Справа № 135/818/24
Провадження №11-кп/801/1064/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР 09.08.2023 за № 0000152 за апеляційними скаргами прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Демківка Тростянецького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вирішено питання із заходом забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України за таких обставин.

Сержант ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем, проходячи військову службу на посаді старшого інструктора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 у порушення вимог ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин.

Так, 09.08.2023 біля 10:30 год. водій ОСОБА_9 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 520I», державний номерний знак « НОМЕР_1 », рухаючись автодорогою Р-33 ВінницяТурбівГайсинВ.Михайлівка зі сторони смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області в напрямку м.Ладижин Гайсинського району Вінницької області на заокругленій ділянці дороги між населеним пунктом Оляниця Гайсинського району Вінницької області та населеним пунктом Ладижин Гайсинського району Вінницької області, в порушення вимоги п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі по тексту - Правила дорожнього руху України (ПДР України), відповідно до яких, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, внаслідок чого виїхав на смугу руху зустрічного напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем «CHEVROLET CRUZE», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку.

Унаслідок зіткнення транспортних засобів пасажирка автомобіля «CHEVROLET CRUZE» ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому головки правої ліктьової кістки, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалого розладу здоров`я більш як 21 день.

Порушення ОСОБА_9 вимоги п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків, а саме: заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Дії ОСОБА_9 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Не погодившись із даним судовим рішенням прокурор Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, у якій просив суд скасувати вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025 в частині призначеного покарання щодо ОСОБА_9 та ухвалити новий вирок, яким засудити останнього до 2 (двох) років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_10 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

Суд, перевіривши подану заяву, бере до уваги наведений у ній факт відмови прокурора від апеляційної скарги, оскільки така відмова є добровільною, усвідомленою та поданою належним чином уповноваженою особою.

Із урахуванням приписів ст. 403 КПК України суд визнає, що зазначена відмова тягне за собою закриття апеляційного провадження в частині скарги прокурора, що відповідає принципам диспозитивності та змагальності кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , також подав апеляційну скаргу на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025, у якій просив скасувати зазначене судове рішення, та ухвалити виправдувальний вирок.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлений із порушенням вимог кримінального процесуального закону та ґрунтується на недопустимих доказах, які не можуть бути використані для доведення вини обвинуваченого.

Сторона захисту зазначає, що суд безпідставно поклав у основу вироку результати тесту на стан наркотичного сп`яніння та висновок № 78, які отримані з істотним порушенням приписів КПК України та спеціальних нормативних актів, що регламентують порядок медичного огляду. Вказується, що освідчення було проведено без постанови прокурора, яка є обов`язковою при примусовому втручанні в права і свободи особи, а протокол проведення такої слідчої (процесуальної) дії відсутній.

Крім того, апелянт зазначає, що відбір біологічних зразків для проведення лабораторних досліджень фактично не здійснювався, а тому жодного підтвердження наявності наркотичних або психотропних речовин у крові чи інших біологічних середовищах обвинуваченого не існує. Суд першої інстанції, попри ці обставини, визнав позитивний тест достатнім доказом кваліфікуючої ознаки злочину, що суперечить вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв ознак сп`яніння та Порядку направлення водіїв на медичний огляд.

Також у апеляційній скарзі наголошується на істотному порушенні ст. 214 КПК України. Відомості до ЄРДР були внесені несвоєчасно, тоді як частина слідчих дій здійснювалася ще до внесення відповідних відомостей. За змістом закону, усі такі дії не мають правових наслідків та не можуть визнаватися допустимими доказами.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що направлення на огляд та фактичне його проведення здійснювали особи, які не мали для цього повноважень за ст.ст. 40, 41 та 241 КПК України. З матеріалів кримінального провадження не вбачається письмового доручення прокурора на проведення відповідних процесуальних дій, а також відсутні дані про участь уповноваженої службової особи або судово-медичного експерта, що ставить під сумнів сам факт законності проведеного освідчення.

На думку сторони захисту, суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 94 КПК України, не забезпечив всебічного, повного та неупередженого дослідження доказів, не надав належної оцінки доводам сторони захисту щодо недопустимості доказів та фактично проігнорував вимоги ст. 62 Конституції України, за якою всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У скарзі також зазначено, що суд безпідставно відкинув практику Верховного Суду, Конституційного Суду України та ЄСПЛ щодо недопустимості доказів, отриманих унаслідок порушення прав людини, у тому числі доктрину «плодів отруєного дерева». Отримані докази, які мають очевидні ознаки незаконного походження, тягнуть за собою недопустимість будь-яких похідних доказів, що були отримані внаслідок їх використання.

Враховуючи викладене, сторона захисту вважає, що обставини, покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, не доведені поза розумним сумнівом, а кваліфікуюча ознака керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння є недоведеним припущенням, що не може бути покладене в основу обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , думку потерпілої, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги захисника, позицію захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Стороною захисту подано апеляційну скаргу, у якій захисник посилається на незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції, зазначаючи про нібито недопустимість доказів, покладених у його основу, порушення норм ст. 214, 241 КПК України, відсутність належного направлення на медичний огляд, а також недотримання стандарту доказування «поза розумним сумнівом». Разом із тим, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а підстави для скасування чи зміни вироку відсутні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив усі докази, надані сторонами, належним чином оцінив їх відповідно до вимог ст. 94 КПК України та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України. Висновок суду ґрунтується на узгодженій сукупності доказів, які були отримані уповноваженими органами в порядку, визначеному законом, та не мають ознак недопустимості.

Захисник наполягає, що оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 09.08.2023 о 17:32:29, усі докази, здобуті до цього часу, є недопустимими, окрім протоколу огляду місця події. На цій підставі вказує на недопустимість висновку медичного огляду, виданого о 14:30 того ж дня, а також посилається на відсутність постанови прокурора про взяття біологічних зразків, відсутність протоколу освідування у матеріалах кримінального провадження, неналежність направлення на огляд та порушення порядку, визначеного ст. 241 КПК та наказом МВС № 1452 від 09.11.2015.

На момент освідування ОСОБА_9 не було постанови прокурора про взяття біологічних зразків. Освідування обвинуваченого було проведено з порушення встановленого порядку ст. 241 КПК України, у матеріалах кримінального провадження відсутній протокол про проведення освідування, тобто такий не складався.

Крім того, захисник вказує, що ОСОБА_9 , був направлений на огляд інспектором поліції ОСОБА_12 , який не є працівником оперативних підрозділів, матеріали кримінального провадження не містять доручення слідчого або прокурора які б уповноважували інспектора направляти ОСОБА_9 на освідування.

При вирішенні питання щодо допустимості доказів перебування ОСОБА_9 на момент ДТП у стані наркотичного сп`яніння, колегія суддів враховує положення Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі - Інструкція) у редакції, чинні на час події ДТП.

Відповідно до п. 8 розділу І цієї Інструкції в разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я. Тобто згідно із вимогами зазначеного нормативного документу огляд водіїв учасників дорожньо-транспортної пригоди є обов`язковим і ця процедура не є такою слідчою дією, як освідування особи у розумінні ст. 241 КПК, що регулює порядок освідування особи, та ст. 245 цього Кодексу, яка вказує на необхідність дотримання вимог зазначеної статті в ході отримання біологічних зразків. Відповідну практику правозастосування сформував у своїх постановах Верховний Суд (справи №№ 601/1929/13-к, 678/1495/17, 730/52/22, 930/623/22).

Згідно з пунктами 12, 13, 14 розділу ІІІ Інструкції предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу. Якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

Так, судом встановлено, що після події ДТП обвинуваченого ОСОБА_9 автомобілем швидкої допомоги було доставлено до КП «Ладижинська міська лікарня». ОСОБА_9 перебував з тяжкими травмами, відтак, дослідження його біологічного середовища було обов`язковим в закладі охорони здоров`я, куди він був доставлений.

У цьому кримінальному провадженні відбирання біологічних зразків в порядку ст. 241 та 245 КПК України не здійснювалось. Сам обвинувачений підтвердив, що у нього було відібрано саме зразок сечі, тому підстав для забору крові не виникало. Отже, жодного порушення порядку медичного огляду працівниками правоохоронних органів судом не встановлено.

Відтак, посилання захисника на те, що було порушено встановлений КПК України порядок досудового розслідування та проведено слідчу дію до внесення відомостей в ЄРДР, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Тобто, такий огляд не є слідчою дією у розумінні ст. 241 КПК України, що виключає застосування вимог цієї статті щодо процесуального порядку освідування та постанови прокурора про відібрання біологічних зразків.

Аналогічну правову позицію послідовно формує Верховний Суд (справи № 601/1929/13-к, 678/1495/17, 730/52/22, 930/623/22), наголошуючи, що медичний огляд водія учасника ДТП є обов`язковою медичною процедурою, а не процесуальною дією, і не потребує ініціювання слідчого чи прокурора.

Крім того, підлягає врахуванню, що взаємодія органів досудового розслідування Національної поліції України з іншими структурними підрозділами і органами Національної поліції здійснюється відповідно до Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 575 від 07.07.2017.

Пунктами 1, 4 Розділу Х цієї інструкції передбачено, що на місце ДТП, унаслідок якої спричинено середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження або загибель людей, для проведення огляду направляється слідчий підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУНП, слідчий територіального органу, підрозділу поліції, який спеціалізується на розслідуванні таких кримінальних правопорушень, спеціаліст-криміналіст, працівники уповноваженого підрозділу Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Працівники уповноваженого підрозділу Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за вказівкою слідчого забезпечують доставляння потерпілих, які отримали тілесні ушкодження, та загиблих унаслідок ДТП людей до медичних закладів, а також проведення у встановленому порядку огляду учасників ДТП на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я.

