ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 953/8287/24

провадження № 51-2598км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000975, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Ківшарівка Куп`янського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за таких обставин.

Так, 1 листопада 2023 року ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, під час воєнного стану, отримав повістку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди цього ж дня він з`явився, пройшов військово-лікарську комісію та після чого, будучи згідно довідки комісії придатним до військової служби, отримав повістку для відправлення 10 листопада 2023 року до військової частини для проходження військової служби.

Проте, 10 листопада 2023 року ОСОБА_6 , не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи придатним до військової служби, маючи прямий умисел, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 8 липня 2024 року надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку захисника, судові рішення є незаконними і необґрунтованими, а в їх основу покладено докази, які не підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину.

Захисник стверджує, що вирок суду першої інстанції постановлено за результатами спрощеного судового розгляду, що передбачено ст. 349 КПК, однак ОСОБА_6 вину у скоєному не визнав, а тому застосування скороченого розгляду прямо суперечить ч. 3 цієї статті, обмежує реалізацію права на останнього на захист та є істотним процесуальним порушенням.

Крім іншого зазначає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбаченого ст. 336 КК, вирок суду не містить аналізу доказів, не досліджено обґрунтованість доводів про фіктивність вручення повістки неуповноваженими особами та відсутність належного обліку військовозобов`язаного у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, призначене ОСОБА_6 покарання є надто суворим та судом не надано оцінки можливості застосування до останнього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання захисту про повторне дослідження доказів, про виклик і допит представників ІНФОРМАЦІЯ_6, про врахування релігійних переконань ОСОБА_8 як чинника, що унеможливлює його участь у військових формуваннях та інші.

Також, апеляційний суд належним чином не розглянув апеляційну скаргу сторони захисту та залишивши її без задоволення, не зазначив мотивованих відповідей на всі її доводи.

Отже, судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 404, 419 КПК і підлягають скасуванню.

У запереченнях на касаційну скаргу захисника, прокурор просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений і його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Водночас Суд звертає увагу, що в поданій касаційній скарзі захисник, серед іншого, не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ставить під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі положень статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Тобто, такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновок місцевого суду, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.

Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника про те, що суд першої інстанції постановив вирок за результатами спрощеного судового розгляду, що обмежило реалізацію права засудженого на захист, попри те, що ОСОБА_6 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК не визнав, оскільки з матеріалів справи убачається, що суд розглянув кримінальне провадження в загальному порядку, а не застосовував процедуру, що визначена ч. 3 ст. 349 КПК. Також колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_8 , в якій він зазначає, що залучення захисника до участі у справі не потребує, свій захист бажає здійснювати самостійно.

Що стосується тверджень сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення, а також про відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують вину останнього, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, диспозицією ст. 336 КК передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки. Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, виражається у бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктом злочину є громадяни України (або іншої країни) чоловічої або жіночої статі - військовозобов`язані, які підлягають мобілізації, резервісти. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Злочин, передбачений ст. 336 КК, має формальний склад - відповідальність за цим законом настає незалежно від наслідків суспільно небезпечних діянь. Спосіб ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період та мотив учинення кримінально-караного діяння не впливають на кваліфікацію, вони є факультативними ознаками в структурі суб`єктивної сторони цього правопорушення, оскільки не передбачені в диспозиції згаданої статті КК ні прямо, ні опосередковано.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (№ 3564-ХІІ від 21 жовтня 1993 року) під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитись до військової частини, або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Як слідує з наявного в матеріалах кримінального провадження обвинувального акту від 2 вересня 2024 року, він міститись наступну правову кваліфікацію кримінального правопорушення: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК).

Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення місцевий суд встановив, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, під час воєнного стану, отримав повістку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди цього ж дня з`явився, пройшов військово-лікарську комісію та будучи придатним до військової служби, отримав повістку для відправлення 10 листопада 2023 року до військової частини для проходження служби.

Проте, 10 листопада 2023 року ОСОБА_6 , не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи придатним до військової служби, маючи прямий умисел, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 8 липня 2024 року надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією.

З вироку вбачається, що будучи допитаним у суді першої інстанції ОСОБА_6 вину у вчиненні злочину не визнав, однак не оспорював фактичні обставини, вказані в обвинувальному акті. Підтвердив, що раніше проходив строкову службу в 2018-2019 роках та має військово-облікову спеціальність. 1 листопада 2023 року ВЛК визнала його придатним до військової служби. У листопаді 2023 року в учбовому підрозділі він відмовився приймати присягу, оскільки з 2021 року є віруючою людиною та показав довідку Харківського обласного об`єднання церков євангельських баптистів від 2 лютого 2023 року, наслідком чого його повернули до м. Харкова.

При того ОСОБА_6 підтвердив, що в ІНФОРМАЦІЯ_2 йому запропонували проходження альтернативної служби (кухарем), проте він відмовився, оскільки він все одно мав тримати зброю у руках, що суперечить його релігійним переконанням. Пояснив, що йому надали повістку на 10 листопада 2023 року, однак до ІНФОРМАЦІЯ_2 він не з`явився, злякавшись за своє життя і здоров`я в разі проходження військової служби в ЗСУ. З 1 вересня 2024 року є студентом 1 курсу Харківського регіонального Біблійного Коледжу факультет Церковного служіння.

Крім цього, судом першої інстанції було досліджено: повідомленням про кримінальне правопорушення від 17 червня 2024 року про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідку ВЛК від 2 листопада 2023 року, відповідно до якої солдат ОСОБА_6 визнаний придатним до військової служби; картку обстеження та медичного огляду від 1 листопада 2023 року, відповідно до якої солдат ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВЧ НОМЕР_1 , військова служба у Збройних Силах 2018-2020 роки, придатний до військової служби; корінець повістки, з якого вбачається, що 4 листопада 2023 року о 12:00 ОСОБА_6 отримав повістку про явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 10 листопада 2023 року на 8:30 за що розписався; поіменний список військовозобов`язаних, призваних ІНФОРМАЦІЯ_2 і відправлених у складі команди НОМЕР_2 , відповідно до якого, пункт призначення - Дніпропетровська область, час прибуття в пункт призначення - 10 листопада 2023 року, порядок відправки - автотранспорт, маршрут руху - Харків-Дніпропетровська область, солдат - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, відмітка про прийняття: «не прибув на відправку»; акт № 23 від 17 червня 2023 року, відповідно до якого, ОСОБА_6 , якому представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 4 листопада 2023 року доведено про вимогу прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 10 листопада 2023 року на 08:30 для призову за мобілізацією та повідомлено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, в зазначений час для відправки до ВЧ не прибув; заяву ОСОБА_6 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 8 липня 2023 року, відповідно до якої він повідомляє, що не перебуває на обліку у лікаря нарколога чи психіатра, травм голови, хребта на протязі життя не отримував, визнаний придатним для несення служби у лавах ЗСУ та категорично відмовляється проходити військову службу в ЗСУ, добровольчих батальйонах, а також інших військових формувань, у тому числі у підрозділах зв`язку, інженерії, постачання/продовольства, тилового забезпечення, медичних підрозділах, пошуково-рятувальних підрозділах за побоювання за своє життя; виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 9 серпня 2024 року, відповідно до якої, ОСОБА_6 має діагноз: множинний карієс зубів, хронічний генералізований пародонтит, симптоматичний хронічний катаральний гінгівіт, вторинна адентія, дистальний прикус; висновок експерта №09-1252/2024 від 23 серпня 2024 року, відповідно до якого, встановлені у ОСОБА_6 захворювання/хворобливі стани не відносяться до таких, що б потребували постійного нагляду та надання відповідної кваліфікаційної/екстреної допомоги; протокол огляду предметів від 23 серпня 2024 року, в ході якого в присутності спеціаліста Голови ВЛК оглянутий вищевказаний висновок судово-медичної експертизи №09-1252/2024 та зафіксована відсутність діагнозів, які б перешкоджали ОСОБА_6 проходити військову службу; військовий квиток серії НОМЕР_3 виданим 21 листопада 2018 ІНФОРМАЦІЯ_6 , з якого вбачається у 2018 році ОСОБА_6 прийняв військову присягу у ВЧ НОМЕР_4 ; лист командира ВЧ НОМЕР_5 №6668 від 28 червня 2024 року , з якого вбачається, що ОСОБА_6 не зарахований до списків військової частини НОМЕР_5 .

За наслідками судового розгляду даного кримінального провадження, встановивши фактичні обставини вчиненого, дослідивши та оцінивши сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та правильно кваліфікував його дії за ст. 336 КК.

Доводи захисника про відсутність доказів того, що ОСОБА_6 умисно невиконав обов`язок з`явитися за повісткою, спростовуються вищезазначеними письмовими доказами, а також показаннями самого засудженого, котрий у суді першої інстанції безпосередньо підтвердив, що йому надали повістку на 10 листопада 2023 року, однак до ІНФОРМАЦІЯ_2 він не з`явився.

Отже, на думку Суду, твердження захисника про те, що покладені в основу вироку докази не підтверджують винуватість ОСОБА_6 за ст. 336 КК, а також, що в його діях відсутній склад вказаного кримінального правопорушення, є необґрунтованими.

Вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам статей 370, 374 КПК

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, доводи якої за своїм змістом є аналогічними доводам його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, КПК перевірив зазначені в них вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав скаргу необґрунтованою.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Спростовуючи твердження сторони захисту про порушення права ОСОБА_8 на захист через незабезпечення участі захисника, суд апеляційної інстанції послався на матеріли кримінального провадження, а саме на журнал судового засідання від 13 вересня 2024 року, з якого убачається, що ОСОБА_6 повідомив суду, що участі захисника не потребує.

Додатково Суд звертає увагу на наявну в матеріалах кримінального провадження заяву ОСОБА_6 про відмову від участі захисника у розгляді справи, що міститься на аркуші 30, де останній також вказує, що бажає здійснювати свій захист самостійно.

Крім цього, судом апеляційної інстанції перевірялись твердження сторони захисту про недопустимість доказів, зібраних стороною обвинувачення з тих підстав, що ОСОБА_6 не перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак вручення йому повісток, проходження медичної комісії та подальше вручення «бойової» повістки було нелегітимним.

Відхиляючи вказані доводи, суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали провадження не свідчать про недопустимість доказів згідно вимог статей 87-89 КПК, оскільки всі докази встановлені, зібрані та досліджені органом досудового розслідування, а згодом судом, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України. При цьому, порушень прав та свобод людини, визначених ст. 87 КПК, судом також не встановлено, а досліджені в судовому засіданні докази узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у суду. Відтак, порушень вимог КПК, спроможних спростувати висновки суду при розгляді справи, не встановлено.

Суд звернув увагу на те, що з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що в свою чергу відносить до Київського району м. Харкова, а відтак перебуває у віданні ІНФОРМАЦІЯ_2 . До того ж, стороною захисту не надано жодних відомостей щодо оскарження та результатів оскарження процедур, які передували видачі ОСОБА_6 так званої «бойової повістки», з огляду на юрисдикційні порушення при їх проведенні.

Отже, з урахуванням наведеного, суд визнав необґрунтованими твердження сторони захисту про нелегітимність вручення ОСОБА_6 повісток, проходження ним медичної комісії та недопустимість отриманих доказів.

Що стосується аргументів захисника про порушення судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, то слід вказати наступне.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному кримінальному провадженні такої умови апеляційний суд не встановив, а клопотання сторони захисту про дослідження доказів, не містило обґрунтованих мотивів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження. Сам по собі факт незгоди сторони захисту з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Крім того, суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження у суду не було. За таких обставин не вбачається порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів.

При цьому, всупереч твердженням захисника, суд апеляційної інстанції розглянув клопотання сторони захисту про виклик в судове засідання представників ІНФОРМАЦІЯ_2 , представника ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідків з релігіозних общин, в задоволенні яких судом було відмовлено. Водночас, судом було задоволено клопотання про долучення до матеріалів провадження наданих стороною захисту документів.

Відносно інших клопотань про недопустимість доказів, досліджених судом першої інстанції, про визнання наявності у ОСОБА_6 стійких регілійних переконань, що несумісні з виконанням військового обов`язку, про визнання факту, що при розгляді справи у суді першої інстанції було допущено порушення право ОСОБА_6 на захист, то суд надав цим клопотанням оцінку в нарадчій кімнаті, а підстави неврахування відобразив у своєму рішенні.

Твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційні скарги сторони захисту та не дав відповідей на всі їх доводи, є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободяк такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційних скаргах сторони захисту, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав скарги необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Відносно доводів сторони захисту про неврахування судами позиції ОСОБА_6 відносно неможливості проходження військової служби з міркувань релігії, що є підставою для альтернативної служби, то слід зазначити наступне.

Так, питання, аналогічні тим, які порушені стороною захисту в касаційній скарзі і послідовно обстоювались нею у ході судового провадження в судах попередніх інстанцій, були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду. За результатами розгляду об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 ст. 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і ч. 2 ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод , допускається відповідно до її ст. 15, однак з 4 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Об`єднана палата вважала, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Об`єднана палата не залишила поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 7 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Об`єднана палата не вбачала підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Об`єднана палата визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Такої ж позиції притримується колегія суддів касаційного суду під час розгляду цього кримінального провадження. З урахуванням викладених вище висновків об`єднаної палати, висновок судів попередніх інстанцій про те, що призов на військову службу ОСОБА_6 під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК, є правильним.

Крім того, слід звернуту увагу, що з показань засудженого ОСОБА_6 убачається, що в ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було запропоновано проходження альтернативної служби (кухарем), проте від даної пропозиції він відмовився.

Отже, на переконання колегії суддів, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведена поза розумним сумнівом, а тому протилежні твердження сторони захисту є необґрунтованими.

Підсумовуючи, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Під час розгляду кримінального провадження судами обох інстанцій було створено необхідні умови для реалізації сторонами принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22, 26 КПК. При розгляді провадження сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, то на думку Суду, вони є необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.

Так, статтями 50, 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановлені обставини справи, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, не одружений, не працевлаштований, на утриманні осіб похилого віку та неповнолітніх дітей не має, не є особою з інвалідністю, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання суд не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини у сукупності, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 336 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Підстав для призначення засудженому покарання з урахуванням статей 69 чи 75 КК суд не встановив.

Отже, Верховний Суд вважає, що покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень судами попередніх інстанцій.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3