ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/98/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.5 ст.407 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0008887 від 19.05.2025 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року,

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бедриківці Чортківського району Тернопільської області, громадянин України, місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, не одружений, утриманців не має, номер обслуги 3 мінометного розрахунку 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою 30.09.2025.

Зараховано, на підставі ст. 72 КК України, у строк призначеного покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення із 30.09.2025 по дату ухвалення вироку, тобто по 14.11.2025 включно, з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не пізніше 23:59 12.01.2026.

Згідно вироку суду, 22.07.2024 відповідно до указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022«Про загальну мобілізацію», громадянина ОСОБА_7 призвано на військову службу під час мобілізації та призначено в команду військової частини НОМЕР_2 .

04.09.2024 солдата ОСОБА_7 , який прибув із військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду номера обслуги 3 мінометного розрахунку 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було введено воєнний стан на всій території України, який триває до теперішнього часу.

Відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю й гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства. Військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності військовій присязі.

Натомість солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, в порушення вказаних вимог Статутів Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, з метою ухилення тимчасово від військової служби, 24.11.2024 без поважних причин не повернувся з відпустки для лікування у місце тимчасової дислокації НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 , проводячи час на власний розсуд.

Надалі 26.09.2025 солдат ОСОБА_7 добровільно з`явився до слідчого відділу Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, що в м. Тернополі, бульвар Т.Шевченка 10.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, застосувавши ст.75 КК України.

Свої доводи мотивує тим, що судом не враховано, що обвинувачений, добровільно з`явився до слідчого відділу, вину визнав, а вчинений злочин не спричинив тяжких наслідків.

Зазначає, що виправлення обвинуваченого можливе без його суспільної ізоляції і відсутні докази про його умисне ухилення від військової служби.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Так, відповідно до ст. 65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Зокрема умисний характер дій обвинуваченого щодо ухилення від військової служби під час мобілізації, на особливий період, чим у такий спосіб ОСОБА_7 відмовився від захисту Батьківщини, свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Таким чином твердження захисника, що вчинене особою кримінальне правопорушення не спричинило тяжких наслідків, а ОСОБА_7 не є суспільно небезпечною особою не заслуговують на увагу, оскільки останній з 24.11.2024 до 26.09.2025 без поважних причин не повернувся з відпустки для лікування у місце тимчасової дислокації частини НОМЕР_1 .

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.5 ст. 407 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції вірно було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При цьому судом першої інстанції вірно не встановлено підстав для застосування ст.75 КК України.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Встановлені ж судом першої інстанції характеризуючі дані про особу засудженого, а саме те, що ОСОБА_7 на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, його вік, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, стали підставами для призначення останньому покарання у мінімальній межі санкції ч.5 ст. 407 КК України, однак у своїй сукупності є недостатніми для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 цього Кодексу, оскільки вказаною нормою прямо заборонено її застосування за вчинення злочину, передбаченого ст.407 КК України за якою ОСОБА_7 визнано винуватим.

Натомість, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом було взято до уваги, що ОСОБА_7 , незважаючи на визнання ним вини та фактичних обставин справи, щиро не розкаявся, тобто не вчиняв активних дій направлених на виправлення наслідків вчиненого ним діяння, не з`являвся у військову частину для проходження військової служби, і такі дані на час розгляду провадження у суді апеляційної інстанції у матеріалах провадження також відсутні.

Водночас, приймаючи рішення про неможливість застосування положень ст.75 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання, місцевий суд вірно виходив з того, що вчинення дій, котрі інкримінуються останньому, можуть створити небезпечні прецеденти можливості фактично безкарного нехтування військовозобов`язаними своїм конституційним обов`язком захисту Вітчизни, що не буде відповідати меті ч.2 ст.50 КК України запобігання вчиненню нових аналогічних злочинів не лише засудженим, а й іншими особами.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, правильно призначив покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження, саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а також не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та застосування ст.75 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі захисник.

Будь-яких порушень вимог КПК, які б стали підставою для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.5 ст. 407 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді