УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про продовження запобіжного заходу

(повний текст)

10 листопада 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши відкрите судове засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001790 від 21.06.2025,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року обвинуваченому було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою внесення застави у сумі 60560,00 грн., що відповідає вимогам глави 18 КПК України та є процесуальним механізмом забезпечення належної поведінки учасника кримінального провадження.

Керуючись приписами ч. 3 ст. 331 КПК України, згідно з якими за наявності відповідних клопотань суд у межах судового розгляду зобов`язаний не пізніше спливу двомісячного строку з дати застосування запобіжного заходу вирішити питання про доцільність його подальшого продовження, суд перейшов до розгляду поданого стороною обвинувачення процесуального звернення.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, мотивуючи вимогу тим, що в провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001790 від 21.06.2025 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторона обвинувачення інкримінує останньому вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за таких фактичних обставин. Досудове розслідування встановило, що ОСОБА_5 , маючи незняті і непогашені у встановленому законом порядку судимості: за вироком Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2025 за ч. 1 ст. 309 КК України , до покарання у виді двох років пробаційного нагляду; та за вироком Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2025 за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України , до покарання у виді двох років шести місяців пробаційного нагляду, належних висновків для себе не зробив, на шлях правослухняної поведінки не став і знову учинив корисливе кримінальне правопорушення проти власності на території Солом`янського району м. Києва. Так, 20.06.2025 приблизно о 10:00, перебуваючи в приміщенні ТК «Аркадія» за адресою: АДРЕСА_1, помітивши біля входу на першому поверсі комплексу фотокабіну «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів і маючи намір протиправно збагатитися за рахунок чужого майна в умовах правового режиму воєнного стану, вирішив таємно заволодіти майном вказаного ФОП. Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна під час дії воєнного стану, ОСОБА_5 20.06.2025 близько 10:01 зайшов усередину корпусу фотокабіни, прикривши вхід шторкою, та, скориставшись тим, що перебував там наодинці, діючи умисно і з метою особистої наживи, впевнившись у відсутності стороннього спостереження та діючи таємно, у період дії воєнного стану зняв зі стіни монітор, від`єднав його від з`єднувального кабелю, після чого просунув руку до суміжного технічного відсіку фотокабіни, фактично проникнувши до іншого приміщення, звідки таємно, в умовах воєнного стану, викрав майно ФОП ОСОБА_6 , а саме ноутбук «HP Elitebook 840 16 GB», вартість якого за висновком товарознавчої експертизи станом на 20.06.2025 становить 9 673,33 грн, витягнувши його через утворений отвір у стіні та поклавши до свого рюкзака.

Надалі, продовжуючи умисні дії, усвідомлюючи можливість настання наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди та бажаючи їх настання, ОСОБА_5 , діючи з корисливою метою в умовах воєнного стану і розпоряджаючись таємно викраденим чужим майном на власний розсуд, залишив місце вчинення кримінального правопорушення, чим спричинив ФОП ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 9 673,33 грн.

Отже, дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене під час дії воєнного стану; відповідно до ст. 12 КК України це є тяжкий злочин, санкція за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

У клопотанні прокурора також наведені ризики, визначені ст. 177 КПК України, а саме: імовірність переховування від суду, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення та загроза незаконного впливу на свідків і потерпілого, зокрема на ОСОБА_7 , із яким обвинувачений перебуває у товариських стосунках, що створює реальну можливість тиску з метою викривлення показань.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення крізь призму завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України), вимог національного законодавства та усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування запобіжних заходів (стандарти необхідності, пропорційності та мінімальної достатності втручання у право на свободу, гарантоване ст. 5 Конвенції), суд виходить із того, що тримання під вартою є винятковим, але легітимним процесуальним інструментом, який допускається, коли м`якші заходи неспроможні нейтралізувати конкретні, належно обґрунтовані ризики. На відміну від гіпотетичних чи абстрактних побоювань, які закон не визнає підставою для обмеження свободи, прокурор навів індивідуалізовані дані про особу обвинуваченого, спосіб і характер інкримінованого діяння, його кримінальне минуле, соціальний стан і відповідні поведінкові маркери, що сукупно формують логічний, внутрішньо узгоджений і переконливий ланцюг обставин, який свідчить: звільнення ОСОБА_5 з-під варти породжуватиме реальну , а не уявну, загрозу досягненню цілей правосуддя.

Насамперед суд бере до уваги наявність у ОСОБА_5 непогашеної судимості, що може свідчити криміногенну налаштованість, про неспроможність особи самостійно виправити поведінку навіть після реагування держави у формі кримінального покарання. Важливим є й те, що інкримінований спосіб дій відзначається завбачливістю, прихованістю, використанням умов, які забезпечували таємність і безперешкодне проникнення до іншого приміщення фотокабіни, демонтажем складових обладнання та цілеспрямованим заволодінням майном.

Ризик ухилення від суду обґрунтовано вбачено з огляду на сукупність чинників: відсутність у обвинуваченого стабільної працевлаштованості та легальних доходів, відсутність міцних соціальних зв`язків у м. Києві, висока мобільність і можливість безперешкодно змінювати місця перебування без повідомлення уповноважених органів, а також реальну перспективу призначення покарання у виді тривалого позбавлення волі за тяжкий злочин, що само по собі є потужним стимулом до переховування. Поєднання суворості можливої санкції з низьким рівнем соціальної вкоріненості становить класичну конфігурацію ризику втечі, яка визнається національною судовою практикою та практикою ЄСПЛ за наявності конкретних індивідуалізованих даних.

