Номер провадження 11-сс/816/151/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

установила:

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2025 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 23 лютого 2026 року до 24:00 включно.

Вказана ухвала мотивована тим, що пред`явлена ОСОБА_7 підозра є обґрунтованою і він може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інші кримінальні правопорушення, що свідчить про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а більш м`які запобіжні заходи не забезпечить належну процесуальну поведінку.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді, оскільки пред`явлена його підзахисному підозра є необґрунтованою, матеріали клопотання не містять доказів причетності ОСОБА_7 до злочинів, які йому інкримінують, а ризики, на які посилається слідчий, також є недоведеними. Вважає, що слідчий суддя належним чином не перевірив можливість застосування до підозрюваного менш суворих запобіжних заходів ніж тримання вартою, свої висновки в цій частині не обґрунтував та безпідставно не визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави.

У судовому засіданні сторона захисту підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про необґрунтованість підозри, колегія суддів виходить із того, що на стадії вирішення питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя не вирішує питання доведеності вини особи, а перевіряє лише наявність обґрунтованої підозри.

З матеріалів справи слідує, що слідчий 24 грудня 2025 року повідомив ОСОБА_7 про підозру у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст. 263 КК України.

Згідно з повідомленням ОСОБА_7 підозрюється у тому, що він у невстановлений час незаконно придбав ручну осколкову гранату Ф-1 і 23 грудня 2025 року близько 10 год. 50 хв. по вул. Заливній у м. Суми, незаконно зберігаючи та носячи при собі вибуховий пристрій, а саме складові гранати Ф-1, висловив реальну погрозу застосування насильства щодо працівника поліції у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, досудовим розслідуванням зібрано сукупність доказів, які об`єктивно та безпосередньо пов`язують ОСОБА_7 з інкримінованими кримінальними правопорушеннями, а саме: протокол огляду місця події, під час якого на місці злочину було вилучено складові бойової гранати Ф-1; висновок експерта, яким встановлено, що вилучені предмети є бойовими припасами і при конструктивному поєднанні утворюють вибуховий пристрій військового призначення ручну осколкову гранату Ф-1; показання працівників поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та військовослужбовця ОСОБА_11 , які, кожен окремо, підтвердили той факт, що коли поліцейський наблизився до підозрюваного, той дістав предмет схожий на гранату Ф-1, яку погрожував підірвати і у цей час один з поліцейських завалив ОСОБА_7 на землю, а граната випала з його рук на землю; протоколом затримання в порядку ст. 208 КПК України, який підтверджує факт, час, місце та підстави фактичного затримання ОСОБА_7 , безпосередній зв`язок затримання з подією кримінального правопорушення.

Зазначені докази у своїй сукупності свідчать не про припущення чи абстрактну можливість, а про наявність конкретних фактів, які могли б переконати об`єктивного спостерігача у тому, що саме ОСОБА_7 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 345 КК України.

Такий стандарт доказування повністю відповідає критерію «обґрунтованої підозри», сформульованому у рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32; «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року п. 175.

Посилання апелянта на відсутність остаточної доведеності складу злочину апеляційний суд оцінює як неспроможні, оскільки, при розгляді справи про застосування запобіжного заходу стандарт доведення обґрунтованої підозри не вимагає такого високого стандарту як при розгляді справи по суті, а достатньо того, що це підозра, що ґрунтується на конкретних фактах, які, ймовірно, з високою вірогідністю, свідчать про вчинення злочинного діяння (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», від 13 листопада 2007 року, п. 48).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що повідомлена ОСОБА_7 підозра є належним чином підтвердженою фактичними даними, відповідає стандарту обґрунтованої підозри у розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ч. 2 ст. 177 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги про її необґрунтованість є безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Колегія суддів також відзначає, що слідчий суддя правильно дійшов висновку про доведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зокрема, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні двох злочинів, один з яких є тяжким та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Усвідомлюючи можливість бути засудженим до тривалого терміну ув`язнення та за відсутності у підозрюваного постійного місця роботи та інших чинників, які б ефективно стримували його від ухилення від слідства, колегія суддів доходить висновку, що ризик втечі є реальним.

Хоча ОСОБА_7 вважається несудимим, матеріали справи свідчать про неодноразове притягнення його в минулому до кримінальної відповідальності за розбій у 2012 році, незаконне зберігання наркотичних засобів у 2013 році та крадіжку у 2021 році, що вказує на стійку криміногенну спрямованість його поведінки.

Додатково апеляційний суд враховує, що органами досудового розслідування також перевіряється причетність ОСОБА_7 щодо можливого зберігання наркотичних засобів, які були виявлені у його житлі, що підсилює ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень.

З урахуванням характеру інкримінованих у даному провадженні діянь, пов`язаних із незаконним обігом бойових припасів та реальною погрозою насильства щодо працівника правоохоронного органу, колегія суддів доходить висновку, що на цьому початковому етапі розслідування ризики втечі та вчинення повторних злочинів є реальними, а застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема особистого зобов`язання, домашнього арешту чи застави, не здатне ефективно нейтралізувати ці ризики, оскільки не забезпечить належного контролю за поведінкою підозрюваного та не унеможливить продовження протиправної діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого із реальною погрозою застосування насильства, а також зважаючи на ризики, які були приведені вище, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про відсутність підстав для визначення йому розміру застави, як альтернативи до запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те що слідчим суддею встановлено строк дії запобіжного заходу в порушення вимог кримінального процесуального законодавства України, хоча це питання й не ставилось у апеляційній скарзі.

У відповідності із ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного - з моменту затримання.

Згідно з ч. 3 ст. 115 КПК України, при обчисленні строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку.

Враховуючи, що відповідно до протоколу затримання ОСОБА_7 був затриманий 23 грудня 2025 року о 11 год. 30 хв., то строк тримання під вартою слід обчислювати саме з цього дня, а шістдесят днів спливає 20 лютого 2026 року о 24 годині.

У зв`язку з цим, встановлюючи до 23 лютого 2026 року строк дії запобіжного заходу, слідчий суддя не дотримався вимог, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 197 КПК України щодо обчислення строку дії ухвали про тримання вартою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді зміні в частині строку дії запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 грудня 2025 року, якою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 лютого 2025 року включно, змінити в частині строку дії ухвали про застосування запобіжного заходу та вважати, що до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 лютого 2026 року включно.

В решті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено о 16-й годині 7 січня 2026 року.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4