Справа № 296/249/26
УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2026 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

слідчої ОСОБА_3

власника майна ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 , поданого в межах кримінального провадження № 0001259 від 27.12.2025 про арешт майна

ВСТАНОВИВ:

Слідчий за погодженням прокурора звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням в обгрунтування якого зазначив, що слідчим управлінням ГУНП в Житомирській області проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні №0001259 від 27.12.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч .1 ст. 127, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 126 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.12.2025 близько 14 год. 30 хв. надійшло повідомлення від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_6 , що під час моніторингового візиту до Центральної дитячої міської лікарні м. Житомира, за адресою: м. Житомира, вул. Шевченка, 2 було виявлено факти ймовірного фізичного насильства відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час медичного лікування.

В ході досудового розслідування кримінального провадження №0001259 від 27.12.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України, розпочатого за фактом ймовірного фізичного насильства відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час медичного лікування, виявлено ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. В ході розслідування встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 можуть вживати та зберігати наркотичні засоби.

Крім того, в період часу з 22.12.2025 по 23.12.2025 група осіб з числа медичного персоналу КУ "Центральної дитячої міської лікарні" м. Житомира, що розташована за адресою: м. Житомир, вул Шевченка, 2 в ході лікування та надання медичної допомоги неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисно завдавали удари, побої ОСОБА_7 , які не спричинили тілесних ушкоджень.

06.01.2026 на підставі ухвали Слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира №296/15087/25 від 01.01.2026 у період часу з 10 год. 21 хв. по 11 год. 04 хв., було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме у наметі, що знаходиться на території військової частини НОМЕР_1 , що у АДРЕСА_1 , в ході якого, було вилучено мобільний телефон марки «iPhone», моделі «13pro», в корпусі зеленого кольору, який був поміщенний до с/п НПУ «№ ICR0027188».

Вилучений мобільний телефон належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає: АДРЕСА_1 , в наметі, який розташовується на території військової частини НОМЕР_1

06.01.2025 мобільний телефон марки «iPhone», моделі «13pro», в корпусі зеленого кольору, визнано речовим доказами про що винесено відповідну постанову.

Слідчий зазначив, що арешт майна у кримінальному провадженні необхідний для збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Слідча в судовому засіданні клопотання підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в ньому.

Власник майна в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання, вказав, що є військовослужбовцем та завтра виїжджає для виконання бойових завдань, тому телефон йому дуже потрібен. Крім цього зазначив, що жодних заборонених психотропних чи наркотичних речовин не вживав, пили лише спиртні напої.

Суд, заслухавши власника майна, слідчого, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч.10 ст.170 КПК України).

Водночас, відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. п.3, 4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, з матеріалів клопотання вбачається, що слідчим управлінням ГУНП в Житомирській області проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні №0001259 від 27.12.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч .1 ст. 127, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 126 КК України.

Процесуальне керівництво забезпечується Житомирською обласною прокуратурою.

У поданому клопотанні слідчим зазначено, що арешт на мобільний телефон слід накласти для збереження речового доказу, оскільки з телефоном потрібно провести слідчі дії.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що слідчим не доведено, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні розпочатому за ч .1 ст. 127, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 126 КК України, оскільки за місцем проживання власника майна не було виявлено будь-яких заборонених речовин та слідчим не обґрунтовано яке саме значення для розслідування кримінального провадження має телефон, як речовий доказ у даному кримінальному провадженні.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження в частині, що стосується прав і свобод особи, повинно відповідати не тільки загальним вимогам, зазначеним у відповідних статях Кримінального процесуального кодексу України, а і нормам викладеним у Конституції України та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частин тимчасово вилученого майна.

Керуючись статтями 98, 170-172, 369-372 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 , поданого в межах кримінального провадження № 0001259 від 27.12.2025 про арешт майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1