Таким чином, у даній справі відображення у висновку щодо результатів огляду на стан сп`яніння від 09.08.2023 того, що огляд було здійснено на підставі направлення на огляд, виданого інспектором СРПП ВП №3 Гайсинського РУП ОСОБА_12 , не суперечить положенням вищевказаних нормативних актів, не ставить під сумнів необхідність проведення такого огляду, що прямо передбачено законодавством, а саме п. 8 розділу І та п. 9 розділу ІІ Інструкції.

За результатом проведення лікарем медичного огляду та тестування біологічного матеріалу сечі ОСОБА_9 в організмі останнього було виявлено наявність амфетаміну та марихуани. Також було виявлено дію лікарських препаратів внаслідок знеболення морфіном.

Крім того, суд врахував також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20.09.2022 по справі № 711/2189/21, згідно яких огляд особи щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я, а не приладом, при цьому прилад лише фіксує показники щодо ступеню стану сп`яніння, а лікар під час огляду особи виявляє та фіксує ознаки сп`яніння, у зв`язку з чим показники приладу не слід ототожнювати із поняттям «медичний огляд».

Доводи захисника про порушення вимог наказу МВС № 1452 стосовно фіксації симптомів сп`яніння та проведення лабораторного дослідження апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки зі змісту медичного висновку убачається, що огляд проводив лікар, а тестування зразка сечі дало позитивні результати на амфетамін та канабіноїди. Також вказано про дію морфіну, що відповідає факту надання медичної допомоги.

Посилання захисника на нібито вплив морфіну на результати тесту є лише припущенням та не підтверджене жодними спеціальними знаннями чи доказами.

Крім того, згідно описової частини висновку експерта Ладижинського відділення Обласного бюро судово-медичної експертизи №26 від 12.04.2024 вбачається, що в представлених на експертне дослідження медичних картках стаціонарно хворого ОСОБА_9 № 2708/512 Ладижинської міської лікарні серед іншого містяться записи про те, що нього виявлено установчий ністагм, наркотичне сп`яніння внаслідок вживання амфетаміну, марихуани. Серед іншого у висновку експерта вказано, що ним досліджено медичну картку стаціонарного хворого № 6034 з Вінницького військового медичного клінічного центру Центрального регіону, в якій вказано, що ОСОБА_9 має наркотичне сп`яніння внаслідок вживання амфетаміну, марихуани.

Твердження ОСОБА_9 про те, що він не був згоден із висновком щодо результатів його медичного огляду є голослівним.

Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не було надано жодних доказів на підтвердження того, що сторона захисту оскаржувала результати огляду, чи клопотала про проведення експертизи біологічного середовища для спростування висновку КП «Ладижинська міська лікарня» щодо результатів огляду на стан сп`яніння № 78 від 09.08.2023.

Апеляційний суд виходить із того, що відповідно до ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а встановлення стану сп`яніння здійснюється на підставі оцінки всієї сукупності доказів, зокрема медичних документів, показань свідків та інших даних. КПК не передбачає обов`язковості проведення судово-медичної експертизи як єдиного способу встановлення факту сп`яніння.

Оцінивши всі наявні докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що на момент ДТП ОСОБА_9 перебував у стані наркотичного сп`яніння внаслідок вживання амфетаміну та марихуани. Порушень прав обвинуваченого під час отримання біологічних зразків або проведення медичного огляду не встановлено. Підстав, передбачених ст. 87 КПК України, для визнання висновку № 78 від 09.08.2023 недопустимим доказом немає.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи захисника щодо недопустимості висновку про результати медичного огляду є необґрунтованими та відхиляються.

Безпідставними є посилання апелянта і на доктрину «плодів отруєного дерева». Судом установлено, що всі докази у кримінальному провадженні зібрані уповноваженими особами, у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Порушення, на які посилається сторона захисту, не є істотними у розумінні ст. 412 КПК України та не впливають на допустимість чи достовірність доказів.

У підсумку, колегія суддів, виходить також з положень ст. 2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006, якими передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права.

Основним джерелом правозастосовної діяльності Європейського суду з прав людини є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями Європейського суду з прав людини.

Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях Європейського суду з прав людини «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Козинець проти України» від 06.12.2017 року та ін. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та взаємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Колегія суддів констатує, що докази, зібрані слідством та надані суду у даному кримінальному провадженні не викликають сумнівів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню.

За результатами апеляційного перегляду провадження, колегія суддів вважає, що під час досудового слідства було зібрано та судом під час судового розгляду досліджено достатньо доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_9 «поза розумним сумнівом» у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував стандарт доказування «поза розумним сумнівом», ретельно перевірив версію подій, запропоновану захистом, і обґрунтовано відкинув її як таку, що суперечить встановленим фактичним обставинам та не підтверджується жодним об`єктивним доказом. Натомість обвинувачення доведено сукупністю допустимих і належних доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, окрім вини обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Проаналізувавши апеляційну скаргу та матеріли кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що усі доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції, однак відповідно до ст. 409 КПК України такі твердження самі по собі не є підставами для скасування чи зміни судового рішення.

Суд першої інстанції не допустив порушень, які б тягнули неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи істотне порушення вимог КПК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 414, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_10 , закрити, у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.08.2025, яким ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4