УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 171/1951/22

провадження № 51-3629ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Ухвалою Металургійного районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року призначено до судового розгляду кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні

кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, та продовжено йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням у частині призначення обвинувального акта до судового розгляду, ОСОБА_4 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 31 жовтня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , на підставі ч. 4

ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд вищезазначеної ухвали апеляційного суду у касаційному порядку.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

Отже Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до положень ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження

в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Крім того, зі змісту ст. 314 КПК вбачається, що за результатами проведення підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені лише рішення суду про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Отже, апеляційне оскарження ухвали, якою обвинувальний акт призначено до судового розгляду, зазначеними нормами не передбачено.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, окреме оскарження якої, з огляду на наведені положення процесуального закону не передбачено, апеляційний суд, керуючись ч. 4 ст. 399 КПК, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за його апеляційною скаргою, як поданою на судове рішення, що не підлягає оскарженню в апеляційному порядку та постановив законне й вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наявних копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3