Справа № 308/8604/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/206/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у режимі відеоконференції кримінальне провадження за №0000010 від 13.01.2022 року про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 362, ч. 2 ст. 358 КК України, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представник потерпілої ОСОБА_12 ,

представник потерпілого ОСОБА_13 ,

апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_11 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винною за частиною першою статті 362 та частиною другою статті 358 Кримінального кодексу України і призначити покарання:

- за частиною першою статті 362 Кримінального кодексу України, із застосуванням ч. 1 ст. 5 КК України, у вигляді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 17000 (сімнадцять тисяч) гривень;

- за частиною другою статті 358 Кримінального кодексу України у вигляді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

На підставі частини першої статті 70 Кримінального кодексу України ОСОБА_7 остаточно призначено покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_7 від призначеного судом покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 у відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 у відшкодування матеріальної шкоди 8234746 (вісім мільйонів двісті тридцять чотири тисячі сімсот сорок шість) гривень 07 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Прийнято відмову ОСОБА_15 від позову.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Витрати на проведення експертиз згідно з висновків експертів: № 4/139 від 11.05.2019 в сумі 1570,1 грн.; № 4/208 від 14.05.2019 в сумі 789,05 грн.; № 9845, 9881, 9882, 9883 від 13.05.2019 в сумі 28260,00 грн.; № 19/9/1-151-СЕ/19 від 16.03.2020 в сумі 3768.24 грн.; № 19/9/1-150-СЕ/19 від 16.03.2020 в сумі 3768.24 грн.; № СЕ-19-20/25135-КТ від 30.09.2020 в сумі 5884,20 грн.; № СЕ-19-20/25138-КТ від 30.09.2020 в сумі 5884,20 грн.; № СЕ-19-20/25139-КТ від 30.09.2020 в сумі 5884,20 грн.; № 547/12-21 від 18.02.2022 в сумі 15000,00 грн. стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави.

Згідно вироку, 21.06.2018 ОСОБА_7 , несучи персональну відповідальність за внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, являючись приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону будучи державним реєстратором, грубо зловживаючи своїми повноваженням як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг та відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат» будучи фізичною особою, уповноваженою державою на здійснення незалежної професійної нотаріальної діяльності, зокрема щодо посвідчення прав та фактів, які мають юридичне значення, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 43,46,46-1, Закону України "Про нотаріат" зі свого робочого комп`ютера у кабінеті за місцем здійснення своєї діяльності в АДРЕСА_2 , отримавши 18.06.2018 від ОСОБА_16 заяву та документи для реєстрації права власності за ним на 1/2 частини земельної ділянки розміром 0,0843 га під кадастровим номером :17:003:0071, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка є складовою частиною предмету іпотеки, незважаючи на розбіжності в адресі місцезнаходження земельної ділянки, яка зазначена у заяві поданій ОСОБА_16 , документах поданих ним же, як підставу для отримання права власності (іпотечного договору) та відомостям у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 10, п. п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями), п. п. 12, 14, 18 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами та доповненнями) затвердженому постановою Кабінету Міністрів України, від 25.12.2015 за № 1127, без усунення вказаних розбіжностей в адресах місце розташування вказаної земельної ділянки, відсутності наданого ОСОБА_16 визначеного переліку документів, необхідних для вчинення реєстраційної дії, які вказані в п. п. 57, 61 Порядку, за наявності передбачених вищенаведених Законом підстав до відмови у державній реєстрації прав, а також не зважаючи на те, що на вказану земельну ділянку накладений арешт від 27.10.2017, під особистим логіном та паролем, маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснила реєстрацію переходу права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 до ОСОБА_16 , тобто, здійснила несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованій системі - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом безпідставного внесення даних про нового власника вказаного об`єкта нерухомості.

В результаті своїх протиправних дій приватний нотаріус ОСОБА_7 позбавила ОСОБА_15 та ОСОБА_14 права власності на належну їм 1/2 частину нерухомого майна - земельної ділянки розміром 0,0843 га під кадастровим номером :17:003:0071.

Крім цього, 21.06.2018, ОСОБА_7 , несучи персональну відповідальність за внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, являючись приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону будучи державним реєстратором, грубо зловживаючи своїми повноваженням як особи, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з надання публічних послуг та відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат» будучи фізичною особою, уповноваженою державою на здійснення незалежної професійної нотаріальної діяльності, зокрема щодо посвідчення прав та фактів, які мають юридичне значення, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 43, 46, 46-1, Закону України "Про нотаріат" зі свого робочого комп`ютера у кабінеті за місцем здійснення своєї діяльності в АДРЕСА_2 , отримавши 18.06.2018 від ОСОБА_16 заяву та документацію для реєстрації права власності за ним на 1/2 частини будівлі станції технічного обслуговування, автомийки та магазину, загальною площею 905,8 кв. м., з реєстраційною адресою: АДРЕСА_3 , які є складовою частиною предмету іпотеки, незважаючи на відсутність повного переліку документів, необхідних для вчинення реєстраційної дії, які визначені п.п. 57, 61 Порядку, поданих ОСОБА_16 , як підставу для отримання права власності, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 10, п. п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями), п. п. 12, 14, 18 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами та доповненнями) затвердженому постановою Кабінету Міністрів України, від 25.12.2015 за № 1127, за наявності передбачених вищенаведених Законом підстав до відмови у державній реєстрації прав, під особистим логіном та паролем, маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснила реєстрацію переходу права власності на 1/2 частини вказаної будівлі з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 до ОСОБА_16 , тобто, здійснила несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованій системі - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом безпідставного внесення даних про нового власника вказаного об`єкта нерухомості.

В результаті своїх протиправних дій приватний нотаріус ОСОБА_7 позбавила ОСОБА_15 , ОСОБА_14 права власності на належні їм 1/2 частину будівлі станції технічного обслуговування, автомийки та магазину, загальною площею 905,8 кв.м., з реєстраційною адресою: АДРЕСА_3 .

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 362 КК України, як вчинення несанкціонованої зміни інформації, яка обробляється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах вчинені особою, яка має право доступу до неї.

Поряд із цим, 21.06.2018, ОСОБА_7 , несучи персональну відповідальність за внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, являючись приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону будучи державним реєстратором, грубо зловживаючи своїми повноваженням як особи, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг та відповідно до ст. З Закону України «Про нотаріат» будучи фізичною особою, уповноваженою державою на здійснення незалежної професійної нотаріальної діяльності, зокрема щодо посвідчення прав та фактів, які мають юридичне значення, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 43, 46, 46-1, Закону України "Про нотаріат" зі свого робочого комп`ютера у кабінеті за місцем здійснення своєї діяльності в АДРЕСА_2 , отримавши 18.06.2018 від ОСОБА_16 заяву та документи для реєстрації права власності за ним на 1/2 частини земельної ділянки розміром 0,0843 га під кадастровим номером :17:003:0071, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка є складовою частиною предмету іпотеки, незважаючи на розбіжності в адресі місцезнаходження земельної ділянки, яка зазначена у заяві поданій ОСОБА_16 , документах поданих ним же, як підставу для отримання права власності (іпотечного договору) та відомостям у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 10, п. п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями), п. п. 12, 14, 18 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами та доповненнями) затвердженому постановою Кабінету Міністрів України, від 25.12.2015 за № 1127, без усунення вказаних розбіжностей в адресах місцерозташування вказаної земельної ділянки, відсутності наданого ОСОБА_16 визначеного переліку документів, необхідних для вчинення реєстраційної дії, які вказані в п. п. 57, 61 Порядку, за наявності передбачених вищенаведених Законом підстав до відмови у державній реєстрації прав, а також не зважаючи на те, що на вказану земельну ділянку накладений арешт від 27.10.2017, під особистим логіном та паролем, маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснила реєстрацію переходу права власності на 1/2 частини вказаної земельної ділянки з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 до ОСОБА_16 тобто, здійснила несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованій системі - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом безпідставного внесення даних про нового власника вказаного об`єкта нерухомості.

В подальшому, 21.06.2018, не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, сформувала та роздрукувала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №128467876 від 21.06.2018 на вказану земельну ділянку з завідомо внесеними нею вищенаведеними неправдивими відомостями, який в подальшому власноручно підписала та скріпила відтиском печатки «Приватний нотаріус ОСОБА_7 Ужгородський міський нотаріальний округ» та видала ОСОБА_16 .

Таким чином, ОСОБА_7 склала та видала завідомо підроблений офіційний документ, який надає певні права - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 128467876 від 21.06.2018 на вказану земельну ділянку, на підставі якого ОСОБА_16 безпідставно отримав право власності на 1/2 частини земельної ділянки розміром 0,0843 га під кадастровим номером :17:003:0071, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що призвело до позбавлення ОСОБА_15 , ОСОБА_14 права власності на належні їм на праві приватної власності 1/2 частину вказаної земельної ділянки, чим останнім завдано матеріальної

Крім цього, 21.06.2018, ОСОБА_7 , несучи персональну відповідальність за внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, являючись приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону будучи державним реєстратором, грубо зловживаючи своїми повноваженням як особи, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг та відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат» будучи фізичною особою, уповноваженою державою на здійснення незалежної професійної нотаріальної діяльності, зокрема щодо посвідчення прав та фактів, які мають юридичне значення, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 43, 46, 46-1, Закону України "Про нотаріат" зі свого робочого комп`ютера у кабінеті за місцем здійснення своєї діяльності в АДРЕСА_2 , отримавши 18.06.2018 від ОСОБА_16 заяву та документацію для реєстрації права власності за ним на будівлю станції технічного обслуговування, автомийки та магазину, загальною площею 905,8 кв. м., з реєстраційною адресою: АДРЕСА_3 , які є складовою частиною предмету іпотеки, незважаючи на відсутність повного переліку документів, необхідних для вчинення реєстраційної дії, які визначені п. п. 57, 61 Порядку, поданих ОСОБА_16 , як підставу для отримання права власності, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 10, п. п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями), п. п. 12, 14, 18 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами та доповненнями) затвердженому постановою Кабінету Міністрів України, від 25.12.2015 за № 1127, за наявності передбачених вищенаведених Законом підстав до відмови у державній реєстрації прав, під особистим логіном та паролем, маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснила реєстрацію переходу права власності на 1/2 частини вказаної будівлі з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 до ОСОБА_16 , тобто, здійснила несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованій системі - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом безпідставного внесення даних про власника вказаного об`єкта нерухомості.

В подальшому, 21.06.2018, не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характери своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, сформувала та роздрукувала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 128470368 від 21.06.2018 на станцію технічного обслуговування, автомийки та магазину з завідомо внесеними нею вищенаведеними неправдивими відомостями, які в подальшому власноручно підписала та скріпила відтиском печатки «Приватний нотаріус ОСОБА_7 Ужгородський міський нотаріальний округ» та видала ОСОБА_16 .

Таким чином, ОСОБА_7 склала та видала завідомо підроблений офіційний документ, який надає певні права - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №128470368 від 21.06.2018 на вказану станцію технічного обслуговування, автомийки та магазину, на підставі якого ОСОБА_16 безпідставно отримав право власності на будівлю станції технічного обслуговування, автомийки та магазину, загальною площею 905,8 кв.м., з реєстраційною адресою: АДРЕСА_3 , що призвело до позбавлення ОСОБА_15 , ОСОБА_14 права власності на належні їм на праві приватної власності 14 частини вказаного об`єкту нерухомості, чим останнім завдано матеріальної шкоди.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 358 КК України - підроблення документів, тобто - складання та видача нотаріусом завідомо підроблених офіційних документів, які надають певні права.

У сукупності дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 362 КК України, як вчинення несанкціонованої зміни інформації, яка обробляється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах вчинені особою, яка має право доступу до неї, та ч. 2 ст. 358 КК України, як підроблення документів, тобто - складання та видача нотаріусом завідомо підроблених офіційних документів, які надають певні права.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/8604/22 від 18.11.2024 та виправдати у зв`язку з відсутністю складу злочинів передбачених ч.1 ст.362, ч.2 ст.358 КК України в діях обвинуваченої ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що вважає вищезазначений вирок суду винесений без урахування дійсних обставин справи, та постановлений помилково з численними порушеннями як матеріального так і процесуального права, а тому його не можна вважати чинним та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Зазначає, що відповідно до змісту обвинувального акту обвинувачена ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень які являють собою комплекс умисних дій таких як умисне підроблення документа та втручання в автоматизовану систему особою яка не має на це повноважень та доступу в інтересах третьої особи. Вказані обставини з вироку суду , ніби то підтверджуються зібраними по справі матеріалами та показами свідків, що судом було проаналізовано та надано оцінку доказам . Вважає, що суд відступив як від норм КПК України , від норм КК України, Конституції України, а також практики ЄСПЛ. Та фактично повернувся до середньовіччя, де суддя ,будучи формально позбавлений впливу, виключно підтверджував висновки церковних інквізиторів які і вирішували долю обвинуваченого. Вважає, що суд взяв на себе функцію підтвердження висновків правоохоронних органів а не справедливого судочинства та дотримання правових норм. Окрім того суд проігнорував ряд постанов та рішень судів цивільного судочинства від першої до касаційної інстанції якими фактично було підтверджено правомірність вчинення реєстраційних дій, та неправомірність накладеного арешту , порушення якого і стало основою до внесення відомостей до ЄРДР.

Що до обставин та доказів , які суд дослідив частково, лише в частині підтримки обвинувачення а не безсторонньо та неупереджено, а також визнав належними та допустимими звертає увагу на наступне :

Зазначає, що на 12 сторінці вироку суду , було зазначено факт того що :згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду по справі №308/9995/17 від 23.10.2017 року було вжито заходів забезпечення які стосувались виключно ОСОБА_16 і полягали в тому що йому було заборонено вчиняти дії що до передачі прав за іпотечним договором. При цьому суд упустив той факт що позивач (в даному процесі потерпіла), через представника , також просила накласти арешт на майно а саме 1/2 станції техобслуговування розташованої за адресою АДРЕСА_3 , і як судом першої інстанції так і апеляційним судом у вказаній частині забезпечення було відмовлено. Як наслідок , яких небудь обмежень в реєстрі нерухомого майна вказана ухвала не породжувала. Також звертаю увагу суду що згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/10485/18 від 09.12.2019р. які залишені в силі постановами апеляційного та касаційного суду встановлено що вказане виконавче провадження яке було відкрито згідно ухвали по справі №308/9995/17 від 23.10.2017року належно сторонам вручено не було ,особа якої стосувались визначені обмеження не була повідомлена про їх наявність і фактично в подальшому виконавче провадження було закрито.

Також, стосовно висновку суду де суд зазначає очевидність порушення прав іпотекодержателів, яке полягало в тому що у відповідності до договорів іпотеки №65/1 та №26 від 15.05.2007 року в іпотеку було передано «Недобудоване нерухоме майно станція технічного обслуговування та магазин готовністю 72%» це очевидно не те майно яке зазначено ОСОБА_16 в заявах про державну реєстрацію подану нотаріусу ОСОБА_7 , а саме «недобудована станція технічного обслуговування, автомийка та магазин (тепер вже добудована) ». А також те що згідно вищевказаних договорів іпотеки, в іпотеку було передана земельна ділянка з кадастровим номером :17:003:0071 і вказана як « АДРЕСА_3 » яка фактично відмінна від предмету іпотеки заявленого ОСОБА_16 а саме « АДРЕСА_3 »

Вважає, що вказаних висновків суд дійшов лише по причині того що ним не були вивчені та враховані долучені до справи судові рішення а також судом проігноровано галузеве законодавство яке регулює поняття «Іпотека», а саме ст.5 ЗУ «Про Іпотеку»

Звертає увагу, що судом у вироку було вказано неправдиву інформацію а саме: судом чітко встановлено що «постановою ВП №55022448 від 27.10.2017 року державного виконавця ОСОБА_17 накладено арешт на нерухоме майно , а саме: » частину станції технічного обслуговування, автомийки та магазину , які розміщені на земельній ділянці розміром 0,0843 в АДРЕСА_3 , яка на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_14 » Копія постанови направлена на виконання в органи та установи , які посвідчують відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника.» Також судом зазначено що даний факт в такій ж редакції підтверджено інформаційною довідкою №159009261 від 27.10.2017р.

Вважає, що вказана інформація є хибною та такою що не відповідає ні матеріалам справи ні показам свідків з наступних підстав .

Апелянт зазначає, що відсутня і об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 358 ККУ а так як відповідно до Порядку як внесення відомостей до реєстру так і виготовлення сформованого витягу з реєстру здійснюється в межах однієї процедури реєстрації то фактично кваліфікування дій за ст.362 КК України є протиправним .

Стосовно задоволеного цивільного позову то звертає увагу суду, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні службових злочинів а не майнових, окрім того суду достеменно відомо про наявність іншого кримінального провадження за обвинуваченням інших осіб по вказаному факту за ст.190 КК України, але незважаючи на вказані обставини суд протиправно не лише визнав винною мою клієнтку а також поклав одноособово на неї всю матеріальну відповідальність за втрату майна потерпілим. Що фактично навіть не може охоплюватись інкримінованими їй злочинами. Окрім того призначив виплату моральної шкоди не надаючи яких не будь правомірних обґрунтувань. Також суд, своїм вироком спростував ряд рішень судів по цивільним справам які досліджували вказане питання і прийшли до зовсім протилежних рішень , які набули законної сили. Що свідчить про заангажованість суду і дії з метою покращення матеріального стану потерпілих всупереч закону.

