Справа №949/1115/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця, кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000115 від 20 березня 2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки, зареєстрованої та фактично проживаючої по АДРЕСА_1 , непрацюючої, освіти середньої спеціальної, неодруженої, раніше не судимої, громадянки України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 01 грудня 2023 року близько 23 год. 50 хв., точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, взяла його мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», з абонентським номером НОМЕР_1 , оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», який зареєстрований і являється фінансовим номером в АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , після чого здійснила несанкціоноване втручання в роботу системи віддаленого доступу WEB-банкінгу «Ощад 24/7». Отримавши доступ до дистанційного керування банківською картою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 перерахувала з його банківської карти № НОМЕР_2 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 грошові кошти на загальну суму 2905 грн.

Після цього, ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 01 та 02 грудня 2023 року, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, взяла мобільний телефон марки «Хiaomi Redmi 9», належний ОСОБА_5 та за допомогою додатку «Ощад 24/7», який встановлений на телефоні, шляхом здійснення переказів з банківської карти останнього, таємно викрала грошові кошти в загальній сумі 2905 гривень.

Так, 01 грудня 2023 року о 23.50 год., 02 грудня 2023 року о 00.47 год., о 01.59 год., о 02.21 год., о 03.13 год. та о 10.43 год. ОСОБА_4 здійснила шість переказів грошових коштів в сумах 500 грн., 500 грн., 800 грн., 500 грн., 315 грн. і 290 грн. з банківської карти АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 ОСОБА_5 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .

У подальшому, ОСОБА_4 розпорядилася грошовими коштами на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 2905 гривень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 04 грудня 2023 року близько 06 год. 41 хв., точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, взяла його мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», з абонентським номером НОМЕР_1 , оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», який зареєстрований і являється фінансовим номером в АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , після чого здійснила несанкціоноване втручання в роботу системи віддаленого доступу WEB-банкінгу «Ощад 24/7». Отримавши доступ до дистанційного керування банківською картою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 перерахувала з його банківської карти № НОМЕР_2 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 грошові кошти на загальну суму 1775 грн.

Також, ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 04 грудня 2023 року, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, взяла мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», належний ОСОБА_5 та за допомогою додатку «Ощад 24/7», який встановлений на телефоні, шляхом здійснення переказів з банківської карти останнього, таємно викрала грошові кошти в загальній сумі 1775 гривень.

Так, 04 грудня 2023 року о 06.41 год., о 05.51 год, о 07.13 год., о 08.03 год., о 09.54 год. та о 15.36 год. ОСОБА_4 здійснила шість переказів грошових коштів в сумах 400 грн., 125 грн., 300 грн., 180 грн., 290 грн. і 480 грн. з банківської карти АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 ОСОБА_5 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .

У подальшому, ОСОБА_4 розпорядилася грошовими коштами на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 1775 гривень.

Крім того, ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 05 грудня 2023 року, в обідній час, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 та скориставшись тим, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння, взяла його мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», з абонентським номером НОМЕР_1 , оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», який зареєстрований і являється фінансовим номером в АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , після чого здійснила несанкціоноване втручання в роботу системи віддаленого доступу WEB-банкінгу «Ощад 24/7». Отримавши доступ до дистанційного керування банківською картою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 перерахувала з його банківської карти № НОМЕР_2 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 грошові кошти на загальну суму 6610 грн.

Після того ОСОБА_4 , відносно якої 27 лютого 2022 року направлено до Дубровицького районного суду обвинувальний акт за ч. 3 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000017 від 26 січня 2022 року, 05 та 06 грудня 2023 року, перебуваючи в квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, взяла мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9», належний ОСОБА_5 та за допомогою додатку «Ощад 24/7», який встановлений на телефоні, шляхом здійснення переказів з банківської карти останнього таємно викрала грошові кошти в загальній сумі 6610 гривень.

Так, 05 грудня 2023 року о 15.39 год., о 21.11 год., о 23.10 год., та о 23.38 год. ОСОБА_4 здійснила чотири перекази грошових коштів в сумах 2800 грн., 870 грн., 990 грн. і 975 грн. банківської карти АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 ОСОБА_5 на свою банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .

Після того, 06 грудня 2023 року о 00.11 год. ОСОБА_4 знову здійснила один переказ грошових коштів на суму 975 грн. з банківської карти АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 ОСОБА_5 на власну банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .

У подальшому, ОСОБА_4 розпорядилася грошовими коштами на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 6610 гривень.

Будучи допитаною в ході судового розгляду обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у скоєні вищевказаних кримінальних правопорушеннях визнала повністю, щиро розкаялася та підтвердила обставини, викладені в обвинувальному акті. Додатково пояснила, що шкодує про вчинене, зробила для себе належні висновки та обіцяла, що більше такого не повториться.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 не з`явився, підтвердивши покази надані під час досудового розслідування. При цьому додав, що завдана йому шкода незаконними діями обвинуваченої ОСОБА_4 не відшкодована, міру покарання покладає на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявила клопотання, в якому просить розглянути кримінальне провадження не досліджуючи докази щодо тих обставин, які не оспорюються, оскільки обвинувачена ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнає повністю.

Просила визнати обвинувачену ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України та призначити їй покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік по ч. 1 ст. 361 КК України, 2 роки позбавлення волі по ч. 2 ст. 361 КК України та 5 років позбавлення волі по ч. 4 ст. 185 КК України, з призначенням остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 та п.п. 2, 6 ч. 3 ст. 76 КК України.

Таким чином, оскільки обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, підтвердивши викладене в обвинувальному акті та фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності його позиції, суд, з`ясувавши думку учасників судового процесу, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу дослідження доказів, за згодою учасників судового процесу, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів по справі, що характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченій роз`яснено, що в даному випадку вона позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, а також інші обставини, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, або взагалі звільненням від покарання за окремими епізодами справи.

Проте, суд пересвідчився, що позиція учасників судового розгляду щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченої, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень знайшла своє підтвердження у судовому засіданні під час судового розгляду. Так, остання надала показання стосовно обставин вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень, які повністю узгоджуються зі встановленими фактичними обставинами кримінальних проваджень, викладеними в обвинувальних актах, а тому кваліфікація її дій органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, за ч. 1 ст. 361 КК України як несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем та за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем вчинене повторно є правильною.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - Постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 361 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як кримінальний проступок, ч. 2 ст. 361 КК України - як нетяжкий злочин та передбачене ч. 4 ст. 185 КК України - як тяжкий злочин.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особу обвинуваченої ОСОБА_4 , суд враховує те, що вона раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася (а.п. 91), на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває (а.п. 93), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 92).

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так, у судовому засіданні обвинувачена свою вину визнала у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаялася та неодноразово, в ході судового розгляду висловлювала жаль з приводу вчиненого, критично оцінила свої дії, зауважила на тому, що готова нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.

Водночас, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , що передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

У пункті 4 вказаної вище Постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 Постанови №7).

У п. 2 Постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При цьому, відповідно до п. 1 Постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_4 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує наявність обставини, що пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої, її поведінку до і після вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що вона повністю визнавши свою вину, щиро розкаялася, надала показання, як в ході досудового розслідування, так і в судовому засіданні щодо обставин вчинених нею кримінальних правопорушень, тому вважає доцільним призначити обвинуваченій покарання в межах санкцій статтей інкримінованих за вказані кримінальні правопорушення, з урахуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Разом з тим, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 без відбування покарання у виді позбавлення волі і вважає за можливе, застосувавши ст. 75 КК України, звільнити її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, із встановленням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таке покарання обвинуваченій, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_4 .

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відносно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України, призначивши покарання:

за ч. 1 ст. 361 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік;

за ч. 2 ст. 361 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій щодо проведення дозвілля.

Іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

- оптичний диск CD-R з інформацією АТ КБ "Приватбанк", який знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- оптичний диск CD-R з інформацією АТ "Ощадбанк", який знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- оптичний диск CD-R з інформацією АТ КБ "Приватбанк", який знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1