Номер провадження: 11-кп/813/1815/25
Справа № 496/1657/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2025 року в рамках кримінального провадження №0000810, внесеного до ЄРДР 19.11.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городок Львівської області, громадянина України, українця, не працюючого, маючого середню-спеціальну освіту, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 , матеріальну шкоду у розмірі 36203,00 грн., моральну шкоду у розмірі 24000,00 грн.

Вироком вирішено питання, які стосуються речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження і відшкодування процесуальних витрат.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , 18.11.2022 р. о 21:15 годині, керуючи технічно-справним сідловим тягачем марки «DAF ХР 105.410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по горизонтальній ділянці, мокрого, чистого асфальтобетонного покриття першої смуги руху 449 км + 811 м автодороги Київ-Одеса в Одеському районі Одеської області (за фактичної організації двостороннього руху - по три смуги для руху в кожному напрямку, розділених між собою залізобетонною огорожею, між зустрічними напрямками, та переривчастою лінією горизонтальної розмітки смуг для руху попутних напрямків), із сторони міста Одеси в напрямку міста Києва, в умовах дощу та темного часу доби, із швидкістю 33,5-35,7 км/год., грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б» та 12.3 «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - «Правила»), проявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, маючи об`єктивну можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, у вигляді пішохода ОСОБА_11 , яка перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переходила проїзну частину справа наліво за ходом руху сідлового тягача, по діагоналі, негайно та своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на неї. При цьому мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, належним виконанням зазначених вимог Правил.

У результаті дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травми голови та шиї, тулуба і кінцівок: а) травми голови та шиї: забійних та забійно-розмізчених ран голови; крововиливу в м`які тканини голови; переломів кісток мозкового та лицевого черепу; крововиливів під м`яку мозкову оболонку мозочка; уламкового перелому великого ріжка під`язикової кістки справа; б) закритої травми тулуба: розриву правого крижово-клубового з`єднання по внутрішній поверхні; перелому грудини з повним її розділенням на рівні 2-3-го ребер; переломів 2-4-го правих ребер по середньо ключичній лінії; переломів 1-3-го правих ребер по лопатковій лінії; переломів 1-9-го лівих ребер по середній пахвовій лінії; переломів 1-4-х лівих ребер по лопатковій лінії; забоїв та розривів легень; розриву навколосерцевої сорочки; розриву аорти над її клапаном; розривів печінки та крововиливу в її зв`язковий апарат; крововиливу в ділянці судинної ніжки селезінки; в) травми кінцівок: садна правої кисті; рваної рани правої гомілки; багатоуламкового перелому лівої стегнової кістки у нижній третині; відкритих переломів кісток правої гомілки. Всі тілесні ушкодження заподіяні одночасно по одному механізму, складають єдиний комплекс поєднаної травми, та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_11 настала від поєднаної травми голови, шиї, тулуба та кінцівок в умовах дорожньо-транспортної події. Допущенні водієм ОСОБА_8 порушення вимог п.п. 2.3 «б», 12.3 Правил перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погоджуючись із вищенаведеним вироком, обвинувачений ОСОБА_8 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що вирок суду в частині призначеного покарання, а саме позбавлення його права керувати транспортними засобами, підлягає скасуванню з наступних підстав:

- суд першої інстанції не врахував належним чином особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є учасником бойових дій, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, є єдиним годувальником в сім`ї, працюючи водієм ФОП « ОСОБА_12 »;

- також поза увагою суду залишилось те, що потерпіла знаходилась у стані алкогольного сп`яніння, переходила дорогу у недозволеному на те місці, а швидкість його транспортного засобу складала 33,5-35,7 км/год.

На підставі викладеного просить скасувати вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2025 року в частині позбавлення його права керувати транспортними засобами, строком на 2 (два) роки.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили подану апеляційну скаргу задовольнити.

Прокурор та потерпіла заперечували апеляційні вимоги обвинуваченого, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Зі змісту поданої апеляційної скарги убачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення - наслідки які настали у даному випадку загибель потерпілого ОСОБА_11 ; характеристику особи обвинуваченого який одружений (зворот а.с.172), у дружини є малолітня дитина від першого шлюбу (а.с. 134), військовослужбовець, учасник бойових дій (а.с. 172), є особою з інвалідністю (зворот а.с.173), працює водієм автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_13 із 01.08.2024 року на умовах повного робочого дня (а.с. 173), на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, раніше не був судимий;обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, із застосуванням положень ст.75 КК України, до основного покарання, тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання -позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

Обставин, які свідчать про відсутність необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом першої інстанції не встановлено, а доводи сторони захиступро незастосування судом першої інстанції індивідуального підходу при застосуванні додаткового покарання на увагу не заслуговують.

Оцінюючи доводи сторони захисту, колегією суддів враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, щоОСОБА_8 достовірно усвідомлюючи те, що він як особа, яка використовує джерело підвищеної небезпеки автомобіль, зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, допустивши злочинну самовпевненість, зокрема, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив наїзд на пішохода. У результаті злочинної недбалості останнього, потерпіла ОСОБА_11 померла.В свою чергу, тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними.

Апеляційний суд акцентує увагу, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений повністю визнав провину, щиро розкаявся, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання із застосуванням інститут звільнення від відбування покарання, проте не є достатніми підставами для зміни призначеного покарання шляхом скасування додаткового покарання.

Отже, всі обставини, на які посилається обвинувачений, судом першої інстанції при призначенні покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що судом не була враховано, що потерпіла знаходилась у стані алкогольного сп`яніння, переходила дорогу у недозволеному на те місці, а швидкість його транспортного засобу складала 33,5-35,7 км/год,апеляційний суд зазначає, що вирок постановленого із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, зі змісту апеляційної скарги не вбачається, що обвинувачений порушує питання щодо допущення судом першої інстанції процесуальних порушень під час застосування місцевим судом положень ст. 349 КПК України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що факт перебування потерпілої у стані алкогольного сп`яніння у момент ДТП не свідчить про наявність причинного зв`язку між її станом та дорожньо-транспортною пригодою.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_8 місцевим судом покарання є співрозмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважитися явно несправедливим внаслідок суворості.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування або зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2025 року в рамках кримінального провадження №0000810, внесеного до ЄРДР 19.11.2022 рокуза обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою в цей же строк з дня отримання його копії.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3