УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 991/9279/25

провадження № 51 - 508 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргуОСОБА_4 на ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року,

встановив:

Вироком Вищого антикорупційного суду від 30 вересня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 05 вересня 2025 року між прокурором другого відділу управління процесуального керівництва підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000514, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 вересня 2025 року (з урахуванням змін від 19 вересня 2025 року).

Ухвалою судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_4 на вказаний вирок, оскільки її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому ОСОБА_4 , посилаючись на практику касаційного суду, вважає, що вирок Вищого антикорупційного суду від 30 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 , яким затверджено угоду про визнання винуватості, стосується її прав та інтересів і впливає на обсяг її майнових зобов`язань перед державою.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ст. 399 частини 3 пункту 2 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу подала особа, яка не має права її подавати, повертає апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 5 цієї статті, копія ухвали про повернення апеляційної скарги, про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами. Згідно частини 6 цієї норми закону, ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.

Згідно зі ст. 394 ч. 4 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 ч. цього Кодексу угоди не може бути укладено.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 475ч. 4 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ст. 24 ч. 2 КПК України.

Отже, відповідно до вказаного висновку, обов`язковою умовою для виникнення у особи, яка не включена до переліку осіб, передбаченого ст. 394 КПК України, права на апеляційне оскарження вироку суду на підставі угоди, є те, що такий вирок має стосуватись прав, свобод та інтересів такої особи.

Крім того, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 сформулювала такий висновок щодо вказаного питання: суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.

З доданої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, проаналізував доводи, зазначені у апеляційній скарзі, дав їм належну оцінку та дійшов до правильного висновку про те, що вирок Вищого антикорупційного суду від 30 вересня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000514,права, свободи та інтереси ОСОБА_4 не порушує. Зокрема, зазначений вирок, хоч і містить твердження, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення у співучасті з іншими особами, які деперсоніфіковані у тексті вироку (Особа_1, Особа_2 та інш.), однак з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, воно стосується виключно ОСОБА_6 та не має преюдиціального значення щодо будь-яких інших осіб, в тому числі знеособлених у цьому рішенні. При цьому апеляційна скарга подана ОСОБА_4 , щодо якої судове рішення, яким би встановлювалась винуватість останньої, у цьому провадженні не приймалось, як і не визначався розмір її майнових зобов`язань перед державою.

Також суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в своєму рішенні вказав на те, що суд першої інстанції не здійснював дослідження та не надавав жодної оцінки правомірності дій ОСОБА_4 , тим більше не вирішував наперед питання про її права, свободи чи інтереси, не встановлював преюдиційних фактів щодо неї, тому її твердження про те, що оскаржуваний вирок впливає на обсяг її можливої, в тому числі цивільно-правової відповідальності, є безпідставними, оскільки питання наявності/відсутності підстав та обсягу цивільно-правової відповідальності не лише ОСОБА_6 , а й взагалі будь-якої іншої особи не вирішувалось, а тому зазначені посилання не можуть слугувати підставою для визнання вироку щодо ОСОБА_6 таким, що стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 .

Також суддя суду апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою особою не є доказом вини останніх.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

До того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»).

Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України»).

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_6 попри те, що містить твердження, що кримінальні правопорушення, які він вчинив, діючи у складі злочинної організації, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно засудженого ОСОБА_6 , який уклав угоду про визнання винуватості. Отже, формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_6 не стосується прав та інтересів ОСОБА_4 і не вказує на порушення презумпціїїї невинуватості в розрізі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

За таких обставин, суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду правильно відповідно до вимог ст. 399 ч. 3 п. 2 КПК України повернув апеляційну скаргу ОСОБА_4 з тих підстав, що її подала особа, яка не має право подавати апеляційну скаргу, і такі підстави були належним чином перевірені, а вирок, постановлений на підставі укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_6 , не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 .

Такий висновок судді суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону та висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованим у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19, а посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що вирок стосується її прав та інтересів, є безпідставними.

Всупереч доводам касаційної скарги ОСОБА_4 суддя-доповідач дотримався сталої практики Верховного Суду, при цьому перевірив чи має текст вироку такі дані, які б прямо вказували на ОСОБА_4 чи ідентифікована у тексті ця особа, чи стосується вирок прав, свобод та інтересів цієї особи, а також дотримався вимог ст. 398 КПК України та, перевірившиапеляційну скаргу на відповідність вимогам статті 396 цього Кодексу, повернув апеляційну скаргу, оскільки її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Отже, повернення апеляційної скарги ОСОБА_4 на вирок Вищого антикорупційного суду від 30 вересня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 , за зазначених вище обставин, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданої до неї копії ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 10 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3