Справа № 455/168/25
Провадження № 1-кп/455/115/2025
У Х В А Л А

16 жовтня 2025 року м. Старий Самбір

СТАРОСАМБІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченої - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , про визнання доказів очевидно недопустимими в рамках кримінального провадження №0000102 від 22.04.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - село Арламівська Воля, Мостиський район, Львівська область; адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ЗМІСТ КЛОПОТАННЯ

Захисник обвинуваченої ОСОБА_4 (далі за текстом - Обвинувачена) - адвокат ОСОБА_5 (далі за текстом - Захисник), звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із клопотанням від 14.10.2025 про визнання доказів очевидно недопустимими в рамках кримінального провадження №0000102 від 22.04.2024 року (далі за текстом - Клопотання) наступних доказів сторони обвинувачення: 1) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4169т; 2) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4168т з додатками (в конверті); 3) протокол НСРД від 25.09.2024 №62/14/4-4355т з додатками (в конверті); 4) протокол НСРД від 29.07.2024 №62/14/4-4356т.

В обґрунтування Клопотання Захисник, що органом досудового слідства останній інкримінуються дії, пов`язані з отриманням неправомірної вигоди, вчинені за місцем її праці державним інспектором відділу митного оформлення №4 митного поста «Смільниця» Львівської митниці - тобто на території вказаного митного поста.

В той же час, відповідно з пункту 6 Положення про митний пост "Смільниця", пункту 1.4. Положення про відділ митного оформлення №4 митного поста "Смільниця" Львівської митниці, а також лист про надання інформації №7.4/428-04/8.19/34429 від 18.12.2024 на адвокатський запит Захисника, наданого заступником начальника Львівської митниці - зазначений митний пост розташований на території Республіки Польщі, при цьому - території митних постів, які розташовані на території іноземної держави не є територією України з урахуванням положень Закону України "Про державний кордон України".

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що проведення негласних сліжчих (розшукових) дій на території митного поста "Смільниця-Кросценко", тобто на території іншоземної держави, такі документи не надавались стороні захисту під час виконання вимог статті 290 КПК України, а тому не можуть бути використані в суді.

За викладеного, захисник Обвинуваченої, просить визнати очевидно недопустимими доказами: 1) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4169т; 2) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4168т з додатками (в конверті); 3) протокол НСРД від 25.09.2024 №62/14/4-4355т з додатками (в конверті); 4) протокол НСРД від 29.07.2024 №62/14/4-4356т.

В судовому засіданні 16.10.2025 Обвинувачена та Захисник, Клопотання підтримали, просили його задовольнити.

ПОЗИЦІЯ СТОРОНИ ОБВИНУВАЧЕННЯ

Прокурор 15.10.2025 направив на адресу суду заперечення на Клопотання Захисника про визнання доказів очевидно недопустимими. В обґрунтування заперечення посилається на те, що доводи сторони захисту щодо того, що НСРД було проведено за межами території України з порушенням встановленої законом процедури, оскільки прикордонний пункт знаходиться на території Республіки Польща є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 455/844/16-к прямо вказано, що територія відділу митного оформлення (митного поста) «Смільниця - Кросценко» (частина митного поста «Смільниця» Львівської митниці) фактично розташована на а території Республіки Польща, але суд визнав, що ця територія перебуває під юрисдикцією України і на неї поширюється українське законодавство.

Крім цього, відповідно до Положення про митний пост «Смільниця» та Положення про відділ митного оформлення № 4 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, зазначений відділ функціонує в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Смільниця-Кросценко». Юридична адреса вказаного пункту є с. Терло Львівська область (корпус 8-9), а фактична адреса с. Кросценко, Республіка Польща, де розташовані приміщення для здійснення митного оформлення та прикордонного контролю із державними знаками України (прапор України, державний герб України), у яких свою службову діяльність здійснюють працівники правоохоронних органів - Львівської митниці та військовослужбовці Державної прикордонної служби України, які носять установлений чинним законодавством України формений одяг, виконують свої службові обов`язки від імені держави Україна. Крім того, уповноваженими державними органами України у вказаному пункті пропуску встановлені відповідні режими пропуску.

Таким чином, територія митного поста «Смільниця-Кросценко» Львівської митниці, на якій здійснюють свою службову діяльність службові особи правоохоронних органів України, перебуває під юрисдикцією України та на вказану територію поширюється законодавство України. Зважаючи на вищевикладене, просив в задоволенні клопотання відмовити з підстав зазначених у запереченні.

Прокурор в судовому засіданні 16.10.2025 просив відмовити у задоволенні Клопотання Захисника.

КРИМІНАЛЬНЕ ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20.10.2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Тобто, кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, про що також і наголошувала ВП ВС у своїй постанові від 31.08.2022 року по справі № 756/10060/17.

Виходячи з положень ч. 1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

МОТИВИ ТА ВИСНОВКИ

Жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім цього особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, буде обмежувати права однієї зі сторін, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню.

Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і перш за все змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів як реалізація права сторони не може будь-яким чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд у будь-який час може визнати не допустимим та не належним будь-який доказ. Натомість не прийняття і не дослідження будь-яких доказів на думку суду може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особистості в кримінальному процесі так і гарантією правосуддя.

Окрім того, висловивши свою думку щодо доказів, наданих прокурором суд заздалегідь до постановлення остаточного судового рішення висловить свою правову позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Крім того, питання допустимості доказів, отриманих за наслідками проведення негласних (розшукових) дій на території митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФСУ з підстав того, що такий митний пост розташований на території Республіки Польщі - досліджувалось Верховним Судом у справі №455/844/16, де суд не знайшов підстав для визнання доказів недопустимими.

Таким чином, підстави вважати наведені у клопотанні Захисника докази очевидно недопустимими - відсутні, а питання про їх допустимість слід вирішувати під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

За викладено, суді дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення Клопотання Захисника.

СУДОВЕ РІШЕННЯ

Керуючись статтями 86, 87, 89, 94, 290, 369-372, 376 КПК України,суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , про визнання очевидно недопустимими доказами: 1) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4169т; 2) протокол НСРД від 09.09.2024 №62/14/4-4168т з додатками (в конверті); 3) протокол НСРД від 25.09.2024 №62/14/4-4355т з додатками (в конверті); 4) протокол НСРД від 29.07.2024 №62/14/4-4356т.

Вирішити питання допустимості вказаних доказів в порядку, визначеному частиною 1 статті 89 КПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Дата та час проголошення повного тексту ухвали - 12:50 година 21.10.2025.

Суддя ОСОБА_1