УХВАЛА

06 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 214/2983/24

провадження № 51-2289 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000180 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_8 засуджено:

- за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

- за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

- за ч. 2 ст. 311 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо запобіжного заходу, долі речових доказів та судових витрат.

Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, що викладені в його мотивувальній частині, ОСОБА_8 , переслідуючи злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 05 лютого 2024 року, між гаражами неподалік від будівлі на вул. Саксаганського, 33 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, у невстановленої досудовим розслідуванням особи придбав з метою збуту пакунок з розфасованою порошкоподібною речовиною, та розуміючи, що у сліп пакетах знаходяться психотропні речовини амфетамін, метамфетамін, особливо небезпечні психотропні речовини МДМА, PVP, а також речовина псевдоефедрин, яка віднесена до прекурсорів, переніс до себе додому на вул. Лісового, 23/17 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, де став зберігати з метою збуту.

Надалі, 05 лютого 2024 року ОСОБА_8 перевіз розфасовані порошкоподібні речовини до СТО, що біля КНП «Криворізька МДЛ № 4», що на вул. Володимира Великого, 33 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, звідки на автомобілі «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_9 , перевіз на територію ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_2», що на АДРЕСА_2, де під час огляду автомобіля в його салоні виявлено та вилучено пакунки з підписаною та розфасованою речовиною, що містить психотропну речовину амфетамін, загальною масою 5,0129 г, метамфетамін загальною масою 9,1162 г, особливо небезпечну психотропну речовину МДМА загальною масою 3,3689 г, PVP загальною масою 61,2899 г, речовину, яка віднесена до прекурсорів, псевдоефедрин, загальною масою 5,9204 г.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено.

Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року змінено, та виключено кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307 КК.

Ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, за ч. 2 ст. 311 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 (далі - прокурор) ставить питання про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції через неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що місцевий суд, врахувавши обставиною, яка пом`якшує покарання засудженому, його щире каяття, не встановив обставин, які б обтяжували покарання, однак, призначаючи остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, хоча і призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 307 КК, однак безпідставно не застосував положення ст. 69-1 КК.

Переглядаючи вирок суду в апеляційному порядку, за встановлених обставин справи та даних, які характеризують особу засудженого, суд апеляційної інстанції також констатував про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 69-1 КК стосовно ОСОБА_8 , у зв`язку з цим без належного обґрунтування відмовив у задоволенні апеляційних вимог сторони захисту у цій частині.

А тому стверджує, що суди обох інстанцій допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, поряд з цим не врахували усталену практику Верховного Суду, що є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити з підстав, викладених у її змісті, та змінити судові рішення судів попередніх інстанцій.

Захисник ОСОБА_6 , вказуючи про обґрунтованість касаційної скарги сторони обвинувачення, просив її задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до матеріалів справи у цьому провадженні захисник, не погоджуючись з призначеним ОСОБА_8 місцевим судом покарання за ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років, звернувся зі скаргою до апеляційного суду, у якій зазначав про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягало у незастосуванні положень ст. 69-1 КК при наявності встановленої судом обставини, яка пом`якшує покарання (щире каяття), визнанні вини, та відсутності обставин, які обтяжують покарання.

Суд апеляційної інстанції визнав посилання захисника на необхідність застосування ст. 69-1 КК безпідставним і зазначив: «Як вбачається з матеріалів провадження, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття. Більше жодних обставин, що пом`якшують покарання ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не встановлено, тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 69-1 КК».

Не погодившись з таким висновком, прокурор подав касаційну скаргу, у якій з посиланням на п. 6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та постанову Верховного Суду України від 14 квітня 2016 року просив судові рішення стосовно ОСОБА_8 змінити і, застосувавши положення ст. 69-1 КК, вважати його засудженим за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч. 2 ст. 311 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Колегія суддів вважає, що позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14 квітня 2016 року (справа № 5-23кс (15)16), згідно з якою неможливість застосування положень ст. 69-1 КК до осіб, які вчинили злочини за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, коли збитки або шкоду злочином заподіяно не було, порушує принцип справедливості, обмежує принципи рівності та індивідуалізації юридичної відповідальності, оскільки ступінь суспільної небезпечності злочинів без заподіяння збитків або шкоди значно нижчий, ніж злочинів, якими такі збитки або шкоду було заподіяно, суперечить точному змісту правової норми та не відповідає спрямованості Закону України № 270-VI від 15 квітня 2008 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», яким Кримінальний кодекс України був доповнений ст. 69-1.

Так, колегія суддів впевнена у тому, що законодавець не випадково обрав серед інших, передбачених ч. 1 ст. 66 КК, обставин, які пом`якшують покарання, саме обставини, передбачені у пунктах 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК, оскільки у своїй сукупності вони створюють умови для максимально швидкої сатисфакції (відчуття задоволеності у результатах кримінального провадження) у осіб, які безпосередньо постраждали від вчиненого щодо них кримінального правопорушення, як в моральному (наприклад, щире каяття), так і в матеріальному (відшкодування шкоди) аспекті. Саме наявність цих двох умов створює як у потерпілого, так і у суспільства в цілому уявлення справедливості.

Щодо застосування правил, встановлених в ч. 1 ст. 69-1 КК

За приписами ч. 1 ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, які обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Синтаксичний розбір вказаного речення дає підстави вважати, що підставу до призначення покарання, строк або розмір якого не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, складає сукупність умов, серед яких:

- наявність обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу;

- відсутність обставин, які обтяжують покарання;

- визнання обвинуваченим своєї вини.

Щодо наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються:

- за пунктом 1 цієї частини - з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

- за пунктом 2 - добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

У пункті 1 використана синтаксична конструкція, де однорідні члени речення «з`явлення із зізнанням», «щире каяття» з`єднані безсполучниковим зв`язком, а між двома останніми членами речення стоїть розділовий сполучник «або», який є місцем синтаксичного розриву тексту. Тому, одна із обставин, передбачена у пункті 1, - «активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення» є альтернативою іншим, зазначеним в ньому ж.

Формулювання п. 1 ч. 1 ст. 66 КК передбачає наявність будь-якої з обставин, перелічених у ньому: або «з`явлення із зізнанням» або «щирого каяття» або «активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення».

За синтаксичною конструкцією пункту 2, розташований в тексті розділовий сполучник «або» є місцем синтаксичного розриву тексту, тому одна із обставин, передбачена у ньому, є альтернативою іншій. Обов`язковою складовою підстави до застосування ч. 1 ст. 69-1 КК, серед іншого, є те, що відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди повинно бути добровільним.

В свою чергу за правозастосовною практикою всіх касаційних судів у складі Верховного Суду щодо тлумачення певних приписів матеріального чи процесуального закону «та» - це єднальний сполучник, який, за тлумаченням судів, об`єднує сукупність відокремлено позначених обставин в єдине поняття, вказує на спільний нерозривний зв`язок окремих чинників як необхідних і достатніх ознак для застосування відповідної норми.

Таким чином, сполучник «та» в ч. 1 ст. 69-1 КК сполучає обставини, передбачені в пунктах 1 і 2 ч. 1 ст. 66 КК, адже в контексті юридичної лексики цей сполучник використовується для об`єднання окремих складових в одне нерозривно поєднане поняття.

Отже, визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні обвинуваченим своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Підсумовуючи наведене, підстава застосування ч. 1 ст. 69-1 КК складається із сукупності таких чинників (елементів підстави), як: а) наявність обставин, що пом`якшують покарання, які передбачені у пунктах 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК; б) відсутність зазначених у ч. 1 ст. 67 КК обставин, які обтяжують покарання; в) визнання обвинуваченим своєї вини.

Аналіз вказаних обставин свідчить, що у своїй сукупності всі вони являють собою так зване «діяльне каяття» винного.

Відсутність хоча б однієї із зазначених складових виключає застосування ч. 1 ст. 69-1 КК.

При цьому слід враховувати, що наслідками кримінального правопорушення є шкода матеріального і нематеріального характеру.

До матеріальних наслідків належить шкода, що має особистий (фізичний) характер, тобто шкода здоров`ю або життю, особистій недоторканості, а також майнова шкода, яка може виявлятися у позитивній формі або бути упущеною вигодою. Окремим суспільно-небезпечним наслідком кримінальний закон визначає реальну небезпеку (загрозу) заподіяння наслідків матеріального характеру.

Нематеріальними наслідками є такі негативні зміни в об`єкті кримінально-правової охорони, які зазвичай виявляються у заподіянні шкоди основам національної чи громадської безпеки; трудовим, політичним, соціальним чи іншим, гарантованим законом правам і свободам людини і громадянина; шкода організаційного характеру; моральна шкода та інші види, подібні до вказаних.

У матеріальних складах кримінальних правопорушень наслідки передбачені в диспозиції кримінально-правової норми як обов`язкова ознака складу кримінального правопорушення, а в усічених та формальних - знаходяться поза межами складу кримінального правопорушення і в диспозиції не зазначаються.

Колегія суддів входить із того, що в приписах ст. 69-1 КК йдеться про повне добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди як матеріального так і не матеріального характеру, а не лише тих суспільно-небезпечних наслідків, які передбачені як обов`язкова ознака об`єктивної сторони певного кримінального правопорушення.

В усічених або формальних складах кримінальних правопорушень, де вирішальною умовою криміналізації є високий ступінь суспільної небезпечності діяння, заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам закон пов`язує із самим фактом вчинення протиправного діяння, адже воно посягає на фундаментальні підвалини суспільства і Держави.

Наслідки матеріального характеру у таких складах відіграють роль кваліфікуючої ознаки або взагалі не передбачені в нормі права, перебувають поза межами складу кримінального правопорушення і не можуть впливати на його кваліфікацію.

Отже у разі вчинення таких злочинів, серед яких кримінальні правопорушення: проти основ національної безпеки України; проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини і громадянина; проти громадської безпеки; проти здоров`я населення, зокрема у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, вирішення питання про застосування приписів ч. 1 ст. 69-1 КК вимагає встановлення та підтвердження доказами того, що шкода як в матеріальному її вимірі, так і нематеріальному, усунена або відшкодовано завданий збиток.

З наведених підстав колегія суддів вважає обґрунтованим відступ від правозастосовної позиції Верховного суду України в постанові від 14 квітня 2016 року в справі № 5-23 кс (15)16, за висновком якої при призначенні покарання із застосуванням ст. 69-1 КК добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується (відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання) тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно в кримінальному провадженні, зокрема, за ч. 2 ст. 309 КК, яка передбачає формальний склад правопорушення.

За наявності лише щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, враховуючи, що згідно із формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, будь-яких збитків або шкоди злочином заподіяно не було в провадженні за ч. 2 ст. 309 КК, та не встановлено обставин, що обтяжують покарання, Верховний Суд України застосував правила, передбачені ст. 69-1 КК.

В обґрунтування такого висновку Верховний Суд України поклав мотиви про те, що ступінь суспільної небезпечності злочинів без заподіяння збитків або наслідків значно нижчий, ніж злочинів, якими такі збитки або шкоду заподіяно.

Такі мотиви не викликають сумніву, якщо йдеться про кримінальні правопорушення із матеріальним складом, де підставою криміналізації є саме заподіяння суспільно-небезпечних наслідків. Водночас в приписах ст. 68 КК з метою реалізації принципу диференціації та індивідуалізації кримінальної відповідальності встановлено спеціальні правила призначення покарання за незакінчене кримінальне правопорушення, коли воно не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі винуватої особи, зокрема, не настали наслідки, передбачені в законі.

Натомість мотиви Верховного Суду України не сприймаються як переконливі щодо кримінальних правопорушень із формальним та усіченим складом, про що йшлося вище.

До того ж, якщо пристати на спосіб тлумачення застосований Верховним Судом України і бути послідовним в цьому, то вочевидь приписи ч. 1 ст. 69-1 КК мають бути застосовані і у випадку, коли особа «добровільно відшкодувала завданий збиток» або «усунула заподіяну шкоду» (про що вказується в п. 2 ч. 1 ст. 66 КК), водночас не «з`являлася із зізнанням», не «каялася щиро» і не «сприяла активно розкриттю кримінального правопорушення» (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК), оскільки, за такою логікою, застосування ч. 1 ст. 69-1 КК не вимагає поєднання тих обставин, про які йдеться в пунктах 1 і 2 ч. 1 ст. 66 КК.

Натомість вбачається з системного тлумачення приписів статей 65, 68, 69, 69-1, 69-2 закону України про кримінальну відповідальність, що положення ч. 1 ст. 69-1 КК покликані забезпечити диференціацію і індивідуалізацію кримінальної відповідальності в кримінальних провадженнях, де протиправними діями особи завдано збитку або заподіяно шкоду, проте відсутнє підґрунтя до застосування приписів статей 69-1 та 69-2 КК або ст. 68 цього Кодексу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.

За наявності підстави застосування ч. 1 ст. 69-1 КК закон встановлює і особливий порядок призначення покарання, згідно з якими строк (розмір) призначеного судом покарання не може перевищувати двох третин максимального строку (розміру) найбільш суворого виду покарання, передбаченого в санкції статті Особливої частини КК.

Із цих приписів закону випливає, що при застосуванні передбачених у ч. 1 ст. 69-1 КК правил суд повинен дотримуватися певних вимог, а саме:

- за наявності визначеної у ч. 1 ст. 69-1 КК підстави, застосування передбачених у ній правил має імперативний характер і є обов`язковим для суду;

- такі правила призначення покарання поширюються лише на основні види покарань;

- вони стосуються лише таких видів основних покарань, які мають строковий характер або визначаються певним розміром і стосуються лише найбільш суворого виду основного покарання, передбаченого в санкції;

- за приписами пунктів 1, 2 ст. 65 КК (Загальні засади призначення покарання), суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Отже, в будь-якому разі суд не може призначити покарання в розмірі, який є меншим, ніж визначений приписами статей 53, 55-58, 59-1, 60-63 КК, які встановлюють мінімальні межі для відповідних видів покарань.

Крім того, в ч. 3 ст. 65 КК встановлено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69і 69-2 цього Кодексу.

Отже, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу на підставі ч. 1 ст. 69-1 КК, законом України про кримінальну відповідальність не передбачено і прямо суперечить загальним засадам призначення покарання.

Таким чином, застосування ч. 1 ст. 69-1 КК, де дженджуристе виконання її правил відокремлено від інших приписів Загальної частини цього Кодексу призведе до призначення покарання, яке за своїм строком (розміром) виявиться нижчим від найнижчої (мінімальної) межі, встановленої для найбільш суворого виду покарання у конкретній санкції статті Особливої частини КК, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Особливості конструкції цілої низки санкцій, серед яких і визначена в ч. 3 ст. 307 КК, де передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років, де дві третини від максимального розміру покарання є нижчим від мінімальної його межі, встановленої в санкції, унеможливлюють призначення на підставі ч. 1 ст. 69-1 КК більш м`якого покарання, ніж встановлено в законі.

Так само і щодо санкцій в частинах 2, 3, 4 ст. 110-2 КК (Фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України), ч. 1 ст. 111 КК (Державна зрада), ст. 111-2 КК (Пособництво державі агресору), ч. 2 ст. 121 КК (кваліфіковані види Умисного тяжкого тілесного ушкодження), ч. 3 ст. 153 КК (Сексуальне насильство) та ін.

Оскільки у таких випадках призначення покарання нижче від найнижчої його межі, встановленої в санкції, здійснюється судом виключно за правилами і на підставах, визначених в статтях 69, 69-2 КК, а не за наявності підстав для застосування ч. 1 ст. 69-1 КК, то і використання приписів останньої в обґрунтування такого рішення є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

За правозастосовною практикою Верховного Суду призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, за приписами ч. 1 ст. 69 КК суд має право за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, якщо: 1) вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

Натомість, якщо керуватися висновками Верховного Суду України в постанові від 14 квітня 2016 року в справі № 5-23 кс (15)16 щодо застосування ст. 69-1 КК, в цьому провадженні за ч. 3 ст. 307 КК, за санкцією якої покарання визначено в межах від 9 до 12 років позбавлення волі, і встановлено лише щире каяття, як обставина, яка пом`якшує покарання, останнє не може бути призначено більше ніж 8 років позбавлення волі, що прямо суперечить приписам частин 1, 3 ст. 65 КК.

Колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій щодо не застосування положень ч. 1 ст. 69-1 КК в цьому провадженні і вбачає підґрунтя для передачі провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від вказаного вище висновку Верховного Суду України в постанові від 14 квітня 2016 року в справі № 5-23 кс (15)16.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України № 1402-VIII від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, тобто шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Частиною 2 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За приписами ч. 4 ст. 434-2 КПК про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, де викладає мотиви стосовно необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному частинами першою-четвертою ст. 434-1 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених ч. 5 ст. 434-1 вказаного Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 7 § 3 Перехідних положень Розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Колегія суддів вважає, що висновок про застосування ч. 1 ст. 69-1 КК має бути таким:

Підстава до застосування ч. 1 ст. 69-1 КК складається із сукупності таких елементів, як: а) наявність обставин, що пом`якшують покарання, які передбачені у пунктах 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК, не менше як по одній із кожного пункту; б) відсутність обставин, які обтяжують покарання; в) визнання обвинуваченим своєї вини.

Призначене з урахуванням правил ч. 1 ст. 69-1 КК покарання не може бути більш м`яким, ніж передбачено законом, оскільки підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, визначаються лише статтями 69і 69-2 КК.

Відсутність відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди є підставою до застосування спеціальних правил призначення покарання, передбачених ст. 68 КК, а не ч. 1 ст. 69-1 цього Кодексу.

Керуючись статтями 376, 434-1, 434-2, 441 КПК, Суд

постановив:

Кримінальне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000180 за обвинуваченням ОСОБА_8 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3