Справа № 138/3408/25
Провадження №11-кп/801/220/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000259 від 01.06.2024,

за апеляційною скаргою прокурора Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року,

яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, фізичної особи-підприємця, тел. НОМЕР_1 , несудимого, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 ,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 272 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 272 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п`ять тисяч) гривень без позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

Понесені у справі процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в сумі 29458 (двадцять дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень 40 копійок, ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_10 на підставі цивільно-правової угоди від 01.05.2024 строком по 01.06.2024 фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_8 було залучено до виконання робіт за професією бетоняра, різноробочого та до його обов`язків входило виготовлення будівельних блоків на саморобній стаціонарній бетонозмішувальній установці, яка перебуває у власності ФОП ОСОБА_8 , що входить до переліку робіт за професією з підвищеною небезпекою.

Так, 31.05.2024 о 08:00 год. ОСОБА_10 , перебуваючи на території виробничої дільниці «Розчинний вузол на виробництві» за адресою: провулок Полтавський, 28, м. Могилів-Подільський Вінницької області, після виробничої наради приступив до роботи щодо виготовлення будівельних блоків на стаціонарній бетонозмішувальній установці ФОП ОСОБА_8 . Близько 08:40 год., помітивши, що в бетонозмішувачі перекосився скіповий підйомник для сухої суміші, ОСОБА_10 вручну послабив троси та з метою вирівнювання скіпового підйомника заліз в грушу бетонозмішувача, попередньо не знеструмивши агрегат. О 09:00 год. під час встановлення скіпового підйомника в своє положення відбувся удар, в ході чого стався запуск бетонозмішувача, внаслідок якого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритої рани волосистої частини голови, закритої травми грудної клітки справа-перелому 7 ребра, забою правої нирки, паранефральної гематоми справа (без загрозливих для життя явищ), садни тулуба, які утворились від воздії тупих предметів, можливо 31.05.2024 та належать : перелом 7 ребра правої половини грудної клітини, забій правої нирки з паранефральною гематомою (без загрозливих для життя явищ) до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які спричиняють тривалий розлад здоров`я більше 21 доби, згідно п.2.2.1 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», а рана на волосистій частині голови до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричиняють короткочасний розлад здоров`я більше 6 діб, але менше 21 доби, згідно п.2.3.1а «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», садна тулуба до категорії легких тілесних ушкоджень, які не спричиняють розлад здоров`я більше 6 діб, згідно п.2.3.1 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

При цьому, ФОП ОСОБА_8 через службову недбалість у виді протиправної самовпевненості, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків. Але легковажно розраховуючи на їх відвернення, керуючи роботами з виготовлення будівельних блоків та стаціонарній бетонозмішувальній установці, допустив ряд порушень правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, зокрема відступи від вимог:

- статті 13 Закону України «Про охорону праці» - не забезпечив створення безпечних і здорових умов праці, не здійснив належного контролю за дотриманням вимог безпеки;

- статті 17 не організував проведення попередніх і періодичних медичних оглядів працівників, зайнятих на роботах зі шкідливими умовами праці;

- статті 18 не забезпечив проведення навчання, інструктажів і перевірки знань працівників з питань охорони праці;

- статті 21 допустив виконання робіт підвищеної небезпеки без отримання дозволу та без проведення експертизи умов праці.

Також порушено вимоги:

- пунктів 3.1, 3.16, 3.18, 4.1, 5.1, 6.1, 6.3, 6.4, 6.10 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці №15 від 26.01.2005, якими визначено порядок і обов`язковість проведення навчання, інструктажів, перевірки знань та недопущення до роботи осіб, що не пройшли перевірку знань;

- пункту 1.1 Переліку посад посадових осіб, які проходять навчання і перевірку знань з питань охорони праці Додаток 3 до пункту 5.1 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, що встановлює коло осіб, які зобов`язані проходити таке навчання;

- пунктів 1.3, 2.6 Положення про медичний огляд працівників певних категорій, затвердженого наказом МОЗ №246 від 21.05.2007, якими передбачено обов`язковість проведення попередніх та періодичних оглядів і відсторонення від роботи осіб, які їх не пройшли;

- пункту 6.1 Переліку шкідливих і небезпечних виробничих факторів виробничого середовища і трудового процесу, при роботі з якими обов`язковий попередній (періодичні) медичний огляд працівників Додаток 4 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, яким визначено обов`язковість проведення заходів впливу небезпечних факторів на працівників;

- пунктів 4, 17, 19, 21 розділу ІІ, пункту 8 розділу ІІІ Вимог безпеки та захисту здоров`я під час використання виробничого обладнання працівниками, які забезпечують безпечну роботу працівників, запобігають травмам, аваріям і впливу шкідливих факторів під час експлуатації машин, механізмів та інструментів;

- пунктів 3.31, 7.1, 7.73, 10.1.3, 10.1.4 Правил охорони праці для працівників бетонних і залізобетонних заводів, затверджених наказом Держгірпромнагляду України №179 від 13.06.2011, які встановлюють порядок організації безпечного виконання робіт, експлуатації обладнання, використання засобів індивідуального захисту та заборону допуску працівників без відповідного інструктажу;

- пунктів 1, 5, 8 Переліку робіт, на які видається наряд-допуск, та додатка 3Правил охорони праці для працівників бетонних заводів, якими визначено перелік робіт підвищеної небезпеки, що виконуються лише за наявності наряду-допуску, та вимоги до його оформлення.

В частині цього фізична особа-підприємець ОСОБА_8 :

- не забезпечив функціонування системи управління охороною праці на виробничій ділянці «Розчинний вузол на виробництві»;

- залучив до виконання робіт підвищеної небезпеки працівника без наявності відповідної кваліфікації, досвіду роботи та не за професією, визначеною цивільно-правовою угодою;

- видав виробниче завдання та допустив до виконання робіт підвищеної небезпеки, в умовах дії небезпечних виробничих факторів, особі/у, яка не пройшла медичний огляд, спеціальне навчання і перевірку знань, вступний та первинний інструктаж за питаннями щодо методів виконання даних робіт безпечним чином;

- допустив до експлуатації саморобну бетонозмішувальну установку, що не обладнана захисним огородженням (кришкою корита);

- не здійснював контроль за виконавчою, технологічною дисципліною залучених працівників, і його дії з технічної точки зору знаходились в прямому (безпосередньому) причинно-наслідковому зв`язку з настанням нещасного випадку травмуванням ОСОБА_10 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 272 КК України, як порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві або будь-якому підприємстві особою, яка зобов`язана їх дотримувати, якщо це порушення заподіяло шкоду здоров`ю потерпілого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 1 ст. 272 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення викладені в обвинувальному акті. У скоєному щиро розкаявся.

Потерпілий ОСОБА_10 надав до суду заяву про розгляд даного провадження без його участі, будь-яких претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, просить суворо його не карати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 272 КК України у виді штрафу в розмірі 1 500 (одна тисяча п?ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п?ять тисяч) гривень, з позбавлення права займатися діяльністю щодо виконання робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 (один) рік.

Вказані вимоги мотивує тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зокрема, судом першої інстанції не наведено жодних мотивів про не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, що є порушенням ст.370, 374 КПК України.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що потерпілий отримав травму при виконанні робіт з підвищеною небезпекою, до виконання яких у порушення цілого ряду вимог чинного законодавства його допустив обвинувачений, не отримавши дозволу на виконання таких робіт.

Прокурор вважає, що отримання прибутку ОСОБА_11 не може становити загрозу для здоров?я чи життя осіб, яких він залучає до виконання тих чи інших робіт. Разом з тим, здійснення ОСОБА_11 підприємницької діяльності є його єдиним джерелом отримання коштів для забезпечення себе і своєї сім?ї, тому його слід позбавити не всього права займатися підприємницькою діяльністю, а лише позбавити права займатися діяльністю щодо виконання робіт з підвищеною небезпекою. Позбавлення його цього права узгоджується з вимогами ст. 55 КК України та позицією Верховного Суду у постанові від 22.05.2018, справа № 753/18479/16-к.

Позиції учасників кримінального провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити з підстав, наведених у ній. Вказав, що здійснення обвинуваченим підприємницької діяльності та отримання прибутку не має наражати інших осіб на небезпеку.

Захисник ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просив її залишити без задоволення, оскільки роботи, якими займається обвинувачений не потребують отримання спеціального дозволу. Надіслав до апеляційного суду копію квитанції про сплату обвинуваченим ОСОБА_8 штрафу у розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 гривень та витрат за проведення експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 29 458 гривень, а також виписку про сплату податків ФОП ОСОБА_8 за 2025 рік у розмірі 248 432 грн та 94 коп. Захисник вказав, що додаткове покарання, передбачене у санкції ч.1 ст.272 КК України, не є обов`язковим та просив урахувати, що його призначення фактично призведе до зупинення підприємницької діяльності обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просив її залишити без задоволення, підтримав свого захисника. Вказав, що основним видом його підприємницької діяльності є виготовлення виробів із бетону для будівництва, а тому призначення додаткового покарання фактично призведе до зупинення підприємницької діяльності.

Потерпілий ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, вирок не оскаржував. У суді першої інстанції надав заяву про розгляд даного провадження без його участі, будь-яких претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, просив суворо його не карати. За таких обставин, захисник, обвинувачений та прокурор не заперечували щодо проведення апеляційного розгляду у його відсутність.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В апеляційній скарзі прокурор не оскаржує правильність установлених судом першої інстанції фактичних обставин, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, а саме у частині не призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю щодо виконання робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 (один) рік.

Перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що посилання прокурора на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За правилами ч. 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції урахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є фізичною особою-підприємцем, одружений, за місцем проживання скарг та зауважень на нього голові квартального комітету не надходило, за психіатричною та наркологічною допомогою обвинувачений не звертався; позицію потерпілого ОСОБА_10 , який у своїй заяві вказав, що будь-яких претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, просив суворо не карати; позицію прокурора ОСОБА_9 , який у судових дебатах просив призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без призначення додаткового покарання; обставини, що пом`якшують покарання, а саме - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав, що для виправлення ОСОБА_8 достатньо призначити покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання.

На переконання колегії суддів, ці висновки суду першої інстанції у цілому є законними та обґрунтованими.

Так, із змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, санкція ч.1 ст. 272 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, так і не застосовувати такого покарання до особи.

Отже, вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження.

У даному провадженні колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права на виконання робіт з підвищеною небезпекою з огляду на наступне.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 є ФОП з 2005 року та основним видом його діяльності є виготовлення виробів із бетону для будівництва. За всю його діяльність як ФОП з 2005 року до 2024 року це перший нещасний випадок, пов`язаний із порушенням правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою. При цьому з моменту вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , а саме 31.05.2024 по 02.02.2026 (апеляційний розгляд) пройшов доволі тривалий строк, протягом якого останній не вчиняв нових кримінальних правопорушень у тому числі, пов`язаних із порушенням правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою.

Також колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 , є проступком та характеризується необережною формою вини. При цьому поза увагою колегії суддів не залишається те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Разом з тим, колегія суддів зважає на поведінку обвинуваченого під час та після вчинення кримінального правопорушення, а також причинно наслідковий зв`язок між службовою недбалістю, яку він допустив та настанням нещасного випадку з ОСОБА_10 під час робіт із виготовлення будівельних блоків на стаціонарній бетонозмішувальній установці. У той же час колегія суддів вважає, що в певній мірі ступінь вини ОСОБА_8 знижує те, що саме потерпілий ОСОБА_10 , помітивши, що в бетонозмішувачі перекосився скіповий підйомник для сухої суміші, не повідомив обвинуваченого ОСОБА_8 про технічну несправність, а самостійно вручну послабив троси з метою вирівнювання скіпового підйомника, залізши в грушу бетонозмішувача, попередньо не знеструмивши агрегат, що й стало безпосередньою причиною отримання потерпілим тілесних ушкоджень.

На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги прокурора не містять переконливих підстав, які би спростовували висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без призначення додаткового покарання, а зводяться до того, що потерпілий отримав травму при виконанні робіт з підвищеною небезпекою, до виконання яких у порушення цілого ряду вимог чинного законодавства його допустив обвинувачений, не отримавши дозволу на виконання таких робіт.

Однак, наведена обставина є кваліфікуючою ознакою ч.1 ст.272 КК України і сама по собі не може свідчити про неможливість призначення основного покарання ОСОБА_8 без додаткового, яке ж до того ж, не є обов`язковим.

Неприйнятними також є доводи прокурора, які зводяться до того, що отримання прибутку ОСОБА_11 не може становити загрозу для здоров?я чи життя осіб, яких він залучає до виконання тих чи інших робіт.

У даному разі колегія суддів переконана, що ОСОБА_8 здійснив належні висновки щодо своєї поведінки і не буде надалі порушувати правила безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою. Водночас під час апеляційного розгляду встановлено, що основним видом діяльності обвинуваченого є виготовлення виробів із бетону для будівництва, під час якого й стався нещасний випадок із потерпілим ОСОБА_10 . Таким чином, у разі призначення додаткового покарання, яке просить прокурор, обвинувачений буде змушений зупинити свою діяльність, а тому ураховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, позицію потерпілого ОСОБА_10 стосовно покарання, а також економічну ситуацію в державі під час воєнного стану, колегія суддів не вбачає доцільності в призначенні додаткового покарання. Наразі апеляційний суд вважає, що обставини, установлені під час судового розгляду, а також дані про особу обвинуваченого не свідчать про те, що ОСОБА_8 є суспільно небезпечною особою, виправлення якої неможливе без призначення додаткового покарання.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 753/18479/16-к, яка стосується застосування норм матеріального права в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції у даному провадженні щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_8 додаткового покарання.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора також правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання. Відтак, у колегії суддів відсутні підстави для висновку про те, що має місце явна несправедливість призначеного покарання через м`якість.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які б вплинули на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, колегією суддів також не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не може не зауважити про те, що хоч і прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, має право оскаржити вирок у апеляційному порядку, навіть якщо його вимоги стосовно покарання у судових дебатах у суді першої інстанції відрізняються від вимог у апеляційній скарзі. Водночас така розбіжність у позиції одного й того ж прокурора, а не прокурора вищого рівня, на переконання колегії суддів, не сприяє зміцненню авторитету органів прокуратури та впевненості учасників кримінального провадження у чіткості та зрозумілості позиції сторони обвинувачення щодо міри відповідальності особи.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання у повній мірі відповідає вимогам закону, і буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а тому приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418,419, 532 КПК України, суд апеляційної інстанції

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 272 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4