Апелянт зазначає, що за вказаних вище обставин винесений вирок є не обґрунтованим , не винесеним згідно належних та допустимих доказів , та містись ряд суперечностей що в сукупності призвело до винесення обвинувального вироку який не ґрунтується на вимогах КПК і висновки суду , викладені в судовому рішенні, не відповідають ні фактичним обставинам кримінального правопорушення ні законодавству України . Наслідком чого стало визнання винним особи яка є невинуватою у вчиненні вказаного злочину.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.358 та ч.1 ст.362 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що суд першої інстанції, під час вирішення даної кримінальної справи і постановлення вироку, що оскаржується, не витлумачив всі сумніви в користь обвинуваченої, як це передбачено конституційними нормами прямої дії (ст.62 Конституції України), не зважив на суперечності в доказовій базі сторони обвинувачення, не зазначив мотивів неврахування де ти виправдовують ОСОБА_7 , містяться в матеріалах кримінального провадження і були досліджені під час судового слідства та визнав ОСОБА_7 винною за ч.2 ст.358 та ч.1 ст.362 КК України, вказавши про правильність кваліфікації її дій за вказаними нормами закону України про кримінальну відповідальність, а твердження сторони захисту, які базувались виключно на дійсних фактичних обставинах справи та відповідних їм доказах, розтлумачив як спробу уникнення від відповідальності.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій обвинуваченої та про її винність у вчиненні злочинів, відповідальність за які передбачена ч.2 ст.358 та ч.1 ст.362 КК України побудовані виключно на припущеннях та умовиводах про гіпотетичну наявність в її діях умислу вчинення протиправних дій в інтересах ОСОБА_16 .

Зазначає, що враховуючи неповноту та однобічність проведеного у справі судового слідства щодо ОСОБА_7 , численні істотні порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, доцільним заявити клопотання про повторне дослідження обставин встановлених під час кримінального провадження та доказів, на підставі яких суд першої інстанції їх встановив.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, виступи присутніх учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, приходить до таких висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Положеннями ст. 411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однак, суд першої інстанції, в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався, належної оцінки доказам у справі, а також позиції сторони захисту і показам обвинуваченої не надав.

Так, в ході розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 362, ч. 2 ст. 358 КК України судом першої інстанції було досліджено ряд письмових доказів, серед яких, зокрема встановлено, що: «постановою ВП №55022448 від 27.10.2017року державного виконавця ОСОБА_17 накладено арешт на нерухоме майно , а саме: частину станції технічного обслуговування, автомийки та магазину, які розміщені на земельній ділянці розміром 0,0843 в АДРЕСА_3 , яка на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_14 » Копія постанови направлена на виконання в органи та установи , які посвідчують відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника.» Також судом першої інстанції зазначено, що даний факт в такій ж редакції підтверджено інформаційною довідкою №159009261 від 27.10.2017 року.

Суд першої інстанції визнав доведеним факти про те, що обвинувачена ОСОБА_7 , не мала прав здійснювати реєстрацію переходу права власності на 1/2 частину станції технічного обслуговування, автомийки та магазину та земельної ділянки до ОСОБА_16 , законні підстави для цього були відсутні, отже вона здійснила несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованій системі - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом безпідставного внесення даних про нового власника вказаного об`єкта нерухомості, що доводить наявність в її діях об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 362 КК України.

Однак, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 пояснила, що при перевірці не було встановлено, що на якесь майно був накладений арешт, що підтвердив в судовому засіданні державний виконавець, який повідомив, що помилився адресою при накладенні арешту на майно. Державним реєстратором ОСОБА_18 був вже відкритий відповідний розділ, змінювати вона нічого не могла.

В судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 заявила, що ОСОБА_16 не повідомляв ОСОБА_7 про наявність судових спорів щодо об`єктів нерухомого майна, про державну реєстрацію прав на які подано заяви, чи наявність судових рішень, що набрали законної сили про накладення арештів і заборону вчинення реєстраційних дій.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що працює державним виконавцем і йому на виконання надійшла ухвала суду про накладення арешту на нерухоме майно, а саме на частку станції технічного обслуговування, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . В ухвалі був відсутній реєстраційний номер об`єкта і відповідно до того, як було прописано в ухвалі суду ним ухвала була виконана і накладений арешт. В подальшому, за зверненням ОСОБА_19 повторно був накладений арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 . До суду за роз`ясненням ухвали не звертався, оскільки все було зрозуміло.

Також як вбачається з матеріалів справи, а саме висновку експерта, який проведений за зверненням сторони обвинувачення та долученим стороною обвинувачення №19/9/1-151- СЕ/19 від 16.03.2020 року (том 3 а.с.171) судовим експертом ОСОБА_20 зазначено черговість реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо ОНМ :101 з яких вбачається, що реєстраційні дії обвинувачена ОСОБА_7 проводила 26.06.2018 року, а перший запис про накладення обтяжень на даний об`єкт нерухомості здійснений ОСОБА_17 31.08.2018 року.

Відтак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неналежно та неповно досліджено фактичні данні, які містять у поясненнях обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_17 ,постанові ВП №55022448 від 27.10.2017 року державного виконавця ОСОБА_17 та висновку експерта №19/9/1-151-СЕ/19 від 16.03.2020 року, а саме в частині черговості виконання реєстраційних дій ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо ОНМ: 101.

Колегія суддів вважає, що суперечності між показами державного виконавця ОСОБА_17 , який надав пояснення про «помилку в адресі», а також послідовність накладення арешту та матеріалами справи, а саме постанови ВП №55022448 від 27.10.2017 та висновку експерта №19/9/1-151-СЕ/19 від 16.03.2020 року, а саме в частині черговості виконання реєстраційних дій ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо ОНМ: 101 залишилися без належного з`ясування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказані докази мали б отримати належну оцінку кожен окремо, яка в повній мірі повинна бути відображена в рішенні суду.

Колегією суддів встановлено, що протягом судового розгляду у суді першої інстанції прокурор та сторона захисту вказували на необхідність допиту у судовому засіданні усіх заявлених у справі свідків, у тому числі ОСОБА_21 , яка згідно реєстру матеріалів досудового розслідування допитувалась як свідок під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

Згідно ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У ході судового розгляду судом має бути досліджено усі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно матеріалів справи місцевий суд викликав свідка ОСОБА_21 у судове засідання, виносив ухвали про її привід у судове засідання, які виконано не було у зв`язку із відсутністю даної особи за місцем проживання.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що у даному випадку рішення про завершення розгляду справи без допиту вказаного свідка у судовому засіданні було передчасним, оскільки не усі процесуальні можливості для допиту цього свідка у судовому засіданні були використані місцевим судом у повному обсязі, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого ним рішення, а відтак у даному випадку визнається колегією суддів істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що згідно з приписами п.3 ч.1 ст.409 КПК Кодексу є підставою для скасування судового рішення.

Як передбачено статтею 344 КПК України, після виконання зазначених у статтях 342 та 343 КПК України, головуючий оголошує склад суду, прізвище запасного судді, якщо він призначений, прізвища прокурора, потерпілого, цивільного позивача, обвинуваченого, захисника, цивільного відповідача, представників та законних представників, перекладача, експерта, спеціаліста, секретаря судового засідання, роз`яснює учасникам судового провадження право відводу і з`ясовує, чи заявляють вони кому-небудь відвід.

Проте в порушення зазначеної норми закону при оголошенні секретаря судових засідань інформація про право на відвід до відома учасників справи не доводилась.

Проте право на відвід секретарю учасникам процесу, у тому числі обвинуваченому та його захиснику не роз`яснювалося, чим допущено порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою поміж іншого зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.

Колегією суддів встановлено, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винною за ч. 1 ст. 362 та ч. 2 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Разом з цим, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не вказав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину, а зазначив формулювання обвинувачення, що досудовим розслідуванням встановлено, оголошеним у судовому засіданні прокурором за ч. 1 ст. 362 та ч. 2 ст. 358 Кримінального кодексу України.

За відсутності у вироку суду першої інстанції викладення фактичних обставин про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 362 та ч. 2 ст. 358 Кримінального кодексу України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити доводи апеляційних скарг захисників.

Зазначені обставини свідчать про невідповідність вироку суду вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, за умови якого апеляційний суд також позбавлений можливості прийняти рішення по суті апеляційні скарги та всього кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Оскільки вирок суду із зазначених вище підстав підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, то колегія суддів не входить в обговорення доводів апеляційної скарги по суті, які підлягають перевірці при новому розгляді в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції слід усунути вказані недоліки, дослідити всі обставини кримінального провадження із належним дослідженням та оцінкою наданих доказів із врахуванням доводів апеляційної скарги прокурора по суті кримінального провадження, надати їм належну оцінку і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_11 задоволити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити справу до нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3