УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024,

в с т а н о в и в:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024.

Обґрунтовуючи доводи свого клопотання представник заявника вказує, що слідчими ГСУ СБУ здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України.

24.12.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/47097/24 ) було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на речі, документи та грошові кошти, що були вилучені за результатом проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , що за адресою: АДРЕСА_1 .

На переконання адвоката вказаний захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна застосований необґрунтовано, оскільки власник майна ОСОБА_6 жодного статусу та взагалі відношення до вказаного кримінального провадження не має, а вилучене майно не наділене ознаками визначеними ст.98 КПК України та не має будь-якого доказового значення, а тому застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження порушує право власності та вільне розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні представник власника майна підтримав доводи та вимоги свого клопотання, яке просив задовольнити з підстав наведених у клопотанні.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначав, що досудове розслідування на даний час триває, призначено ряд експертиз, а потреба у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не відпала.

Заслухавши доводи адвоката, прокурора, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В ході судового розгляду клопотання адвоката встановлено, що слідчими ГСУ СБУ здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України.

24.12.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/47097/24 ) було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на речі, документи та грошові кошти, що були вилучені за результатом проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , що за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого від 12.12.2025 вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України.

Звертаючись з клопотанням про скасування арешту майна адвокат вказує, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки вилучене майно належать ОСОБА_6 який жодного відношення та будь-якого процесуального статусу не має у вказаному кримінальному провадженні, а отже таке майно не наділене ознаками речового доказу, а тому застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження порушує право власності та вільне розпорядження своїм майном..

При цьому, в судовому засіданні встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України триває, на даний час у вказаному кримінальному провадженні призначено ряд експертиз та здійснюються слідчі (розшукові) дії з метою виконання завдань, встановлених ст. 2 КПК України.

Викладене свідчить, що станом на день розгляду цього клопотання, обставини, які слугували підставою для накладення арешту не відпали та продовжують існувати.

Доводи представника власника майна щодо безпідставності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження не заслуговують на увагу, та не спростовують рішення колегії судді Київського апеляційного суду про накладення арешту на спірне майно, при цьому слід зазначити, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину. Лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Будь-яких доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, у клопотанні адвоката не наведено та слідчим суддею не встановлено.

Крім того, згідно ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вказані норми кримінального процесуального законодавства та відповідна практика Європейського суду з прав людини, вказує, що особі, яка звертається із клопотанням до суду, процесуальним законодавством надаються не лише права, а і покладаються обов`язки.

Таким чином, враховуючи відсутність будь яких доказів, які б свідчили на користь доводів викладених у клопотанні, слідчий суддя дійшов висновку про необґрунтованість такого клопотання про скасування арешту майна та відсутність правових підстав для його задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 174, 309, КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/47097/24 ) від 24.12.2024, в рамках кримінального провадження № 120 240 000 000 005 36 від 14.06.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: