Справа № 202/4504/25
Провадження № 1-кп/204/900/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

представника потерпілих ОСОБА_4 ,

захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених: ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0001012, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.09.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 2 ст. 194 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває вищевказана справа.

У судове засідання прокурором подані клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраних стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , а також про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_8 . Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким. Так обвинувачений ОСОБА_7 може: переховуватися від суду, оскільки, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та усвідомлює, що у разі визнання винним йому може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України, зобов`язаний оцінювати при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу. Також, обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними своїх показів або відмови від них, оскільки їм достовірно відомо місце мешкання, зокрема потерпілих, а також незаконно впливати на інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні. При цьому, ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Не маючи постійного джерела доходів обвинувачений може знову вчинити інше кримінальне правопорушення з корисливих мотивів. Крім того, обвинувачений схильний до протиправної поведінки та вчинення злочинів з корисливих мотивів і є достатні підстави вважати, що він може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, зокрема, знову вчинити інше кримінальне правопорушення. Підтвердженням обґрунтованості ризику вчинення обвинуваченими ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення є зокрема наявність у нього попередніх судимостей за вчинення корисливих злочинів. Також, обвинувачені ОСОБА_7 може покинути відоме стороні обвинувачення та суду місце мешкання з метою ухилення від суду, оскільки він після вчинення інкримінованих злочинів разом зі співучасниками злочинів виїхав з міста Дніпра з метою нелегально перетнути кордон України, однак були зупинені у м. Літин Вінницької області. З огляду на викладене, застосування до обвинуваченого найтяжчого запобіжного заходу, з урахуванням особи обвинуваченого, та обставин вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень, які були вчинені з корисливих мотивів вказує на те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту обґрунтовано тим, що метою застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 вказаного запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Так, наявність обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, свідчить про існування ризику можливого переховування від суду та потребує на цьому етапі судового розгляду застосування запобіжного заходу. Існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може покинути відоме стороні обвинувачення та суду місце мешкання з метою ухилення від суду. Також, існує і певний ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може знову вчинити з корисливих мотивів інше кримінальне правопорушення, оскільки дав згоду на участь у спільному вчинені у складі організованої групи тяжкого та особливо тяжкого злочинів, саме з корисних спонукань. Оскільки на даний час судовий розгляд у даному кримінальному провадженні лише тільки буде розпочато, існують ризики, які виправдовують застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

У судовому засіданні прокурор подані клопотання підтримав та просив їх задовольнити.

Представник потерпілих ОСОБА_4 клопотання прокурора підтримала, та наполягала на їх задоволенні, наголошуючи, що з чотирьох обвинувачених залишилося лише два.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала, вказала, що наведені прокурором ризики є необґрунтованими та шаблонними. При вирішенні питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу захисник просила суд врахувати, що ОСОБА_7 є учасником бойових дій, має на утриманні двох дітей, доглядає за дідусем та бабусею, які мають інвалідність. Ураховуючи наведене просила суд змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який або визначити мінімальний розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_7 думку захисника підтримав у повному обсязі, звертав увагу суду, що на даний час тільки він перебуває під вартою.

Захисник ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 не заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_8 проти задоволення клопотання прокурора не заперечував.

Заслухавши клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, вислухавши позиції учасників кримінального провадження, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про запобіжний захід, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, необхідно враховувати в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд дійшов такого.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 199 КПК України, суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, вимоги якої, в силу ч. 3 ст. 315 КПК України, є обов`язковими й для суду під час проведення підготовчого судового засідання.

При розгляді клопотання прокурора судом враховано положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою гарантоване основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин.

Отже, тримання під вартою відповідно до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто, суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Ураховуючи практику Європейського суду та положення ч.1 ст. 178 КПК України, при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством. При цьому практика ЄСПЛ виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна розглядати як обставину, що може спонукати його до втечі (рішення у справах «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, «Ілійков проти Болгарії»)

Також суд враховує, що відповідно до практики ЄСПЛ, суворість передбаченого покарання, врахування тяжкості злочину, ступеню суспільної небезпечності особи та інтересів суспільства є суттєвими елементами при прогнозуванні та оцінці ймовірної майбутньої поведінки особи. Доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Продовження строку тримання під вартою, як підстава для втручання в право особи на свободу, має містити його обґрунтування, доцільність, аналіз ризиків у конкретних обставинах та інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. («W проти Швейцарії», «Тейс проти Румунії» та ін.).

Суд уважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим, існуючим ризикам, зазначеним у клопотанні, виходячи з такого.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень за вчинення яких передбачене покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Злочини інкриміновані обвинуваченому відносяться до кримінальних правопорушень проти громадської безпеки, безпеки руху та експлуатації транспорту, проти власності, мають високий ступінь суспільної небезпеки, а тому усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути призначено судом у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, обвинувачений може вжити заходи, спрямовані на переховування від суду. При цьому ризик втечі може бути розцінений ним, як менш небезпечне діяння ніж покарання та процедура його виконання.

На переконання суду вже ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Також, суд при встановленні ризику переховування враховує відомості, що характеризують обвинуваченого, зокрема, судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 є учасником бойових дій, опікується дідусем ОСОБА_11 , який є особою пенсійного віку, має бабусю похилого віку ОСОБА_12 , працював на посаді контролера пасажирського транспорту; згідно характеристики, виданою ТОВ «Явір -2005» за місцем роботи характеризувався позитивно, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину. Однак вказані обставини не можуть бути прийняті судом на підтвердження існування беззаперечних стримуючих факторів належної процесуальної поведінки обвинуваченого у подальшому та мінімізувати ймовірність вчинення дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування, на даній стадії судового розгляду, запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Слід вказати, що оцінюючи у сукупності та взаємозв`язку пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення та відомості, які характеризують його особу, суд уважає, що такі позитивні характеристики обвинуваченого по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, а тому, не є такими, які нівелюють існування встановлених та існуючих ризиків у даному кримінальному провадженні.

Вирішуючи клопотання прокурора, судом також ураховується, що обвинувачений ОСОБА_7 може з великою імовірністю вчинити заходи для переховування від суду, ураховуючи, що він під час досудового розслідування виїхав з міста Дніпра з метою нелегально перетнути кордон України, однак був зупинений у м. Літин Вінницької області.

Таким чином, суд уважає, що ризик переховування від суду з боку обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і на даний час реально існує.

При встановленні ризику впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Також, оцінюючи ризик незаконного впливу на потерпілого і свідків, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, ризик того, що затриманий, якщо його звільнять, може чинити тиск на свідків чи інших підозрюваних або іншим чином перешкоджати провадженню часто є особливо високим у справах, що стосуються організованої злочинної діяльності чи злочинних угруповань («Штвртецький проти Словаччини» (Stvrtecky v. Slovakia), § 61; «Подескі проти Сан Маріно» (Podeschi v. San Marino), § 149).

Оцінюючи наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, суд виходить з відомостей вказаних в обвинувальному акті, згідно яких обвинувачений ОСОБА_7 має не зняті та не погашені судимості, у тому числі за злочини проти власності.

У сукупності наведені обставини свідчать про достатні ризики втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності, впливу на потерпілих та свідків, інших обвинувачених, а також вчинення інших кримінальних правопорушень.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про зміну відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який або визначення застави, суд дійшов висновків, що інші більш м`які запобіжні заходи є такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виходячи з того, що позитивні характеристики обвинуваченого минулому, наявність на триманні дитини, опіка над дідусем, допомога бабусі, те, що він є учасником бойових дій, по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих йому злочинів та не зменшують наявності встановлених та підтверджених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому вказані обставини не можуть розглядатися, як беззаперечні стримуючі фактори належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Відтак клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Вирішуючи питання про визначення розміру застави обвинуваченому, ураховуючи тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, їх характер, відомості про обвинуваченого, які є раніше судимим та обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, відомості про намагання під час досудового розслідування незаконно перетнути кордон України, суд уважає, що застосування застави у даному випадку є недоцільним, оскільки не зможе стримати від порушення встановлених ризиків і виконання покладених процесуальних обов`язків, відтак клопотання сторони захисту про визначення відносно обвинуваченого розміру застави задоволенню не підлягає.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 181 КК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт застосовується до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч. 2 ст. 181 КПК України).

За змістом ч. 6 ст. 181 КПК України, строк дії домашнього арешту не може перевищувати 2-х місяців, у разі необхідності він може бути продовжений в межах досудового розслідування, але не більше 6 місяців. Разом з цим законодавцем не вказаний максимальний строк домашнього арешту під час судового розгляду, який може продовжуватись до закінчення провадження.

У разі необхідності строк домашнього арешту може бути продовжений в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.

Так відносно обвинуваченого ОСОБА_8 наразі встановлена наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема, можливого переховування від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. ОСОБА_8 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, що свідчить про існування ризику можливого переховування від суду та потребує на цьому етапі судового розгляду, застосування запобіжного заходу до обвинувачених, хоча і більш м`якого ніж тримання під вартою.

Існування ризику передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що обвинувачений офіційно не працевлаштовані, не мають постійного джерела доходів.

Таким чином, ураховуючи вказані обставини, суд уважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, на обвинуваченого ОСОБА_8 забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду. Відтак клопотання прокурора підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотань прокурора та продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_7 відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів без визначення розміру застави; продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_8 та строком на 2 місяці.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 181, 183, 193-194, 197, 315, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до 10 лютого 2026 року і зобов`язати цілодобово не покидати приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога», надання невідкладної медичної допомоги обвинуваченому та подальшого невідкладного повернення до житла.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком до 10 лютого 2026 року наступні обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту с. Заплавка, Самарівський район, Дніпропетровська область, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- негайно прибувати до суду за першим викликом;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками у даному кримінальному провадженні.

Ухвалу передати до Відділення поліції № 1 Самарівського РВП за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 для виконання.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на більш м`який або визначення розміру застави, - відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 15.12.2025.

Суддя ОСОБА_1