Провадження №11-кп/801/1242/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за № 0001274 від 11.09.2025 за ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, до 31.01.2026 включно.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , продовжують існувати і до тепер.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та обрати інший, менш суворий запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала щодо ОСОБА_8 є незаконною, необґрунтованою та постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Захисник зазначає, що сам по собі факт обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а також наявність обґрунтованої підозри, після спливу значного проміжку часу досудового розслідування та судового розгляду, не може бути єдиним і достатнім виправданням подальшого тримання особи під вартою.

При цьому захисник наголошує, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, формально послався на тяжкість інкримінованого злочину, не навівши у судовому рішенні конкретних та індивідуалізованих підстав, а також не обґрунтував наявність реальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які б виправдовували подальше застосування найсуворішого запобіжного заходу.

У апеляційній скарзі зазначено, що ризик переховування від суду відсутній, оскільки ОСОБА_8 брав участь у всіх процесуальних діях та належним чином виконував покладені на нього обов`язки. Так само, на переконання сторони захисту, відсутній ризик знищення чи приховування доказів, оскільки всі докази у кримінальному провадженні вже зібрані та перебувають у розпорядженні органу досудового розслідування, а стороною обвинувачення вони були долучені до матеріалів справи.

Крім того, захисник вказує, що ймовірність незаконного впливу на свідків є неможливою, а ризик перешкоджання кримінальному провадженню не доведений та має абстрактний характер, що прямо суперечить вимогам ст. 177 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини.

Захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував обставини, передбачені ст. 178 КПК України, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, проходить військову службу, позитивно характеризується та щиро визнає свою вину, повністю кається у вчиненому.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що матеріали кримінального провадження не містять жодного належного доказу, який би підтверджував існування ризиків, визначених п.п. 1 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, натомість сторона обвинувачення лише припускає можливість їх настання, що відповідно до ст. 62 Конституції України має тлумачитися на користь обвинуваченого.

Захисник посилається на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання під вартою може бути виправдане лише за наявності конкретного суспільного інтересу, що переважає принцип поваги до свободи особи, а саме лише посилання на тяжкість обвинувачення визнається порушенням п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув можливість застосування альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу, а тому ухвала підлягає скасуванню з призначенням ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за попередньою змовою групою осіб, вчиненого в умовах воєнного стану.

Перебуваючи на волі, обвинувачений, маючи усталені контакти з іншим співучасником, може використовувати їх для координації поведінки та узгодження показань, а також для впливу на свідків, які ще не допитані судом. Така процесуальна вразливість свідків у поєднанні з організованим характером злочинної діяльності створює реальний, а не гіпотетичний ризик незаконного впливу на них.

Отже, наявні підстави вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може впливати на інших обвинувачених та свідків у цьому кримінальному провадженні, що відповідає ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, фактичні обставини справи та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, свідчать про відсутність ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Апеляційний суд також враховує, що на стадії судового розгляду кримінального провадження ризики, визначені ст. 177 КПК України, не зникають автоматично зі спливом часу, а навпаки з огляду на наближення моменту ухвалення вироку, можуть посилюватися, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини.

Доводи сторони захисту про відсутність ризиків незаконного впливу на свідків та перешкоджання кримінальному провадженню колегія суддів оцінює критично, оскільки такі твердження носять припущений характер та не спростовують висновків суду першої інстанції, зроблених з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та змісту пред`явленого обвинувачення.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, однак у даному випадку саме цей захід є пропорційним та необхідним, оскільки більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити досягнення мети кримінального провадження та належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, належним чином оцінив обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема дані про особу ОСОБА_8 , однак дійшов обґрунтованого висновку, що наявні позитивні характеристики, проходження військової служби та відсутність судимостей не нівелюють існування процесуальних ризиків, зумовлених тяжкістю обвинувачення.

Посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у даному кримінальному провадженні судом наведено конкретні та достатні мотиви для продовження тримання під вартою, а рішення суду першої інстанції відповідає принципам законності, необхідності та пропорційності втручання у право на свободу особи, гарантоване ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за № 0001274 від 11.09.2025 за ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4