ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/29609/24

Провадження № 11-кп/820/84/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001160 від 08.04.2024 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року

неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, українця, громадянина України, із середньою освітою, студента 3-го курсу ДНЗ «Вище професійне училище № 11 міста Хмельницького», не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП № НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України.

На підставі ст. 105 КК України неповнолітнього ОСОБА_7 звільнено від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження та передачі під нагляд батьків тривалістю до досягнення повноліття.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення завданої злочином матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.

Роз`яснено потерпілому ОСОБА_10 його право звернутись із цивільним позовом про відшкодування завданої шкоди в порядку цивільного судочинства до належного відповідача.

Речові докази:

- медичну картку амбулаторного хворого №2901 на ім`я ОСОБА_11 , яку передано КП «Хмельницька дитяча лікарня» Хмельницької міської ради - залишено даній установі за належністю;

- медичну документацію надану, яку надав ОСОБА_10 та яка останньому була повернута - залишено йому за належністю;

- автомобіль «Citroen C-Elysse» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Органосін ЛТД» та який переданий на зберігання на спеціальний майданчик для тимчасового зберігання транспортних засобів, що по вул. Романа Шухевича 120-Д м. Хмельницького - повернуто володільцю ОСОБА_10 ;

- автомобіль «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_3 , який передано на зберігання на спеціальний майданчик для тимчасового зберігання транспортних засобів, що по вул. Романа Шухевича 120-Д м. Хмельницького - повернуто власнику ОСОБА_12 .

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 10.04.2024 року (справа №686/9867/24, провадження №1-кс/686/3169/24) на автомобілі «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_3 та «Citroen C-Elysse» д.н.з. НОМЕР_2 - скасовано.

За вироком суду, неповнолітній ОСОБА_7 , 07 квітня 2024 року, близько 14 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по проїзній частині об`їзної дороги дачного масиву «Видрові Доли», в напрямку до с. Олешин, Хмельницького району, зі сторони дачного масиву «Видрові Доли», в порушення вимог пп. 2.3 (б), 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил дорожнього руху), діючи протиправно, недбало, тобто не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля із передньою частиною автомобіля «Citroen C-Elysse» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався попереду в зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження у вигляді «тупої травми грудної клітини і живота, закритих переломів 9-10 ребер грудної клітини зліва по лопатковій лінії без зміщення уламків, забою передньої черевної стінки, забою лівого передпліччя, саден шкіри обох верхніх кінцівок», - які по своєму характеру, в своїй сукупності, відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеня тяжкості, як такі що зазвичай спричиняють тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби).

Своїми діями, ОСОБА_7 , порушив вимоги пп. 2.3(б), 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, зміст яких полягає у наступному:

- п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

(б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

- п. 12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Вищевказані порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , перебувають в причинному зв`язку із подією дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків, а саме, спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

В поданій апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_9 просить: скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року в частині вирішення питання щодо цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 та звільнення від покарання обвинуваченого ОСОБА_7 ; ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України з урахуванням вимог розділу XV КК України, а цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити повністю.

Зазначає про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку суду.

Не оскаржуючи вирок в частині кваліфікації дій винної особи представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції призначив занадто м`яке покарання обвинуваченому за вчинений ним злочин, а також прийшов до безпідставного висновку щодо залишення позову потерпілого без розгляду.

Судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Під час досудового розслідування батьки підозрюваного ОСОБА_13 запевняли ОСОБА_10 , що повністю відшкодують усі витрати на лікування, а також відшкодують моральну шкоду, якої він, його дружина та син зазнали внаслідок ДТП. Проте шкода відшкодована не була.

З тексту обвинувального акту вбачається, що внаслідок злочинних дій обвинуваченого постраждало не три людини, а лише - один дорослий чоловік, а про те, що на момент ДТП в автомобілі крім потерпілого ОСОБА_10 , були ще його дитина і дружина не згадується.

Під час досудового розслідування не було допитано власника автомобіля, на якому підозрюваний вчинив ДТП, не було встановлено та залучено як цивільного відповідача - страхову компанію, в якій було застраховано автомобіль, і не було встановлено чи був цей автомобіль взагалі застрахований.

Не вдалося з`ясувати ці обставин і під час розгляду справи в суді.

Суд безпідставно залишив позов потерпілого без розгляду,

вважаючи, що він поданий до неналежного відповідача.

Потерпілий ОСОБА_10 не мав можливості ні сам, ні з допомогою його адвоката перевірити чи є у обвинуваченого ОСОБА_7 нерухомість, транспортні засоби, банківські рахунки чи інші види активів. Така можливість була у слідчого, прокурора, судді.

Не перевіривши вказану інформацію суд першої інстанції прийшов до

висновку, що обвинувачений власних коштів чи майна немає, і залишив позов

потерпілого без розгляду, чим грубо порушив порушив вимоги ч.ч.1,2 ст.1179 ЦК України та права потерпілого, передбачені ст. 128 КПК України.

Суд першої інстанції пом`якшуючими покарання обставинами визнав те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро кається у вчиненому, вчинив злочин будучи неповнолітнім. Проте, поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та під час розгляду справи в суді є підтвердженням нещирості його каяття і вказує на неповне визнання ним своєї вини.

Так обвинувачений з моменту вчинення ДТП і до моменту безпосереднього допиту в суді 13.05.2025 жодного разу не попросив вибачення у потерпілого і його сім`ї, не сказав, що щиро розкаюється у вчиненому, шкоду відшкодовано не було, хоча обвинувачений і його батьки знали, що ОСОБА_10 поніс витрати на лікування свого малолітнього сина, який зазнав тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, вчиненої обвинуваченим.

Обвинувачений не намагався викликати ні поліцію, ні швидку допомогу.

За таких обставин, суд першої інстанції передчасно і помилково прийшов до висновку про можливість звільнення від покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, не врахований той факт, що ОСОБА_7 13 липня 2025 року стане повнолітнім.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , які у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, думку прокурора, який просив частково задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілого, а саме скасувати вирок суду в частині вирішення цивільного позову та призначити у цій частині новий розгляд в суді першої інстанції, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирок суду представником потерпілого ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_9 оскаржується в частині призначеного покарання та в частині вирішення питання щодо цивільного позову, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України судом апеляційної інстанції переглядається лише в цій частині.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні при викладених у вироку обставинах доведена і не оскаржується жодним учасником судового процесу, в тому числі і самим обвинуваченим.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд врахував, що обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності на той час не страждав, не страждає на такі і в теперішній час, поводиться адекватно, тому є осудним та відповідальним за вчинене.

Також суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив необережний нетяжкий злочин, в стані сп`яніння не перебував, після ДТП залишився на місці події, висловив жаль щодо спричинених наслідків.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України суд визнав - визнання вину, щире каяття у вчиненому, вчинення кримінального правопорушення будучи неповнолітнім

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив, не встановив таких і суд апеляційної інстанції.

На час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 виповнилось 16 років, він має батьків ( ОСОБА_8 та ОСОБА_14 ), на обліку в службі у справах дітей Хмельницької міської ради не перебуває, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, також не перебуває на профілактичному обліку у секторі ювенальної превенції, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався

ОСОБА_7 навчається у Державному начальному закладі «Вище професійне училище №11 м. Хмельницького» за професією «Токар. Слюсар з ремонту колісних транспортних засобів».

Відповідно до наявних у справі характеристик з начального закладу, ОСОБА_7 до освітніх обов`язків в цілому ставиться відповідально, пропусків без поважної причини немає. У спілкуванні з ровесниками ввічливий, підтримує доброзичливі стосунки з одногрупниками. У групі поводиться спокійно, конфліктних ситуацій не створює. Батьки приділяють належну увагу сину, постійно підтримують зв`язок з класним керівником та майстром виробничого навчання.

Згідно досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький. Виправлення останнього без ізоляції від суспільства можливе.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 вказала, що син у вчиненому розкаюється, розуміє протиправність вчинених дій, готовий нести відповідальність за вчинене, зробив для себе відповідні висновки. Вона провела з ним неодноразово профілактичні бесіди щодо неприпустимості такої поведінки. Після вчинення злочину сином не було вчинено жодних правопорушень, він навчається, допомагає їй по господарству.

