Справа № 450/5535/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/17/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року, якою обрано обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою (з урахуванням ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2025 року про виправлення описки) частково задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів з 01.12.2025 року до 29.01.2026 року включно.

Визначено ОСОБА_7 заставу у розмірі 70 (сімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 211 960 (двісті одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок) грн.

На підставі ст.194 КПК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 , такі обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою та визначеною ним періодичністю; не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період з 23:00 год. до 06:00 год. без дозволу суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора чи суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначено до 29.01.2026 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням місця утримання в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», терміном на 60 днів, без визначення розміру застави, оскільки в результаті злочину загинула людина.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує на те, що суд, розглядаючи клопотання сторони обвинувачення, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та наявність таких ризиків: ОСОБА_7 може переховуватись від суду, оскільки санкція ч. 3 ст. 286-1 КК України передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін від 5 до 10 років. Відповідно до ст. 75 КК України до вказаної категорії справ звільнення від відбування призначеного покарання не може застосовуватись. Цей ризик підтверджується і поведінкою самого ОСОБА_7 після скоєння ДТП, а саме тим, що ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності та приховання слідів злочину, поїхав з місця пригоди і переховувався від органу досудового розслідування, після чого в результаті проведення оперативно-розшукових дій працівниками поліції місце перебування його та знаряддя злочину (автомобіль) було встановлено, ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України. Обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни наданих ними показань, узгодження своїх показань з показаннями вказаних осіб.

При цьому суд погодився з наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ст. 177 КПК України, які також були враховані слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова під час застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Втім, погодившись із викладеними у клопотанні прокурора доводами, суд визначив ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави 70 прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 211 960 гривень.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Всупереч наведеному, суд про це в своїй ухвалі жодним чином не зазначає, які не вказує обставин кримінального провадження чи даних про особу обвинуваченого, які стали підставою для незастосування вимог ч. 4 ст. 182 КПК України.

Як вказує прокурор, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким і об`єктивна сторона його виразилась у грубому порушенні Правил дорожнього руху керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння (1,59‰), після ДТП потерпілого залишив без допомоги та той від отриманих травм помер, сам ОСОБА_7 місце пригоди покинув, лише оперативно-розшуковими заходами працівників поліції вдалося встановити його місцезнаходження, після чого він був затриманий, санкція статті інкримінованого злочину передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі та із законодавчою забороною застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання за вчинення цього злочину, вважає, що є достатньо підстав для застосування вимог ч. 4 ст. 182 КПК України та не визначати розмір застави при продовженні застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Звертає увагу, що у вказаному кримінальному провадженні відбулось лише одне судове засідання, а саме підготовче, тобто суду ще не було надано та він не досліджував жодних матеріалів кримінального провадження, в тому числі доказі чи характеризуючих даних на особу обвинуваченого; ОСОБА_7 перебував під вартою з 06 жовтня 2025 року.

За цих обставин, вважає, що рішення суду про визначення застави обвинуваченому ОСОБА_7 не відповідає інтересам суспільства.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням відповідного розміру застави, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на потерпілу, свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни наданих ними показань, узгодження своїх показань з показаннями інших осіб.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Суд першої інстанції врахував, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

При апеляційному перегляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 , характер і обставини вчинення кримінальних правопорушень, надав оцінку особі останнього, з врахуванням чого дійшов правильних висновків про те, що ризики, наведені прокурором, продовжують існувати і є доведеними, що не дає підстав для обрання обвинуваченому інших, більш м`яких запобіжних заходів, зважаючи на серйозність висунутого йому обвинувачення в тому числі у вчиненні тяжкого злочину, що спричинив смерть потерпілого, оскільки він може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків та експертів у кримінальному провадженні.

Перевіряючи доведеність наявних ризиків, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 , розуміючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі встановлення вини, може ухилитися від суду, де його участь є обов`язковою, що матиме наслідком відкладення судових засідань та порушення тим самим завдань кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, незаконно впливати на потерпілу, свідків та експертів у цьому провадженні, враховуючи, що такі у судовому засіданні не допитані.

За наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на цьому етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Водночас, доводи прокурора про неправомірність визначення судом застави при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не є слушними з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, в тому числі, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Таким чином, альтернативне не визначення розміру застави є правом суду, і таке рішення приймається з врахуванням наявних ризиків, неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого та сукупності всіх обставини, визначених ст. 178 КПК України.

Визначаючи розмір застави, суд першої інстанції взяв до уваги обставини, встановлені ст. 177, 178 КПК України та вимоги ст. 182 цього Кодексу.

Так, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні, зокрема, тяжкого злочину, який вцілому характеризується необережною виною, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, його майновий стан, а саме те, що останній на праві власності немає зареєстрованого майна, жодного доходу не отримує, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України застави в розмірі 70 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 211 960 гривень.

Також апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , котрий станом на сьогодні перебуває під заставою, прийшов до суду апеляційної інстанції для розгляду апеляційної скарги прокурора, що свідчить про належне виконання покладених на нього судом обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Доводи прокурора про те, що після вчинення ДТП ОСОБА_7 залишив потерпілого без допомоги і той від отриманих травм помер, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вказана обставина може бути врахована при призначенні обвинуваченому покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4