Справа № 626/2151/24
Провадження № 1-кп/632/60/25
судді Златопільського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1
22 грудня 2025 року місто Златопіль
22 грудня 2025 року ухвалою колегії суддів Златопільського міськрайонного суду Харківської області задоволено заяви суддів Златопільського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_2 і ОСОБА_3 членів колегії суддів, про самовідвід від розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.
Водночас, постановлено зазначену ухвалу передати до канцелярії Златопільського міськрайонного суду Харківської області для проведення автоматизованого визначення нових членів колегії суддів у порядку, визначеному ст. 35 КПК України.
Однак, із наведеним вище рішенням більшості колегії суддів я не погоджуюся та висловлюю окрему думку з таких підстав.
Статтею 75 КПК України визначено обставини, що виключають участь судді в кримінальному провадженні.
Так, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні: якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення судді для розгляду справи.
У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.
Недопустимість повторної участі судді в кримінальному провадженні передбачена ст. 76 КПК України, згідно з якою суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.
Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.
Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і апеляційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або постанови суду касаційної інстанції.
При цьому правила, які виключають участь судді у розгляді того чи іншого кримінального провадження, регламентовані ст. 75, 76 КПК України, не виключають участь судді у розгляді кримінального провадження, якщо він брав участь під час постановлення вироку про затвердження угоди про визнання винуватості в іншому кримінальному провадженні.
Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді провадження в тому випадку, якщо для нього не є можливим ухвалення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли в учасників провадження чи стороннього спостерігача можуть виникнути обґрунтовані сумніви в неупередженості судді.
Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів висвітлено й у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Мироненко та Мартиненко проти України», в якому констатовано, що наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають відносини, що розглядаються, такі природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім. Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається наступне.
22 липня 2024 року, згідно із ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 липня 2024 року, до Первомайського (назва на даний час - Златопільського) міськрайонного суду Харківської області надійшло кримінальне провадження за обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.
Відповідно до ухвали Первомайського (назва на даний час - Златопільського) міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року та протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від цієї ж дати, для розгляду вказаного вище кримінального провадження визначено колегію суддів у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У зв`язку із укладанням угод про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , матеріали кримінального провадження щодо цих обвинувачених з угодами про визнання винуватості, згідно із ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року, на підстав ч. 8 ст. 469 КПК України, були виділені в окреме провадження (справа № 632/2035/25, провадження № 1-кп/632/187/25).
Вироком суду від 05 грудня 2025 року, ухваленого колегією суддів Златопільського міськрайонного суду Харківської області у складі: головуючого ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , затверджено угоди про визнання винуватості від 28 жовтня 2025 року, укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , кожного окремо, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, та із застосуванням ст. 69 КК України, кожному із них призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звільнені від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки кожний.

Разом із цим на ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покладені обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 22 грудня 2025 року, членами колегії суддів суддями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлено самовідводи від розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Заяви про самовідвід вмотивовані тим, що Златопільским міськрайонним судом Харківської області у складі колегії суддів: головуючого ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 05 грудня 2025 року ухвалено вирок яким було затверджено угоди про визнання винуватості у кримінальному проваджені № 632/2035/25 щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

При цьому, як зазначено у заявах про самовідвід, подія кримінального провадження в обох обвинувальних актах є одна і та сама. Не зважаючи на те, що у вироку у кримінальному провадженні № 632/2035/25 суд не вказував, при оцінці доказів, на прізвища ще двох виконавців, сам факт затвердження угоди по одній події кримінального правопорушення вказує, що суд надав оцінку обставинам, які характеризують факт його вчинення та осіб, які вчинили кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 472 КПК України при затвердженні угоди про визнання винуватості суд, у тому числі, встановлює істотні для відповідного кримінального провадження обставини, що вказує на те, що оцінку діям обвинувачених у даному кримінальному провадженні суд вже надав, хоч і не прямо.

Також у заявах про самовідвід зазначено, що підстави для самовідводу члени колегії суддів визначають додатково на підставі постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі №489/3/15-к, провадження №51-1363км18, яка до даної справи є релевантною відносно самої можливості розгляду провадження після затвердження угоди про визнання винуватості.

