Номер провадження: 11-кп/813/1412/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2025, якою в межах к/п №10001657 від 18.12.2023 відносно:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянин України, з вищою освітою, одруженого, ФОП, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.02.2026 без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду від 26.12.2025 було задоволено клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 та було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.02.2026 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор", відносно ОСОБА_10 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5) ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою суду захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких вказують на те, що вона є незаконною з таких підстав:

- кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 розглядається незаконним складом суду, оскільки з огляду на приписи ст.ст. 64, 68 КК України йому не може бути призначене покарання у виді довічного позбавлення волі, відтак провадження має розглядатися суддею одноособово;

- судом необґрунтовано не було визначено заставу, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 по відношенню до потерпілого не застосовував насильство та не висловлював погроз його застосування;

- доводи прокурора щодо можливого призначення ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі суперечать закону про кримінальну відповідальність водночас, обвинувачений є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, групу інвалідності, тривалий час утримується під вартою;

- під час перебування під вартою обвинувачений ОСОБА_10 був підданий фізичному насильству, про що був повідомлений прокурор;

- керівництво ДУ «ОСІ» не забезпечує надання належної медичної допомоги обвинуваченому ОСОБА_10 всупереч, у тому числі ухвалі Одеського апеляційного суду.

За таких обставин, захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_9 просять скасувати ухвалу від 26.12.2025 та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги сторони захисту у повному обсязі та просив їх задовольнити, натомість прокурор та представник потерпілого заперечували проти їх задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває к/п №10001657 від 18.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

За приписами ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу незаконного складу суду, апеляційний суд звертає увагу на такі обставини.

Відповідно до ст. 68 КК України за вчинення готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Водночас п. 2 ч. 2 ст. 31 КПК України визначено, що кримінальне провадження щодо злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі понад 10 років, здійснюється колегіально у складі трьох суддів за клопотанням обвинуваченого.

Кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.

При цьому, у ст. 31 КПК України законодавець використав таке поняття, як «передбачає покарання», тоді як в положенні ст. 68 КК України «призначення покарання».

На переконання апеляційного суду поняття «передбачає покарання» означає, що певна норма права чи закон встановлює можливість призначення покарання за конкретне кримінальне правопорушення, водночас, поняття «призначення покарання» означає реалізацію покарання, яке було передбачене законом, щодо конкретної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що «передбачає покарання» це потенційна можливість покарання, закріплена у нормі права, а «призначення покарання» це реалізація цієї можливості в конкретному випадку.

Відтак, в ч. 2 ст. 31 КПК України йдеться не про те, яке покарання буде призначатись, а про те, яке покарання передбачається особливою частиною КК, тобто від мінімального до максимального строку санкції відповідної статті.

Отже, в ст. 31 КПК України йдеться про санкцію статті конкретної норми матеріального права особливої частини КК, а не про призначення покарання про що йдеться в ст. 68 КК України, тому доводи захисту про застосування ст. 68 КК України для визначення складу суду є помилковим.

Прийшовши до висновку про наявність правових підстав для продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , суд 1-ої інстанції констатував існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5) ч. 1 ст. 177 КПК України.

У пунктах 154-157 рішення ЄСПЛ «Корбан проти України» від 04.07.2019 (Korban v. Ukraine, заява № 26744/16) зазначені загальні принципи, які випливають з практики Суду стосовно п. 3 ст. 5 Конвенції, які передбачають належне обґрунтування органами влади ризиків, яке не може бути абстрактним, загальним або шаблонним.

Дійсно, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винуватим, ту обставину, що обвинувачений є особою непризовного віку, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що на теперішній час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Оскільки обвинувачений ОСОБА_10 обізнаний із анкетними даними потерпілого, який є його сусідом за місцем проживання та свідків, апеляційний суд погоджується із висновками суду з приводу існування ризику незаконного впливу на них.

Більш того, колегія суддів враховує позицію представника потерпілого ОСОБА_8 , яка категорично заперечувала проти зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 , зауважуючи у тому числі на процесуальній поведінці обвинуваченого в ході судового розгляду зловживає своїми правами.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що ризик вчинення іншого злочину не є доведеним поза розумним сумнівом, з огляду на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

В той же час, з огляду на тяжкість інкримінованого злочину, його характер та на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду з приводу того, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 .

Що стосується доводів сторони захисту з приводу можливості визначення ОСОБА_10 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Приписами п. 1) ч. 4 ст. 182 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

На підставі системного аналізу вищевикладених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що саме суд вправі визначити, чи здатна застава у відповідному розмірі забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної або обвинуваченої особи, а також зауважити на виключності такого випадку.

Апеляційний суд враховує усталену практику ЄСПЛ, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів у контексті аргументів захисника з приводу того, що обвинувачений по відношенню до потерпілого не застосовував насильство та не висловлював погроз його застосування враховує специфіку інкримінованого злочину, об`єктом посягання якого є життя потерпілого.

Більш того, ОСОБА_10 відповідно до обставин злочину, у вчинення якого він обвинувачується виступав організатором злочину, та у разі визнання його винним його відповідальністю охоплюються всі дії, спрямовані на вчинення злочину.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених ст.ст. 177, 178 КПК України.

Разом з тим, приписи КПК України та стала практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при вирішення питання щодо можливості визначення застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Відтак, з огляду на тяжкість та специфіку інкримінованого ОСОБА_10 злочину, наявність ризиків, колегія суддів приходить до висновку про те, що забезпечити належну процесуальну поведінку зможе лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу того, що під час перебування під вартою обвинувачений ОСОБА_10 був підданий фізичному насильству, про що був повідомлений прокурор, апеляційним судом було встановлено, що суд 1-ої інстанції вжив заходи реагування з цього приводу.

Апеляційний суд враховує твердження захисників з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_10 має незадовільний стан здоров`я, групу інвалідності, однак йому не надається належна медична допомога в умовах слідчого ізолятора та виходячи із приписів Конституції України, відповідно до яких людина, її життя і здоров`я, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, з метою забезпечення прав обвинуваченого вважає за необхідне зобов`язати відповідальних посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження обвинуваченого та надати останньому кваліфіковану медичну допомогу.

При цьому, відомостей про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 не дозволяє йому утримуватися під вартою матеріали, надані апеляційному суду не містять.

Окрім того, з огляду на зазначені вище обставини, а саме вік та стан здоров`я, ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 тривалий час утримується під вартою апеляційний суд, керуючись ст. 8 Конституції України, ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття заходів, щодо дотримання розумних строків розгляду зазначеного кримінального провадження.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисників підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 31, 177, 178, 182, 183, 199, 318, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного осуду м. Одеси від 26.12.2025, якою стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вид тримання під вартою до 23.02.2026, без визначення застави - залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду к/п за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України в розумні строки.

Доручити службовим особам ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській обл. забезпечити надання належної медичної допомоги обвинуваченому ОСОБА_10 , у разі необхідності у закладах МОЗ України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4