Житомирський апеляційний суд
Справа №281/71/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/608/25
Категорія ч.4 ст.191 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №281/71/25 за апеляційною скаргою прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 02.04.2025 відносно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Леонівка, Лугинського району, Житомирської області, громадянки України, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 2 років.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.2 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов представника потерпілої сторони ОСОБА_9 до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину, задоволено.

Стягнути з ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 80266 грн.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до норм ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, на підставі наказу ТОВ "Мобіжук" () від 05.12.2023 року № 1455 "Про прийняття на роботу" ОСОБА_7 було прийнято на роботу в товариство на посаду продавця непродовольчих товарів.

06.12.2023 року між ТОВ "Мобіжук" та ОСОБА_7 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до п. 1 якого працівник, що займає посаду продавця непродовольчих товарів бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання цінностей, ввірених йому.

На підставі наказу ТОВ "Мобіжук" () від 05.12.2023 року № 1455 "Про прийняття на роботу" та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06.12.2023 року ОСОБА_7 з 06.12.2023 по 16.12.2024 здійснювала свою трудову діяльність в магазині "ЖУК", який розташований за адресою: Житомирська область, смт Лугини, вул. Грушевського, б. 8.

Так, у невстановлені дату та час, але не раніше 01.10.2024 у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на привласнення чужого майна, а саме: грошових коштів ТОВ "Мобіжук", що знаходились в касі магазину "ЖУК", який розташований за адресою: Житомирська область, смт Лугини, вул. Грушевського, б. 8 та перебували у її віданні. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на привласнення грошових коштів, достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022, усвідомлюючи свою повну індивідуальну матеріальну відповідальність, ОСОБА_7 , перебуваючи на своєму робочому місці та маючи вільний доступ до каси магазину, де зберігаються грошові кошти, без відома адміністрації ТОВ "Мобіжук" вилучила грошові кошти в сумі 30000 гривень, які привласнила та в подальшому використала на власні потреби, чим спричинила вказаному товариству матеріальних збитків.

Повторно, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022, у невстановлені дату та час, але не раніше 01.10.2024, перебуваючи на робочому місці в приміщенні магазину "ЖУК", який розташований за адресою: Житомирська область, смт Лугини, вул. Грушевського, б.8, маючи умисел на привласнення грошових коштів, достовірно усвідомлюючи свою повну індивідуальну матеріальну відповідальність, перебуваючи на робочому місці та маючи доступ до каси магазину, де зберігаються грошові кошти, без відома адміністрації ТОВ "Мобіжук" вилучила грошові кошти в сумі 40000 гривень, які привласнила та в подальшому використала на власні потреби.

Повторно, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022, в період з 01.12.2024 по 08.12.2024 ОСОБА_7 , перебуваючи на робочому місці в приміщенні магазину "ЖУК", який розташований за адресою: Житомирська область, смт Лугини, вул. Грушевського, б.8, маючи умисел на привласнення грошових коштів, достовірно усвідомлюючи свою повну індивідуальну матеріальну відповідальність, перебуваючи на робочому місці та маючи доступ до каси магазину, де зберігаються грошові кошти, без відома адміністрації ТОВ "Мобіжук" вилучила грошові кошти в сумі 16281 гривня, які привласнила та в подальшому використала на власні потреби.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у привласненні чужого майна, яке перебувало в її віданні, вчиненному в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченої та відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.191 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з покладенням на ОСОБА_7 матеріальної відповідальності, на 2 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання із випробовуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. На підставі ст.76 КК України на ОСОБА_7 покласти обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що рішення суду про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю має бути чітко і зрозуміло сформульоване в результативній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Наголошує, що покарання має формуватися таким, чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення. Також, суд має чітко визначити і строк додаткового покарання. Разом з тим, суд першої інстанції при ухваленні вироку 02.04.2025 чітко не вказав ті конкретні посади, право обіймати які позбавляється обвинувачена, або конкретний вид діяльності, права займатися якою вона позбавляється та на який саме строк. Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, застосувавши звільнення від покарання і до додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Звертає увагу, що у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора в підтримку апеляційної скарги, позицію обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не заперечила щодо апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація її дій за ч.4 ст.191 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються. Судовий розгляд провадження відбувся в порядку ч.3 ст.349 КК України.

У відповідності до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався.

Так, санкція ч.4 ст.191 КК України, за якою ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В сою чергу, згідно положень ч.1 ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

При цьому, при призначені додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, слід чітко вказати які посади чи якою діяльністю конкретно заборонено займатися обвинуваченому протягом визначеного вироком строку(який також слід чітко визначити), недотримання ж цих вимог об`єктивно може спричинити труднощі в процесі виконання вироку.

В даному випадку, як слушно зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, призначаючи додаткове покарання обвинуваченій ОСОБА_7 за ч.4 ст.191 КК України, суд першої інстанції мав чітко вказати в оскаржуваному вироку ті конкретні посади, право обіймати які позбавляється остання, або зазначити конкретний вид діяльності, права займатися якою вона позбавляється, як і визначити строк на котрий призначено додаткове покарання.

Однак, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку цього не зробив - чітко не вказав ті конкретні посади, право обіймати які позбавляється обвинувачена ОСОБА_7 , або конкретний вид діяльності, права займатися якою вона позбавляється та на який саме строк, що підлягає виправленню судом апеляційної інстанції.

Крім того, викладені прокурором доводи про неправильне застосування судом першої інстанції при призначенні покарання (основного та додаткового) обвинуваченому закону про кримінальну відповідальність є також обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст.75 КК засуджені особи можуть звільнятися від відбування основного покарання з випробуванням.

Разом з цим, призначені при цьому додаткові покарання згідно з вимогами ст.77 КК виконуються самостійно.

Тобто, в даному випадку, суд першої інстанції допустився помилки, фактично застосував звільнення (ст.75 КК України) від основного і до додаткового покарань, таким чином, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України є підставою для скасування вироку у цій частині та ухвалення нового вироку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги прокурора обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 02.04.2025 відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.191 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з покладенням на ОСОБА_7 матеріальної відповідальності на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 3 (три) роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

На вирок апеляційного суду, який набирає законної сили негайно після його проголошення, учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді :