КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/824/30/2026 Категорія: ст. 49 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

ОСОБА_9

підсудних ОСОБА_10

ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінальної справи щодо

ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, з незакінченою вищою освітою,

непрацюючого, розлученого, на утриманні має малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сєвєродонецьк Луганської області, з незакінченою вищою освітою, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , останнє місце проживання за адресою: Київська область, с. Северинівка,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Тбілісі, Грузія, з вищою освітою, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_13 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Києва, з вищою освітою, непрацюючого, особи з інвалідністю ІІІ групи, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України,

за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року задоволені клопотання підсудних ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та звільнено від кримінальної відповідальності:

- ОСОБА_11 за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.201, ч. 5 ст.185 КК України,

- ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст.185 КК України,

- ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст.185 КК України,

- ОСОБА_13 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст.28, ч.2 ст.201, ч. 5 ст.185 КК України,

- кожного - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України.

Кримінальна справа № 06-11562 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, закрита у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід підсудним ОСОБА_13 , ОСОБА_12 - кожному - у вигляді підписки про невиїзд - скасовано.

Цією ж постановою заявлені у справі цивільні позови залишено без розгляду, вирішено питання речових доказів, судових витрат, арешту майна.

Суд першої інстанції, з посиланням на положення КК України, КПК України як в редакції 1960 року, так і в редакції 2012 року, рішення Верховного Суду, обґрунтував прийняте рішення тим, що судом встановлено, що підсудний ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, які було вчинено протягом липня 2008 року-червня 2010 року; підсудний ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, які було вчинено протягом липня 2008 року - червня 2010 року; підсудний ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, який було вчинено протягом березня-квітня 2010 року; підсудний ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, який було вчинено протягом січня-лютого 2010 року. Злочини, передбачені ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 201 КК України, відповідно до вимог ст. 12 КК України в редакції на момент вчинення злочинів, є особливо тяжкими злочинами. Зважаючи на те, що з моменту вчинення інкримінованих підсудним особливо тяжких злочинів минуло більше 15 років, строк притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ч.2 ст.49 КК України, станом на день розгляду клопотань - 28 серпня 2025 року сплинув.

Крім того, суд зазначив, що у матеріалах кримінальної справи відсутні дані на підтвердження зупинення чи переривання строків давності притягнення підсудних ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності, оскільки останні не ухилялися від досудового слідства та суду, при цьому згідно з долученими прокурором даних останні не вчинили інших злочинів.

Щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , то суд вказав, що оскільки на даний час відносно підсудних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відсутній обвинувальний вирок, який набрав законної сили, строк давності у вказаній кримінальній справі, на думку суду, не переривався. Крім цього, судом не встановлено фактів ухилення останніх від суду.

У зв`язку з встановленими обставинами суд дійшов висновку про задоволення клопотань підсудних та звільнення кожного з них від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України.

Не погоджуючись з постановою суду, прокурор, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, подала апеляцію, в якій просить постанову суду в частині звільнення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінальної справи в цій частині скасувати та направити справу в частині підсудних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на новий судовий розгляд в іншому складі суду; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Не оскаржуючи рішення щодо звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального переслідування стосовно підсудних ОСОБА_13 за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 201 КК України, та ОСОБА_12 за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України, прокурор вважає, що рішення в частині звільнення підсудного ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 201 КК України, та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України, є незаконним, оскільки постанова не відповідає фактичним обставинам справи через те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та таким, що винесено внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому підлягає скасуванню.

Зокрема, як вважає прокурор, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи полягає у тому, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме, судом не взято до уваги надані прокурором докази вчинення підсудними ОСОБА_11 та ОСОБА_10 нових тяжких та особливо тяжких злочинів, що згідно з положеннями ст. 49 КК України перервало перебіг строків давності і, у свою чергу, унеможливило закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності.

Неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність полягає у застосуванні судом норм кримінального матеріального права, які не підлягають застосуванню внаслідок переривання строків давності, відповідно до вимог ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Так, прокурор зазначає, що згідно обвинувального висновку ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , діючи у складі організованої групи, у період часу з липня 2008 року по 26 червня 2010 року вчинили ряд крадіжок на території міста Києва та Київської області, а також контрабанду картини італійського художника Мікеланджело Мерізі да Караваджо «Взяття Христа під варту чи Поцілунок Іуди», яку 08.08.2009 незаконно перевезли до Федеративної Республіки Німеччина з метою її продажу. Таким чином, строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 сплив, оскільки з моменту вчинення останнього злочину, а саме з 26 червня 2010 року минуло більше 15 років.

Разом з тим, прокурором під час судового засідання було надано суду інформацію з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, згідно з даними якої ОСОБА_14 притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні № 0002239 від 26 березня 2019 року, обвинувальний акт у якому наразі перебуває на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області (судова справа № 369/8071/21). Таким чином, на переконання прокурора, до спливу строків давності ОСОБА_11 вчинив новий злочин, а саме, діючи у складі банди 8 квітня 2020 року, 15 травня 2020 року та 30 червня 2020 року вчинив 3 розбійних напади з проникненням у житло, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілих, та заволодів грошовими коштами громадян, а саме кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України. Обвинувальний акт 9 червня 2021 року направлено до суду для розгляду по суті.

Крім того, ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000678 від 11 травня 2017 року у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. З ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. З ст. 28 ч. 2 ст. 121, ст. 290 КК України. Таким чином, як наголошує прокурор, до спливу строків давності ОСОБА_10 вчинив новий злочин, а саме з травня 2017 року по квітень 2018 року вчинив у складі озброєної банди розбійні напади, поєднані із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства, заволодіння грошовими коштами та іншими цінностями, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій та бандитизм, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах, вчинений організованою групою, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; викрадення вогнепальної зброї, вчинене організованою групою; носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу; незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно та за попередньою змовою групою осіб; знищення, підробку та заміну номерів двигуна та кузова, а також заміну без дозволу відповідних органів номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу; заподіянні потерпілій умисні тяжкі тілесні ушкодження, тобто умисні тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої, вчинене організованою групою.

За результатами судового розгляду вказаного кримінального провадження вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 4 червня 2025 року (судова справа № 359/3506/19) ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 121, ст. 290 КК України, та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Наразі вказане кримінальне провадження перебуває на розгляді в Київському апеляційному суді, вирок не набрав законної сили.

Таким чином, як вважає прокурор, Подільським районним судом міста Києва в порушення вимог ст. 49 КК України, враховуючи, що у розумінні вимог ст. 3 КПК України, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вчинено нові тяжкі та особливо тяжкі злочини, не надано належної оцінки долученим прокурором доказам переривання строків давності і як наслідок застосовано норми закону про кримінальну відповідальність, які не можуть бути застосовані.

Постанова суду першої інстанції відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не оскаржується.

Потерпілі, повідомлялись про день, час та місце у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явились, будь-яких заяв та клопотань не подавали.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ст.. 362 КПК України(в редакції 1960 року), колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляції, представника потерпілої юридичної особи, яка просила вирішити питання про повернення картини музею, захисників, які заперечували проти задоволення апеляції, наголошуючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, підсудних, які підтримали позицію захисників, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ст.11-1 КПК України (в редакції 1960 року), суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 49 Кримінального кодексу України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у

випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Судом встановлено, та не оспорюється прокурором, що підсудний ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, які було вчинено протягом липня 2008 року-червня 2010 року, підсудний ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, який було вчинено протягом березня-квітня 2010 року.

Злочини, передбачені ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 201 КК України, як станом на час вчинення інкримінованих злочинів, так і станом на час ухвалення оскаржуваної постанови, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Судом встановлено та не оспорюється прокурором, що на момент проведення судового засідання 28 серпня 2025 року з моменту вчинення інкримінованих вказаним підсудним злочинів пройшло 15 років.

Однак, прокурор заперечував проти застосування до підсудних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 положень ст.. 49 КК України, обґрунтовуючи свою позицію тим, що до спливу строків давності:

- ОСОБА_11 вчинив нові злочини - 8 квітня 2020 року, 15 травня 2020 року та 30 червня 2020 року, а саме кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України, і відносно нього обвинувальний акт 9 червня 2021 року направлений до суду для розгляду по суті.

- ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000678 від 11 травня 2017 року за вчинення з травня 2017 року по квітень 2018 року кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. З ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 121, ст. 290 КК України, за вчинення яких він засуджений 4 червня 2025 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Колегія суддів враховує, що за змістом ч.2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Згідно з ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора у цій частині, вказав, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_11 на даний час не завершено, вирок за результатами його розгляду судом не винесено та законної сили не набрав. Щодо підсудного ОСОБА_10 , то останній засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2025 року, разом з цим вирок законної сили не набрав, оскаржується в апеляційній інстанції.