З огляду на викладене, не дивлячись на те, що мною, суддею ОСОБА_1 , не було заявлено самовідвід, судді ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у своїх заявах про самовідвід зазначили про те, що вони як члени колегії суддів вбачають підстави для відводу складу суду у повному обсязі через наявність обставин, які можуть бути визнані стороннім спостерігачем як обставини, що викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості складу суду, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Прокурор проти задоволення заяв про самовідводи заперечував, зазначивши, що він не вбачає визначених процесуальним законом підстав, який є вичерпним, для самовідводу суддів.

Обставини, що вказують на упередженість та необ`єктивність складу суду він також не вбачає.

Захисник зазначив, що складу суду він довіряє, однак проти задоволення заяв про самовідводи не заперечував.

Обвинувачені підтримали думку захисника.

Представник потерпілої юридичної особи, заперечуючи проти задоволення заяв про самовідводи, зазначив, що склад суду є законним, може неупереджено та об`єктивно здійснювати розгляд даного кримінального провадження.

22 грудня 2025 року більшістю колегії суддів Златопільського міськрайонного суду Харківської області задоволено заяви суддів Златопільського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про самовідвід у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

При цьому постановлено відповідну ухвалу передати до канцелярії Златопільського міськрайонного суду Харківської області для проведення автоматизованого визначення нових членів колегії суддів у порядку, визначеному ст. 35 КПК України.

Постановлене рішення мотивоване тим, що 05 грудня 2025 року даний склад колегії суддів (головуючий суддя ОСОБА_1 , члени колегії суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) ухвалили вирок, яким затвердили угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яким визнали вказаних осіб винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України за подією кримінального правопорушення, яке є ідентичним до даного кримінального провадження, з призначенням відповідного покарання та вирішення інших питань, обов`язкових при постановлені вироку суду.

Не зважаючи на те, що у вироку від 05 грудня 2025 року дані щодо співучасників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не були вказані (судом було застосовано деперсоніфікований спосіб перша та друга особа), у мотивувальній частині судом було чітко зазначено наступну фразу «Згідно із даними угодами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , кожний окремо, повністю визнали свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення злочину, що їм інкримінується, зобов`язалися беззастережно визнати обвинувачення під час судового провадження, оскільки вони не є організаторами організованої групи, зобов`язалися своїми показаннями під час судового провадження викрити злочинні дії інших учасників організованої групи, зокрема ОСОБА_4 організатора, та ОСОБА_5 - співучасника».

Вказаний абзац, який знаходиться у мотивувальній частині вироку, вказує на те, що суд, затверджуючи угоди погодився не тільки із фактами в них викладеними, а й з тим, що вказаними особами є обвинувачені в даній справі ОСОБА_4 як організатор та ОСОБА_5 як співучасник. Тим самим деперсоніфікація вказаних осіб була знята та фактично суд наперед визначив ролі вказаних осіб у даному кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів, з урахуванням положень ч. 1 ст. 472, ч. 2 ст. 475, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, при затверджені угод надала оцінку обставинам справи, зокрема події кримінального провадження яка є ідентичною у зазначених вище кримінальних провадженнях та доказам, що є підставою для сумнівів в об`єктивності та неупередженості складу суду.

Ці висновки суду є ідентичними висновкам суду, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі №489/3/15-к, провадження №51-1363км18, які Верховний Суд не змінював та від яких не відступав.

Затвердивши угоди про визнання винуватості колегія суддів надала оцінку обставинам справи та доказам, тобто суд фактично встановив обставини кримінального провадження.

Таким чином, під час розгляду заяв про самовідвід членів колегії суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було встановлено обставини, які унеможливлюють об`єктивний та неупереджений розгляд вказаними суддями даного кримінального провадження через висловлення ними особистої думки при постановлені вироку за іншим кримінальним провадженням відносно однієї та тієї ж самої події кримінального правопорушення, що є підставою для самовідводу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Разом з тим, на мою думку, зазначені вище заяви та ухвала Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року не містять обґрунтованих мотивів про існування обставин, які б викликали сумніви у неупередженості суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Посилання в ухвалі суду на те, що у вироку від 05 грудня 2025 року, яким затверджено угоди про визнання винуватості укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , надана оцінка події кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , діям цих осіб, а також доказам, є неспроможними, оскільки суд при розгляді угод про визнання винуватості не здійснював дослідження та оцінку правомірності дій інших осіб, які угоду не укладали, а отже не вирішував наперед питання про права, свободи чи інтереси ОСОБА_4 і ОСОБА_5 й не створював преюдицію для них.

Також, суд при розгляді угод про визнання винуватості не здійснював й дослідження будь-яких доказів.

Зазначений вирок жодних відповідних висновків не містить, а його зміст відповідає ст. 475 КПК України.

До того ж жодних доказів як при розгляді основного кримінального провадження, так і кримінального провадження за виділеними матеріалами, суду надано не було, а тому доводи про те, що судом при ухвалені вироку від 05 грудня 2025 року була надана оцінка доказам, не відповідають дійсності.

При цьому більшістю колегії суддів не враховано, що відповідно до ч. 3 ст. 475 КПК України мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити: формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа; відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання; мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Разом із тим у п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», роз`яснено, що вирок, яким затверджено угоду, має відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, визначених ст. 374 КПК України, із урахуванням особливостей, передбачених ст. 475 КПК України.

Зокрема, мотивувальна частина вироку на підставі угоди відповідно до ч. 3 ст. 475 КПК України серед інших обставин, зазначених у цій статті, має містити мотиви, якими суд керувався під час: а) вирішення питання про відповідність угоди вимогам КПК та КК; б) ухвалення вироку. При посиланні у мотивувальній частині вироку на підставі угоди на закон, яким керувався суд, ухвалюючи такий вирок, з огляду на стадію судового провадження, під час якої приймалося судове рішення, слід вказувати на п. 1 ч. 3 ст. 314, ч. 2 ст. 373, статті 374, 474, 475 КПК України або, відповідно, на ч. 2 ст. 373, ст. 374, 474, 475 КПК України.

Таким чином, викладення у вироку на підставі угоди формулювання обвинувачення є вимогою КПК України.

Формулювання обвинувачення у вироку від 05 грудня 2025 року, стосується виключно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , у ньому відсутні жодні посилання на персональні дані ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , адже у вироку йдеться про осіб, дані щодо яких повністю знеособлені та яких неможливо ідентифікувати без дослідження інших процесуальних документів, складених стороною обвинувачення, і відповідних доказів. Зазначення в мотивувальній частині вироку про ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , та їх ролі у вчиненні кримінального правопорушення в співучасті з якими обвинувачуються особи - сторони угод в контексті змісту укладених угод про визнання винуватості, є лише обов`язковими елементами як угод, так і вироку на підставі угод, і не може свідчити про автоматичне встановлення винуватості інших осіб, питання про винуватість яких не вирішувалося у кримінальному провадженні, що було виділено із основного кримінального провадження.

Також більшістю колегії суддів не враховано й те, що наведене вище формулювання обвинувачення у вироку суду від 05 грудня 2025 року не є висновком суду, яким надано оцінку діям обвинувачених згідно із висунутим їм обвинуваченням, а є відомостями про укладені угоди про визнання винуватості від 28 жовтня 2025 року та їх зміст, зокрема про обов`язки, що були взяті на себе обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

Водночас, на мою думку, більшістю колегії суддів не аргументовано, яким чином розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_5 цим складом суду, після ухвалення вироку від 05 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , при відсутності заяв про відвід від учасників судового провадження, може викликати сумніви в неупередженості суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Щодо посилання більшості колегії суддів на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 489/3/15-к як на додаткову підставу для самовідводу, то вважаю, що обставини, які були предметом дослідження у цій справі, та обставини даної справи не є релевантними, оскільки зазначеним рішенням Касаційного кримінального суду були скасовані рішення суду першої та апеляційної інстанцій через те, що суд першої інстанції не вжив усіх передбачених законом заходів щодо перевірки законності та допустимості доказів, зібраних під час досудового розслідування, які були надані стороною обвинувачення та покладені судом в основу вироку, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , зокрема при розгляді угод про визнання винуватості, докази не досліджувалися. Жодний доказ сторонами суду наданий не був.

