10 ст. 100 КПК України, під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого чи у передбачених КК України випадках - до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник знав про їх незаконне використання.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

При цьому суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 368 КПК України враховує правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 у справі № 723/1280/20, згідно якого диспозицією ч. 2 ст. 240 КК України встановлена кримінальна відповідальність за незаконне видобування корисних копалин, та за змістом цього закону, злочин є закінченим з моменту видобування корисних копалин. Наведений склад злочину не передбачає кримінальну відповідальність за перевезення незаконно видобутих корисних копалин, тому вантажний автомобіль, яким обвинувачений їх перевозив, не є знаряддям вчиненого злочину.

Крім того, такі висновки в частині відмови у застосуванні спеціальної конфіскації транспортного засобу узгоджуються із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (№ 366/1872/17, № 366/3484/16-к) в провадженнях з подібними обставинами.

За таких обставин, зважаючи на те, що вантажний автомобіль «Камаз», моделі «5511», номерний знак « НОМЕР_2 », у даному випадку не був використаний для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, не є знаряддям його вчинення, а був використаний лише для перевезення вже видобутих корисних копалин, а тому не підлягає конфіскації згідно ст. 96-2 КК України та ст. 100 ч. 9 КПК України та підлягає поверненню власнику.

Також, вилучений в обвинуваченого ОСОБА_4 екскаватор марки «ATLAS 1302», номерний знак « НОМЕР_1 », безпосередньо використовувався ним як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження його власником є ОСОБА_6 .

При цьому, під час судового розгляду суду не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що власник транспортного засобу екскаватора марки «ATLAS 1302», номерний знак « НОМЕР_1 » ОСОБА_6 знав або повинен був і міг знати, що даний екскаватор відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 КК України, а тому не підлягає конфіскації та підлягає поверненню власнику (володільцю).

Відповідно до п. 12) ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Згідно ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та в інших випадках.

Таким чином, арешт майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді від 09 липня 2025 року після вступу вироку в законну силу підлягає скасуванню.

Долю інших речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

За наведеного, процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 31 806,00 грн., які підтверджені документально, необхідно стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 370, 371, 374, 615 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000,00 (п`ятдесят одну тисячу) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 31 806 (тридцять одну тисячу вісімсот шість) грн. 00 коп.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2025 року, а саме на - вантажний автомобіль марки «КАМАЗ-5511», номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 є ОСОБА_4 , та екскаватор марки «ATLAS 1302», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_5 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 є ОСОБА_6 , які перебували у володінні ОСОБА_5 .

Речові докази:

- вантажний автомобіль марки «КАМАЗ-5511», номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , який переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_4 повернути ОСОБА_4

- екскаватор марки «ATLAS 1302», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_5 , який перебуває на відповідальному зберіганні на території 17 прикордонної застави ім. З.Я. Мозгового, розташованої за адресою: с-ще. Солотвино, вул. Тячівська, 89, Тячівського району Закарпатської області повернути власнику ОСОБА_6

- зразки піщано-гравійної суміші, які упаковані до спеціальних пакетів НПУ СУ №7256490 та НПУ СУ №7256483, які передані на відповідальне зберігання в кімнати зберігання речових доказів Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області знищити;

- DVD-R диск із відеозаписом, долучений свідком ОСОБА_7 , який зберігається в матеріалах кримінального провадження зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано, і може бути оскаржений в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд, який ухвалив вирок, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку за заявою.

Суддя ОСОБА_1