Номер провадження 1-кп/754/590/25
Справа № 754/1638/25
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0003275 від 19.12.2024 року стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Глеваха, Васильківського району, Київської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, фізичної особи-підприємця, інженера з технічного нагляду, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого - Київської міської ради: ОСОБА_5 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника: ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0003275 від 19.12.2024 року стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

Ухвалою суду, відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК України, визначено обсяг і порядок дослідження доказів.

Судом, за клопотанням сторони обвинувачення долучено до матеріалів судової справи 18 томів матеріалів кримінального провадження №0003275 від 19.12.2024.

Захисник ОСОБА_6 20.10.2025 через систему «Електронний суд» звернувся із клопотанням про визнання доказів очевидно недопустимими. Просить визнати очевидно недопустимими всі письмові докази, надані стороною обвинувачення.

Клопотання обґрунтовує тим, що матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_3 за фактом службової недбалості, що спричинила тяжкі наслідки, тобто вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, постановою прокурора від 19.12.2024 були виділені з матеріалів кримінального провадження № 0000105 від 30.05.2023 в окреме провадження, якому присвоєно №0003275 від 19.12.2024.

Причому, вказана постанова не містить інформації про виділення копій матеріалів досудового розслідування, отже, на переконання сторони захисту, виділялись саме оригінали документів. Разом з тим, прокурором у судовому засіданні 15.10.2025 повідомлено, що оригінали матеріалів кримінального провадження №0003275 від 19.12.2024 стосовно ОСОБА_3 знаходяться у кримінальному провадженні № 0000105 від 30.05.2023.

Захисник також вказує, що в протоколі про надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування від 27.01.2025 в кримінальному провадженні №0003275 від 19.12.2024 також нічого не сказано про надання копій матеріалів в порядку ст. 290 КПК України.

Таким чином, захисник ОСОБА_6 вважає, що надані стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_3 , не можуть бути досліджені судом, оскільки є очевидно недопустимими доказами, так як є копіями документів, надані без належного процесуального обґрунтування їх походження та стороні захисту не відкривались.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та обвинувачений підтримали зазначене клопотання.

Прокурор заперечила проти задоволення клопотання, вважає доводи, викладені захисником необґрунтованими.

Прокурор, зокрема, пояснила, що відповідно до постанови прокурора від 19.12.2024 з матеріалів кримінального провадження № 0000105 від 30.05.2023 були виділені в окреме провадження, якому присвоєно №0003275 від 19.12.2024, саме копії матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_3 , що повністю узгоджується із положеннями ст. 99 КПК України.

Зазначені копії завірені належним чином, відповідно до вимог ДСТУ. Також виділені матеріали у встановленому ст. 290 КПК України порядку були відкриті стороні захисту і вона ознайомилась з ними. Прокурор зазначила, що на вимогу суду готова надати для огляду оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів судового провадження.

Представник потерпілого вважав подане клопотання передчасним, а викладені у ньому доводи можуть бути підтверджені або спростовані під час дослідження судом доказів сторони обвинувачення та надання їм оцінки в нарадчій кімнаті.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання, вирішив наступне.

Щодо підстав для визнання доказів очевидно недопустимими

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду (далі - ВС) від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18).

Вирішуючи питання про застосування правил ст.87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті (правова позиція, викладена у постановах ВС від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к).

Визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч.2 або ч.3 ст.87 КПК України, суд має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції України та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч.1 ст.87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим (правова позиція, викладена у постанові ВС від 8 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к).

Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду (правова позиція, викладена у постанові ВС від 06 липня 2021 року у справі №720/49/19).

Суд вважає, що такий підхід ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд вказав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказів, захисник посилається на той факт, що постанова прокурора про виділення з матеріалів кримінального провадження № 0000105 від 30.05.2023 матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, не містить вказівки про те, що виділяються копії матеріалів, натомість матеріали виділеного кримінального провадження №0003275 від 19.12.2024 містять саме копії, а не оригінали.

Разом з тим, на переконання суду, зазначене є технічною помилкою (незазначення у постанові, що виділяються саме копії документів), а вказані недоліки не свідчать про наявність процесуальних порушень при отриманні таких доказів і які не можуть бути усунені під час судового розгляду, та не породжують у суду сумнівів у достовірності відомостей, що в них містяться.

При цьому, стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України відкривалися саме ті матеріали досудового розслідування (копії виділених матеріалів з кримінального провадження № 0000105 від 30.05.2023), які долучено до матеріалів судової справи.

На думку суду, жодна з обставин, які наведені у клопотанні про визнання доказів недопустимими, у даному випадку не підпадає під перелік підстав для визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Захисником не обґрунтовано, яким чином і з яких підстав докази є такими, що зібрані з порушенням фундаментальних прав і свободОСОБА_3 , внаслідок чого є очевидно недопустимими. Крім того, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.358, 372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання доказів очевидно недопустимими, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1