Також суд врахував, що оскільки ОСОБА_7 не має самостійного доходу, власних коштів або майна, на яке може бути звернене стягнення, з огляду на положення ст.99 КК України покарання у виді штрафу до нього не може бути застосовано. Покарання у виді виправних робіт не може бути застосовано, оскільки ОСОБА_7 не працевлаштований. Також, враховуючи положення ст.98 КК України, не можуть бути застосовані до неповнолітнього обвинуваченого і інші покарання, передбачені санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Враховуючи положення ч.1 ст.97 КК України, згідно якої, неповнолітнього, який вперше вчинив кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року (справа № 754/5884/19), з урахуванням того, що ОСОБА_13 вчинив необережний нетяжкий злочин, який вчинений ним у неповнолітньому віці та вперше, щиро розкаявся, позитивно характеризується, його бездоганної поведінки після вчинення злочину, висновку органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, суд першої інстанції прийщов до висновку, що обвинувачений на час постановлення вироку не потребує застосування покарання та його можливо відповідно до ст.105 КК України звільнити від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

Вирішуючи питання про те, який саме примусовий захід виховного характеру, перелік яких визначений ч.2 ст.105 КК України, буде найбільш ефективним та забезпечить позитивний виховний вплив, суд, з урахуванням вищезазначених відомостей про особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що є необхідним застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру у виді застереження та передачі під нагляд батьків тривалістю до досягнення повноліття.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується та вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання за ч.1 ст. 286 КК України із застосуванням примусових заходів виховного характеру буде необхідним і достатнім для виправлення неповнолітнього обвинуваченого, запобігання вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене та враховуючи, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції призначив занадто м`яке покарання обвинуваченому за вчинений ним злочин, та що суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами повне визнання вини та щире каяття у вчиненому.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_9 вказує, що з тексту обвинувального акту вбачається, що внаслідок злочинних дій обвинуваченого постраждало не три людини, а лише - один дорослий чоловік, а про те, що на момент ДТП в автомобілі крім потерпілого ОСОБА_10 , були ще його дитина і дружина не згадується.

На такі твердження апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 286 КК України, передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Однією з ознак об`єктитвної сторони вказаного злочину є суспільно небезпечні наслідки.

Відпоідальніть за ст.286 КК України диференційована залежно від тяжкості наслідків. Зокрема ч.1 ст.286 КК України передбачає настання наслідків у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Потерпілим у даному кримінальному провадженні визнаний ОСОБА_10 , якому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такі що зазвичай спричиняють тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби, що підтверджується висновками експерта № 245 від 29.05.2024 року та №246 від 29.05.2024 року.

Щодо посилання представника потерпілого на те, що у дорожньо-транспортній пригоді, окрім ОСОБА_10 , постраждали ще його дружина ОСОБА_15 та малолітній син ОСОБА_11 колегія суддів враховує, що матеріали кримінального провадження містять відомості щодо звернення за медичною допомогою ОСОБА_15 ; медичну картку стаціонарного хворого та медичнні документи на ім`я ОСОБА_11 ; висновки експерта №223 від 16.05.2024, №224 від 16.05.2024 щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , згідно яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, кримінальна відповідальність за ч.1 ст.286 КК України настає у разі спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Особи, яким протиправними діями обвинуваченого в результаті дорожньо-транспортної пригоди заподіяні легкі тілесні ушкодження не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом в порядку цивільного судочинства про відшкодування заподіяної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 про те, що суд безпідставно залишив позов потерпілого без розгляду, вважаючи, що він поданий до неналежного відповідача чим грубо порушив вимоги ч.ч.1,2 ст.1179 ЦК України та права потерпілого, передбачені ст. 128 КПК України, та прийшов до

висновку, що обвинувачений власних коштів чи майна немає.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди (ст. 1179 ЦК України).

Оскільки неповнолітній обвинувачений ОСОБА_13 не працевлаштований, самостійного доходу, власних коштів, заощаджень, чи майна не має, перебуває на утриманні своїх батьків та проходить навчання в ДНЗ «Вище професійне училище №11 міста Хмельницького», відповідно до довідки навчального закладу, ОСОБА_7 доходу не отримує і матеріали справи не містять доказів на спростування таких висновків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі обставини виключають можливість стягнення із неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 коштів за пред`явленим позовом.

За таких обставин, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_13 є неналежним відповідачем, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позов потерпілого ОСОБА_10 до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, слід залишити без розгляду ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, нормах матеріального та процесуального права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що позов потерпілого ОСОБА_10 залишений без розгляду необґрунтованими є твердження апеляційної скарги про те, що під час досудового розслідування не було допитано власника автомобіля, на якому підозрюваний вчинив ДТП, не було встановлено та залучено як цивільного відповідача - страхову компанію, в якій було застраховано автомобіль, і не було встановлено чи був цей автомобіль взагалі застрахований.

Вирок суду є законним та справедливим і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді: