Справа № 456/6031/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1016/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючої судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ,-

з участю прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

встановила:

цією ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів - до 16 січня 2026 року включно.

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, вказав, що обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно останнього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років та залишаючись на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відмовити, а в разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , просить змінити ухвалу суду та визначити заставу в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також покласти на нього у разі внесення застави обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою, утримуватись від спілкування зі свідками, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В обґрунтування зазначає, що Відсутні докази належної мобілізації обвинуваченого. Матеріали справи не підтверджують вручення повістки, наказу про призов, фактичного повідомлення чи оформлення мобілізації у порядку, визначеному Постановою КМУ №560.

Суд першої інстанції неправильно визнав, що обвинувачений набув статусу військовослужбовця. Захисник посилається на практику ЄСПЛ, відповідно до якої примусове доставлення особи до військової частини не робить її військовослужбовцем, якщо вона не приймала цей статус добровільно.

Суд неправомірно застосував безальтернативне тримання під вартою, автоматично пославшись на ч. 8 ст. 176 та ч. 4 ст. 183 КПК. Захисник вказує, що така практика суперечить Конституції України, рішенню КСУ №1-р(ІІ)/2019 та стандартам ЄСПЛ, які забороняють автоматичне позбавлення волі без оцінки альтернатив.

Не враховано обставин, що характеризують особу обвинуваченого: він одружений, має двох неповнолітніх дітей, доглядає матір-інваліда, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання.

Наявність ризиків, на які послався прокурор, не доведена. Ризик впливу на свідків є припущенням і не підтверджений жодним фактом. Ризик переховування не обґрунтований, з огляду на сімейні зв`язки, відсутність судимостей та характер діяння. Ризик вчинення нового злочину необґрунтований, оскільки діяння є ненасильницьким і зумовлене релігійними переконаннями. Суд безпідставно відмовив у визначенні застави. На думку захисника, норма ч. 4 ст. 183 КПК надає суду право, а не обов`язок не визначати заставу. Суд не мотивував, чому застава не здатна запобігти ризикам. Захисник просить визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, просив ухвалу залишити без змін, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Встановлено, що на розгляді у Стрийському міськрайонному суді Львівської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 16.01.2026 року.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обґрунтовано врахував, що обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно останнього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років та залишаючись на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, на переконання колегії суддів, продовжений судом запобіжний захід у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумності, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів, ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, існують та виправдовують тримання під вартою ОСОБА_7 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Оцінивши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів приходить до висновку, що такі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Так, захисник в апеляційній скарзі детально викладає положення Конституції України, Конвенції та практики ЄСПЛ щодо права на альтернативну службу. Однак такі посилання жодним чином не спростовують факту обвинувачення за ч. 4 ст. 408 КК України та не мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, предметом розгляду при вирішенні питання про запобіжний захід є виключно наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а не оцінка доведеності обвинувачення чи правильності кваліфікації. Апеляційний суд не здійснює оцінку доказів винуватості це предмет розгляду по суті. Саме факт пред`явленого обвинувачення у особливо тяжкому злочині, а також передбачене санкцією покарання 512 років позбавлення волі, суд першої інстанції обґрунтовано врахував як чинник, який впливає на ризики.

Колегія суддів наголошує, що доводи наведені захисником про те, що чи була мобілізація законною, чи набув обвинувачений статусу військовослужбовця, чи відповідає фабула обвинувачення нормам КК України це питання для розгляду по суті кримінального провадження , а не в межах вирішення питання про запобіжний захід.

На переконання колегії суддів, захисником жодним чином не спростовано ризиків, натомість останній обмежився загальними твердженнями про сім`ю, дітей, релігійні переконання. Такі відомості за змістом ст. 178 КПК України можуть бути враховані при обранні запобіжного заходу, однак вони не усувають встановлених ризиків, особливо з огляду, зокрема, на тяжкість обвинувачення, значний розмір можливого покарання. Відтак, твердження захисника про відсутність ризиків ґрунтується на припущеннях і не підтверджене матеріалами кримінального провадження.

При цьому, відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленій ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Реалізуючи дискреційні повноваження, суд мотивовано відмовив у визначенні застави, колегія суддів погоджується, що застава у цій категорії справ не здатна нівелювати встановлені ризики.

При розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4