Не менш очевидним є ризик повторного вчинення кримінально караних діянь. Упродовж стислого періоду часу обвинувачений знову обрав протиправну модель поведінки, вчинивши крадіжку з проникненням. Така динаміка засвідчує тенденційність, а не випадковість. Відсутність легальних джерел існування, небажання займатися суспільно корисною працею в поєднанні з прагненням швидкого матеріального зиску формують реальний ризик рецидивної активності, який не може бути результативно нівельований жодним з альтернативних м`якших заходів.

Окремої уваги потребує ризик протиправного впливу на свідків і потерпілого. Факт товариських взаємин між обвинуваченим і свідком ОСОБА_7 , зазначений у клопотанні, об`єктивно створює поле для позапроцесуальних контактів, а відтак , для тиску, схиляння до зміни показань або недопущення до їх надання. Враховуючи вагомість свідчень таких осіб для встановлення фактичних обставин події, забезпечення їхньої вільної волі, неупередженості та процесуальної самостійності є пріоритетним завданням правосуддя. Ізоляційний запобіжний захід якраз і мінімізує можливості позапроцесуального впливу, унеможливлює «узгодження позицій» або дестабілізацію доказової бази.

Суд перевірив можливість застосування альтернативних, менш інтенсивних у втручанні заходів забезпечення кримінального провадження і доходить висновку, що жоден із них не гарантує належної процесуальної поведінки обвинуваченого і не нівелює наявних ризиків. Особисте зобов`язання та особиста порука щодо особи з наведеними характеристиками мають декларативний характер, спираються на самодисципліну і соціальні зв`язки, яких у ОСОБА_5 очевидно бракує. Домашній арешт , зокрема нічний , у цій конкретиці не усуває ризику комунікації з учасниками процесу, не гарантує відсутності несанкціонованих контактів і не перешкоджає дистанційній координації тиску на свідків; з огляду на мобільність обвинуваченого та відсутність міцних соціальних зв`язків контроль за дотриманням такого заходу був би радше формальним і потребував би непропорційних ресурсів правоохоронних органів. Електронний засіб контролю, хоч і фіксує місцезнаходження, не спроможний запобігти контактам із свідком, психологічному тиску чи дистанційному узгодженню позицій; до того ж він не усуває ризику втечі, а лише фіксує порушення постфактум. Застава як самостійний захід без ізоляційного компонента у цій справі також не гарантує припинення ризиків з огляду на корисливу природу інкримінованого злочину і продемонстровану готовність обвинуваченого ігнорувати правові заборони.

Водночас кримінальний процесуальний закон допускає поєднання тримання під вартою з визначенням розміру застави як альтернативи, що відповідає принципу мінімально необхідного втручання у права людини та критерію пропорційності. Відповідно до ст. 182 КПК України застава , це грошовий внесок, що вноситься з метою забезпечення виконання підозрюваним чи обвинуваченим покладених на нього обов`язків і попередження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Її розмір визначається судом з урахуванням характеру і обставин правопорушення, майнового та сімейного стану, даних про особу, рівня ризиків і категорії злочину. Для тяжких злочинів законом визначено межі, в яких сума застави має бути водночас співмірною та достатньо відчутною для досягнення запобіжної мети. Узгоджуючись із положеннями ст. 183 КПК України та орієнтирами практики ЄСПЛ, обґрунтованим є визначення застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб , саме таку суму обґрунтовує і сторона обвинувачення, наголошуючи, що лише істотний фінансовий еквівалент здатен дисциплінувати обвинуваченого, створюючи матеріальний запобіжник від порушення процесуальної дисципліни.

У разі внесення застави на ОСОБА_5 підлягатимуть покладенню обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. Сукупність таких обов`язків у поєднанні з реально відчутною заставою формує систему процесуальних запобіжників, за якої будь-яка спроба переховування, впливу або недобросовісної поведінки матиме для обвинуваченого безпосередні майнові наслідки та процесуальні санкції, включно з негайним поверненням під варту.

Суд також бере до уваги, що інкриміноване діяння має виразний корисливий мотив і вчинене з проникненням до іншого приміщення, що підвищує ступінь суспільної небезпеки правопорушення і, як наслідок, інтенсивність процесуальних ризиків. За таких умов саме тримання під вартою на строк, необхідний для забезпечення подальшого розгляду, є пропорційним засобом досягнення легітимної мети. Одночасне визначення застави кореспондує природі виявлених ризиків і персональним характеристикам обвинуваченого, який, згідно з матеріалами, не має сталих легальних доходів; отже, лише значний за обсягом фінансовий запобіжник здатен виконати належну превентивну функцію.

Узагальнюючи наведене, суд доходить висновку, що доводи сторони обвинувачення щодо наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджені конкретними даними; альтернативні запобіжні заходи не забезпечують належної процесуальної поведінки обвинуваченого і не захищають інтереси правосуддя; продовження тримання під вартою є необхідним і співмірним, а визначення застави , правомірним і доцільним інструментом мінімізації втручання за умови покладення передбачених законом обов`язків.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 331 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 днів із можливістю внесення застави в розмірі, визначеному ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2025.

Строк дії ухвали по 08 січня 2026 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали оголошується 14 листопада 2025 р.

Суддя ОСОБА_1