Також відповідно до рішення Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 489/3/15-к, суд першої інстанції ухваливши вирок на підставі угоди зазначив, що обвинувачена, відносно якої був ухвалений цей вирок, вчинила вказаний злочин за детально викладених у ньому обставин разом із другою обвинуваченою, вказавши дані про її особу, за попередньою змовою, та того ж дня постановив ухвалу про призначення до судового розгляду обвинувального акта щодо другої обвинуваченої.

Далі суд першої інстанції у тому самому складі розглянув кримінальне провадження щодо другої обвинуваченої та 17 квітня 2015 року постановив стосовно неї обвинувальний вирок.

Суд касаційної інстанції зазначив, що за таких обставин було порушено право другої обвинуваченої на розгляд справи законним і неупередженим судом, оскільки місцевий суд, не дослідивши у судовому засіданні докази щодо висунутого другій обвинуваченій обвинувачення, наперед висловив свою думку про її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому вироки щодо обох обвинувачених, в порушення ч. 8 ст. 469 КПК України, були ухвалені в одному провадженні, одним і тим же складом суду, без виділення в окреме провадження, після ухвалення вироку на підставі угоди, кримінального провадження щодо другої обвинуваченої, що стало обґрунтованою підставою для сумніву в неупередженості складу суду та висновку про його незаконність.

Повертаючись до рішення про задоволення самовідводів вважаю, що більшістю колегії не враховано ті обставини, що ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , у зв`язку із укладанням угод про визнання винуватості між ними і прокурором, були виділені в окреме провадження (справа № 632/2035/25, провадження № 1-кп/632/187/25).

Склад колегії суддів для розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був визначений у порядку передбаченому ст. 35 КПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в редакції затвердженої Рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року № 39.

У вироку суду від 05 грудня 2025 року формулювання обвинувачення викладено таким чином, що у ньому зазначено про обставини вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

У формулюванні обвинувачення персональні дані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не наведені.

Вирок суду від 05 грудня 2025 року стосується лише ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , при цьому суд не здійснював дослідження та оцінку правомірності дій інших осіб.

Разом із цим суд при постановлені вироку на підставі угод не встановлював формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, у тому числі щодо інших співучасників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стосовно яких судом розглядається обвинувальний акт.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 серпня 2025 року у справі № 991/1710/22 (провадження № 51-677км25) правила, які виключають участь судді у розгляді того чи іншого кримінального провадження регламентовано ст. 75, 76 КПК України, однак ці статті не виключають участь судді у розгляді кримінального провадження, якщо він брав участь під час постановлення вироку про затвердження угоди про визнання винуватості в іншому кримінальному провадженні.

Також вважаю, що не може бути прийнято як належне твердження в ухвалі суду про задоволення заяв про самовідводи посилання на те, що задоволення самовідводів має запобігти існуванню у стороннього спостерігача сумнівів щодо неупередженості суду у цьому кримінальному провадженні.

Так, в оригінальному тексті Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, які є застосовуваним в Україні джерелом стандартів поведінки суддів і суддівської етики, вживається термін «reasonable observer». Характеристика спостерігача як «розумного» чи «розсудливого» в цьому контексті означає, що він буде не «лише частково поінформованою людиною з вулиці», а, натомість, буде обізнаний про релевантні факти і застосовне право.

Тобто конструкт «стороннього» чи «розсудливого» спостерігача, який є широко застосовуваним у тому числі при розгляді заяв про відвід/самовідвід, передбачає, що цей спостерігач буде не просто випадковим очевидцем вчинених суддею дій чи поведінки, а особою, яка розумною мірою поінформована як про факти, якими вони супроводжуються, так і про юридичні стандарти, що регулюють ці правовідносини.

Ураховуючи викладене вище, вважаю, що в заявах про самовідвід та ухвалі Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року не наведено визначених законом обґрунтованих обставин, які би могли викликати наявність сумніву в неупередженості суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 під час судового провадження та унеможливлювали їх участь у розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Таким чином, на мою думку, підстави для самовідводу суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були відсутні і суд мав прийняти рішення про відмову у задоволенні як заяви про самовідвід судді ОСОБА_2 , так і заяви про самовідвід судді ОСОБА_3 , та продовжити розгляд кримінального провадження у складі суду, сформованому у відповідності до ст. 35 КПК України.

Суддя ОСОБА_1