При цьому судом першої інстанції враховані положення ст. 62 Конституції України, за змістом якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також судом враховано, що права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Окрім того, судом враховані положення частиною 5 цієї статті, якою встановлено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Аналізуючи наведені норми закону у взаємозв`язку, суд першої інстанції наголосив на тому, що факт вчинення особою злочину може бути встановлений лише обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що сам факт інкримінування вчинення особі нового злочину під час перебігу строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, без постановлення обвинувального вироку суду щодо цієї особи, який набрав законної сили, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом, не можна вважати підставою для переривання перебігу строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Таким чином, оскільки на даний час відсутній обвинувальний вирок, який набрав законної сили стосовно підсудних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні ними нових злочинів, строк давності у вказаній кримінальній справі, на думку суду, не переривався. Також судом не встановлено фактів ухилення останніх від суду.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що прокурором не оспорюється, що підсудні ухилялись від слідства та суду, оскільки будь-яких доводів на спростування такого висновку суду прокурором не наведено.

Що ж стосується доводів прокурора про те, що підсудними ОСОБА_15 та ОСОБА_10 вчинені кримінальні правопорушення, що є підставою для переривання строку давності, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, то колегія суддів враховує, що дійсно відносно ОСОБА_15 проводиться судовий розгляд у кримінальному провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України, а ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000678 від 11 травня 2017 року за вчинення з травня 2017 року по квітень 2018 року за вчинення яких він засуджений 4 червня 2025 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 121, ст. 290 КК України, та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, і даний вирок оскаржується в апеляційному порядку.

Дані обставини не оспорюються стороною захисту.

Разом з тим, колегія суддів враховує Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2022 року № 3-р(II)/2022 (справа № 3-20/2021(40/21), Рішення Конституційного Суду України в від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 за змістом яких, «важливою гарантією дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному процесі та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості»; «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості»; «презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу».

Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами статті 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. ..За частиною першою статті 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.

Принцип презумпції невинуватості, що визначений у приписах статті 62 Конституції України, визнано на міжнародному рівні, зокрема закріплено в Загальній декларації прав людини 1948 року (пункт 1 статті 11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (пункт 2 статті 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (пункт 2 статті 6).

Конституційний Суд України взято до уваги пункт 2 статті 6 Конвенції, за яким кожного, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважають невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також розуміння цього пункту в практиці Європейського суду з прав людини.

За § 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Грабчук проти України від 21 вересня 2006 року (заява № 8599/02) «практика Суду встановлює, чи порушується презумпція невинуватості, якщо твердження посадової особи щодо особи, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, відображає думку, що особа винна, тоді як вину не було доведено відповідно до закону. Достатньо того, навіть за відсутності будь-якого офіційного твердження, що існує якась підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною Сфера дії пункту 2 статті 6 Конвенції не обмежується кримінальними провадженнями, що тривають, вона поширюється на судові рішення, ухвалені після того, як [кримінальне] переслідування було припинено або після виправдання».….

Конституційний Суд України, характеризуючи конституційний принцип презумпції невинуватості як універсальну гіпотезу стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення, поділяє позиції Конституційного Суду Литовської Республіки щодо розуміння вказаного принципу, за якими «принцип презумпції невинуватості це основоположний принцип чинення правосуддя у кримінальному судочинстві, одна з найважливіших гарантій чинення правосуддя в демократичній державі, підпорядкованій правовладдю, важлива гарантія прав і свобод людини презумпцію невинуватості не можна тлумачити суто лінгвістично, тобто як таку, що стосується виключно чинення правосуддя у кримінальному провадженні; презумпція невинуватості, визначена в контексті інших приписів Конституції, має ширший зміст, тому її не можна пов`язувати лише з кримінально-правовими відносинами; особливо важливо, щоб державні органи та їх посадові особи дотримувалися презумпції невинуватості, щоб останні утримувалися від поводження з особою як зі злочинцем доки особу не буде визнано винною у вчиненні злочину рішенням суду, що набрало законної сили, та відповідно до процедури, встановленої законом» (абзаци другий, третій підпункту 2.3 пункту 2 розділу II мотивувальної частини Постанови від 27 червня 2016 року

№ KT19-№ 10/2016).

Таким чином, колегія суддів враховує, що станом як на час постановлення оскаржуваного рішення, так і станом на час апеляційного розгляду, відносно ОСОБА_11 обвинувальний вирок не ухвалювався, а відносно ОСОБА_10 , хоча і ухвалений обвинувальний вирок, однак не набрав законної сили.

За таких обставин колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що станом на час постановлення оскаржуваного рішення встановлені обставини не свідчать про переривання строку давності, і така позиція узгоджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23червня 2022 року (справа № 204/2626/21, провадження № 51-5123 км 21), від 3 червня 2021 року (справа № 344/7812/16-к, провадження № 51-6207 км 20) та інш.

За встановлених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови місцевого суду відносно підсудних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а тому апеляція прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (1960 року), п. 15 розділу Х1 «Перехідних положення» КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Постанову Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року про звільнення ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 - у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, - кожного - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, та закриття кримінальної справи № 06-11562 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 201, ч. 5 ст. 185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4