БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1287/25
Провадження № 1-кп/730/107/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2025 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001699 від 31.12.2024, з обвинувальним актом від 30.08.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Плиски Борзнянського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2014 року народження, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року за ч. 5 ст. 407 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням певних обов`язків,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Вимогами ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України ведено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та який діє і на теперішній час.

12.01.2022 військовозобов`язаного ОСОБА_6 призвано на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження військової служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Таким чином, з 12.01.2022 солдат ОСОБА_6 почав проходити військову службу за контрактом та набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 № 12 солдата ОСОБА_6 призначено на посаду у військовій частині НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та визнано вважати таким, що справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Однак, під час дії воєнного стану, напередодні 13.07.2024 у солдата ОСОБА_6 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на самовільне залишення місця служби з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби.

Станом на 13.07.2024 місце служби військовослужбовців 4 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 було визначене у районі населеного пункту АДРЕСА_2 .

Судом визнано доведеним, що солдат ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст.ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин та дозволу відповідних командирів, в умовах воєнного стану, 13.07.2024 у невстановлений досудовим розслідуванням точний час, але не пізніше 21 год 00 хв самовільно залишив місце служби, яке станом на 13.07.2024 було визначене у районі населеного пункту Благодатне Золотоніського району Черкаської області, після чого до 11.08.2025 включно проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, військової частини за наявності реальної можливості для цього та по даний час до розташування військової частини НОМЕР_1 не повернувся.

У подальшому, 12.08.2025 солдата ОСОБА_6 затримано у порядку ст. 208 КПК України працівниками відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість визнав у повному обсязі.

Пояснив, що повністю погоджується з встановленими обставинами, дійсно залишив військову частину добровільно, але просить суд врахувати мотиви такого поступку.

Так, у нього був поганий стан здоров`я, йому треба було лікуватися, але його на лікування не відпускали. Через це погіршився його морально-психічний стан. Загалом, він на службі з 2014 року та трохи вже від неї втомився. У 2010-2011 роках була строкова служба. Також, уважає неправильними рішення своїх командирів. Залишив військову частину 13.07.2024. Дозвіл на залишення частини не отримував. Наміру вчинити дезертирство не мав. Думав підлікувати здоров`я та повернутися. Але у подальшому вирішив вже не повертатися до частини. До моменту затримання перебував у себе вдома, допомагав батькам. Зараз вже по-іншому дивиться на ситуацію та має намір знову повернутися на службу, навіть шукав можливості це зробити через місцевий відділ поліції. У певний період часу брав безпосередню участь у бойових діях. З січня 2022 пішов добровільно служити по контракту. Служив до 2024. Виконував бойові задання у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , був у Чернігові на момент вторгнення. Пояснив суду, що УБД в нього немає, бо завжди знаходили підстави йому відмовити. Нагород не має, грамот, заохочень не має. Кається, розуміє, що вчинив неправильно, просить не позбавляти волі, надати шанс продовжити військову службу.

Додатково, на запитання захисту, обвинувачений повідомив, що підставою для СЗЧ стало те, що йому не виплатили кошти за червень/липень 2024, виплат немає й по сьогоднішній день, в нього погіршився стан здоров`я загострилася хвороба кили, а через це й моральний стан. Він звертався до фельдшера з приводу лікування кили (грижі), яка загострилася. Фельдшер дав направлення до лікарні для оперативного лікування, але ротний його не відпустив, сказав, що людей не вистачає. Направлення було на стаціонарне лікування. Відмовив йому командир ОСОБА_11 та його заступник. Їх дії не оскаржував, бо не уважав за потрібне. Вже у 2025 хотів пройти ВЛК та перевестися до іншої частини, але не встиг, бо його затримали. Документи для оформлення УБД подавав, але їх йому повернули, бо щось було неправильно оформлене.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Незважаючи на позицію обвинуваченого, захисник просив провести розгляд справи у повному обсязі за загальними правилами дослідження доказів.

З досліджених судом у порядку ст. 358 КПК України у судовому засіданні документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями свідків, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31.12.2024 слідує, що солдат ОСОБА_6 , призваний 12.01.2022, будучи військовослужбовцем,13.07.2024 самовільно залишив місце служби розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 .

У відповідності до рапорту командира 4 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2024, під час перевірки наявності особового складу в розташуванні підрозділу 13.07.2024 о 21.00 годині було виявлено відсутність солдата ОСОБА_6 , який займав посаду робітника підсобника 1 інженерного відділення. Зв`язок з військовослужбовцем відсутній, місцезнаходження невідоме.

Згідно довідки доповіді від 14.07.2024 під час перевірки наявності особового складу в розташуванні підрозділу 13.07.2024 о 21.00 годині було виявлено відсутність солдата ОСОБА_6 , який займав посаду робітника підсобника 1 інженерного відділення. Зв`язок з військовослужбовцем відсутній, місцезнаходження невідоме. Призначено службове розслідування. Станом на 14.07.2025 зв`язок з військовослужбовцем відсутній, місцезнаходження невідоме.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2024 № 53 призначено службове розслідування стосовно факту відсутності ОСОБА_6 з метою уточнення причин та умов, що сприяли його відсутності на військовій службі.

За висновками акта проведеного службового розслідування від 01.11.2024 було підтверджено самовільне залишення військової частини ОСОБА_6 . Накладено на нього дисциплінарне стягнення сувора догана.

Згідно цього ж акта, ОСОБА_6 зарекомендував себе з нейтральної сторони, службові обов`язки виконує пасивно та безініціативно, недисциплінований, з труднощами досягає намічених цілей, належного рівня мотивації до військової служби та професійного самовдосконалення - немає. Службові стосунки з начальниками будує неправильно. Ухиляється від налагодження конструктивного діалогу, достатньої поваги та ввічливості до командирів не виявляє, військового етикету не дотримується. На критику та зауваження реагує агресивно, не здатний критично оцінювати свою діяльність та робити правильні висновки. Наполегливості у його роботі не спостерігається, має низьку працездатність, не спроможний виділити головне у виконуваній роботі. У колективі авторитетом не користується. Поставлені завдання виконує неякісно та потребує постійного контролю у дотриманні строків. Рівень індивідуальної підготовки - задовільний. Намічених цілей досягти не здатен. Труднощі та незручності військової служби переносить задовільно. Вимоги військових статутів і настав, а також свої функціональні обов`язки - знає поверхово, у повсякденній службі керується ними не завжди. У побуті поза службою може поводитися недостойно та ганебно, допускає негідні вчинки.

Порушення військової дисципліни сталося внаслідок особистої недисциплінованості, низьких морально-ділових якостей та безвідповідального ставлення солдата ОСОБА_6 до виконання ним обов`язків військової служби в умовах воєнного стану.

На запитання суду обвинувачений зазначив, що він не оскаржував вказаний акт службового розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2025 № 196 постановлено уважати таким, що вибув у СЗЧ солдата ОСОБА_6 , оскільки зв`язок з солдатом відсутній, місцезнаходження не відоме.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.01.2025 № 896 службове розслідування за фактом відсутності ОСОБА_6 завершено, факти самовільного залишення частини підтверджені, накладено дисциплінарне стягнення сувору догану.

Згідно протоколу затримання ОСОБА_6 від 12.08.2025, останнього було затримано 12.08.2025 о 12.05 годині. Із даного протоколу убачається, що зауважень під час його складання у обвинуваченого не було, що останній посвідчив особисто у протоколі у присутності захисника.

Одночасно суд звертає увагу, що під час затримання ОСОБА_6 пояснив, що з затриманням не згоден. З приводу свого затримання пояснив, що під час несення служби погано себе почував і неодноразово звертався до командира через свій стан здоров`я для того, щоб відправили на лікування. Але його не відпускали на лікування, хоча він неодноразово звертався до командира з приводу цього питання, але ніякого позитивного результату не отримав, через що його морально-психологічний стан погіршився і він вирішив залишити військову частину для подальшого лікування за своїм місцем проживання.

У цій справі, ураховуючи повний порядок дослідження доказів, також постало питання щодо допиту свідків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Однак, захист не наполягав на допиті вказаних свідків, а прокурор зазначив, що вказані свідки є діючими військовослужбовцями та забезпечити їх присутність у судовому засіданні він не зможе. Прокурором було запропоновано дослідити відеозапис, на якому був зафіксований допит свідків слідчим, що було підтримано захистом.

Вказані свідки підтвердили, що обвинувачений дійсно залишив військову частину.

Однак, суд не визнає вказані допити свідків як доказ, оскільки, як убачається з відеозапису, слідчим не дотримано процедури вказаної дії: слідчий не належним чином встановив особи свідків, не роз`яснив їм права, не попередив про кримінальну відповідальність. Загалом, з відеозапису убачається, що відбувається якась певна дружня бесіда між слідчим та свідками, що не має ніякого відношення до такої слідчої дії, як допит свідків, а тому, такі докази, які здобуті з порушенням норм КПК, суд не може покласти в основу вироку.

Ураховуючи зазначене обвинуваченим щодо мотивів залишення частини, суд, враховуючи, що це є суб`єктивною стороною злочину, ретельно перевірив усі версії обвинуваченого та перевірив усі можливі причини порушення прав військовослужбовця.

Однак, все викладене обвинуваченим не підтвердилося.

Так, що стосується стану здоров`я обвинуваченого, то, як зазначив сам обвинувачений, він не звертався з жодними скаргами на дії командира.

На запит суду надійшла відповідь військової частини, що ОСОБА_6 не звертався з приводу оперативного лікування кили, будь-які рапорти щодо його лікування у частині не зареєстровані. Солдат ОСОБА_6 звертався за медичною допомогою, а саме: 28.11.23 - був направлений на стаціонарне лікуванням КНП «ПЧМЛ» м. Черкаси Діагноз: ГПМК, помірний парез лівої кисті. 31.01.24 - був направлений на стаціонарне лікування в КНП «ЧОЛ» ЧОР м. Черкаси Діагноз: Ураження променевого нерва. Гостра невропатія променевого нерва зліва, виражений парез лівої кисті з вираженими порушеннями функцій. 01.02.24 був направлений на стаціонарне лікування до КНП "Черкаський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни", м. Черкаси: Діагноз: Ураження променевого нерва, виражений парез лівої кисті з вираженими порушеннями функцій.

Обмірковуючи такі дані, суд погоджується з прокурором, який зазначив, що доводи обвинуваченого не заслуговують на увагу, оскільки жодних даних про те, що обвинувачений у подальшому пройшов самостійно лікування кили, коли залишив частину, немає. На питання суду обвинувачений пояснив, що йому стало легше та він вирішив лікування не проходити.

Прикметно, що діагноз «кила» не згадується у жодних медичних документах обвинуваченого.

Звертає увагу суд і на те, що ані обвинуваченим, ані захисником взагалі не долучено до справи будь-яких медичних документів обвинуваченого, хоча суд окремо надав час стороні захисту це зробити.

Таким чином, доводи обвинуваченого щодо поганого стану здоров`я не знайшли свого підтвердження.

Що стосується не виплати грошового забезпечення, то суд також перевірив вказану інформацію.

За повідомленням частини, ОСОБА_6 виплачено грошове забезпечення за червень 2024 у повному обсязі, а за липень виплату призупинено у зв`язку із СЗЧ.

Що стосується оформлення УБД, суд також перевірив можливі порушення прав ОСОБА_6 , однак такі також не знайшли свого підтвердження.

Згідно відповіді частини убачається, що ОСОБА_6 участь у бойових діях у складі частини НОМЕР_1 не брав, а тому підстав для оформлення УБД немає.

Загалом, суд звертає увагу на те, що обвинувачений зайняв пасивну позицію щодо захисту своїх прав. Незважаючи на повідомлення про порушення, на думку обвинуваченого, його прав, за період часу розгляду справи у суді, ані сам обвинувачений, ані його захисник не звернулися з жодними скаргами чи заявами до державних органів з приводу повідомленого обвинуваченим.

Тим більше, протягом строку СЗЧ, тобто з липня 2024, сам обвинувачений не вжив одних заходів для оформлення УБД, хоча мав для цього можливість.

Жодних перешкод для звернення зі скаргами чи щодо питання оформлення УБД у обвинуваченого суд не встановив, та, на думку суду, є виключно небажанням самого обвинуваченого.

Як зазначив обвинувачений він розчарувався у державних органах. Хоча, на думку суду, за такої пасивної поведінки з боку самого обвинуваченого мати претензії до держави підстав немає.

Суд намагався підтримати обвинуваченого у прагненні захистити його права, йшов назустріч, надсилав відповідні запити, однак сам обвинувачений повністю відмовився здійснювати будь-які активні дії.

Загалом, під кінець судового розгляду обвинувачений зазначив, щоб суд перестав писати запити щодо захисту його прав, оскільки не уважає, що це йому потрібне.

Підсумовуючи, суд зазначає, що судом було вжито всеохоплюючих заходів щодо перевірки порушення прав обвинуваченого, але такі свого підтвердження не знайшли.

Окремо суд уважає зазначити, що на запит суду з офісу військового омбудсмена на час ухвалення вироку відповідь не надійшла. Але головуючий у цій справі намагався з`ясувати причину такого та за повідомлення даної служби, вона є новою, створена лише у жовтні 2025, ще не набрано повністю штат, фактично службу не створено та до роботи вона повноцінно не приступила, а тому відповідь суду у найближчий час дана не буде.

Як наслідок, у цій справі, процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження, регламентованих ст. 87 КПК України.

Порушень вимог КПК України під час проведення слідчих дій, які, як стало вказує ВС, були фундаментальними, не установлено.

При цьому, слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к), суд зазначає, що у цій справі, порядок, встановлений КПК України, дотриманий.

Як наслідок, суд сприймає письмові докази, як належні та допустимі, які у своїй сукупності доводять обставини, визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.

Водночас, суд звертає увагу на те, що, як послідовно та стало зазначає Верховний Суд, самі по собі процесуальні рішення, такі як постанови і доручення, ухвалені під час досудового розслідування, судові рішення, витяги з ЄРДР, а також змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з погляду допустимості, оскільки не є доказами у значенні ст. 84 КПК (наприклад, постанова ВС від 18.02.2025 у справі №495/263/17), а тому суд не надає оцінку таким процесуальним рішенням, які прокурор надав у цій справі, як докази вчинення обвинуваченим злочину, оскільки такі ані доводять вину обвинуваченого, ані її спростовують.

Також, у судових дебатах прокурор послався на показання свідків, які надавали пояснення на досудовому розслідуванні, відеозапис чого був досліджений у судовому засіданні, однак такі докази судом не оцінюються, оскільки, у відповідності до норм КПК, суд сприймає доводи свідків безпосередньо.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК України.

У даній справі всі долучені стороною обвинувачення письмові документи та матеріали були досліджені, версії перевірені. Сторони мали рівні права на збирання та подання до суду документів, інших доказів, клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Версія захисника щодо мотивів вчинення злочину у повному обсязі спростовується дослідженими судом доказами, яким дана належна оцінка.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Відповідно, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Суд при призначенні покарання має враховувати дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд ураховує також роз`яснення, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (в редакції Постанови Верховного Суду № 8 від 12.06.2009), що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Конституційний Суд України зазначав, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Обставиною, що обтяжує покарання, передбачене ст. 67 КК України, є вчинення злочину повторно.

При визначенні міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, одружений, має на утриманні дитину), відношення обвинуваченого до вчиненого, особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, те, що обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину.

Також, суд враховує, як характеризуючу обставину, що обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відповідальності (вчинив домашнє насильство), а також те, що злочин він вчинив у період іспитового строку, що свідчить про те, що обвинувачений не хоче ставати на шлях виправлення.

Згідно характеристики за місцем проживання, обвинувачений проживає з батьками, схильний до вживання спиртних, напоїв, скарг на його поведінку від сусідів та жителів села до

сільської ради не надходило; в громадських місцях поводить себе адекватно; в житті громади участі не приймає; на території Плисківської сільської ради ніде не працює.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення обвинуваченого необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції, передбаченої ч. 5 ст. 407 КК України, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченою кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Підстав для застосування ст. 69 КК, як на то вказує захисник, немає.

Окремо суд хоче звернути увагу на позицію захисника у цій справі.

Останній емоційно в судових дебатах зазначив що, «при затриманні обвинуваченого, поняті зазначили, що таким людям треба ноги цілувати за захист держави». Ураховуючи дійсно стан України, яка перебуває у стані війни, суд розуміє, що ця категорія справ є досить чутливою, але попередні заслуги перед державою та суспільством не можуть звільняти людей від відповідальності за умисні порушення закону, ба більше вчинення тяжкого злочину. Навпаки, на запитання суду обвинувачений зазначив, що він був обізнаний із змінами у законодавстві у 2024 щодо того, що він мав право у 2024-2025 повернутися до служби, але цього умисно та усвідомлено не вчинив. Суд також намагався перевірити доводи обвинуваченого, чи дійсно він звертався до поліції у м. Борзні з приводу повернення до служби, але обвинувачений категорично зазначив цього не робити.

Загалом дивує позиція захисту у цій справи, оскільки протягом усього судового розгляду захисник звинувачував прокурора, що він не реагує на порушення прав обвинуваченого, хоча сам, протягом усього судового розгляду не вжив жодних дій на захист прав обвинуваченого, а саме: не звертався зі скаргами, не звертався з адвокатськими запитами, заявами, клопотаннями про витребування доказів. Замість дійсного реального захисту, а також вчинення дій щодо збору доказів для суду щодо порушення прав обвинуваченого, які б дійсно могли вплинути на результат розгляду справи (за наявності підтверджених порушень), захисник обмежувався лише емоційними виступами, тому такий захист був скоріше ілюзорний, аніж реальний та був спрямований більше на «гру на публіку», аніж на реальний захист прав обвинуваченого. На кшталт того, що прокурор винуватий, що не перевірив доводи обвинуваченого щодо підстав не отримання ним УБД, хоча так і не зрозуміло, що заважало чи заважає на сьогоднішній день самому обвинуваченому чи його захиснику самостійно, у відповідності до встановленого порядку, звернутися для оформлення УБД за наявності для цього підстав.

Крім того, судом встановлено, що вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 ОСОБА_6 засуджено ч. 5 ст. 407 КК України до 5 років позбавлення волі та звільнено з іспитовим строком на 1 рік з покладенням певних обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю, або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно з роз`ясненням, що містяться у п.10, абз. 6 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з положень ст. 75 КК, а також зі змісту ч.3 ст.71 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим, за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Відповідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003, невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, зокрема, частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково (статті 81, 107 КК). Також у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Частина 4 ст. 71 КК України передбачає, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного судом покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 та остаточно призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 12.08.2025, з дати фактичного затримання.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1