УХВАЛА

Іменем України

06 січня 2026 року справа № 542/4/26

провадження № 1-кс/542/5/26

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні, в залі суду в селищі Нові Санжари клопотання слідчого СВ Відділення поліції №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області погодженого прокурором про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000003 від 01.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

в с т а н о в и в :

05 січня 2026 року до суду надійшло вказане клопотання.

У клопотанні зазначено, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме: у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого в умовах воєнного стану. За вказаним фактом розпочато досудове розслідування.

Зазначив, що 02.01.2026 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

У своєму клопотанні слідчий вказав на необхідності застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та вказала на неможливості застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Посилалася на наявність ризиків, а саме:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду;

- незаконно впливати на потерпілу та свідків;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні прокурор клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримав та просив задовольнити. Пояснення надав аналогічні, викладеним у клопотанні.

У судовому засіданні захисник адвокат ОСОБА_5 зазначив, що підозра, висунута ОСОБА_4 є необґрунтованою. Вказав, що підозрюваний заперечує свою причетність до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення. Зауважив на відсутності доказів на підтвердження обрунтованості підозри. Крім того, захисник також посилався на те, що вказані у клопотанні прокурора ризики є недоведеними, ймовірними. Вказав також на те, що з часу повідомлення про підозру ОСОБА_4 не переховувався від органу досудового розслідування та не вчинив іншого кримінального правопорушення, не впливав на потерпілу та свідків. Водночас, вказав на наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків за місцем проживання та чотирьох неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

Разом з тим, зазначив, що у разі обрання судом щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту у темну пору доби, останній взмозі буде виконати покладені на нього обов`язки.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання. Вказав на те, що знайдені за місцем його проживання золоті прикраси та телефон принесла у будинок його донька ОСОБА_6 , у якої вони опинилися внаслідок конфлікту із потерпілою, в ході якого ОСОБА_6 підняла із землі сережки, ланцюжок та телефон, після чого принесла їх додому, маючи намір у подальшому повернути.

Заслухавши прокурора, підозрюваного, захисника, дослідивши надані до клопотання документи, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Встановлено, що у провадженні слідчого відділення поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження, внесене 01.01.2026 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

02.01.2026 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Згідно з повідомленою підозрою 01.01.2026 близько 01 год 30 хв ОСОБА_4 , перебуваючи на території домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , помітив у кишені штанів неповнолітньої ОСОБА_7 мобільний телефон. У цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на відкрите заволодіння майном неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, розуміючи, що на території України діє воєнний стан, діючи умисно, ОСОБА_4 наказав ОСОБА_7 дістати з кишені мобільний телефон марки «iPhone 11», чорного кольору та забрав його з рук потерпілої.

Після цього, під час перебування на вулиці, у ході розмови потерпілої ОСОБА_7 та неповнолітнього ОСОБА_8 , останній штовхнув потерпілу ногою, від чого ОСОБА_7 втратила рівновагу та впала на землю. В цей час, ОСОБА_4 сів на живіт ОСОБА_7 , та бажаючи подавити її волю до можливого опору, у разі супротиву або спроби покликати на допомогу, тим самим застосовував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої

Подавивши таким чином можливий опір потерпілої, ОСОБА_4 зняв з правого та лівого вуха ОСОБА_7 золоті сережки та піднявся. Після того, як потерпіла піднялася на ноги, ОСОБА_4 своєю рукою ривком вирвав з шиї ОСОБА_7 золотий ланцюжок та хрестик.

У подальшому ОСОБА_4 залишив місце скоєння злочину, майном потерпілої ОСОБА_7 , яким заволодів внаслідок скоєння грабежу, розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 30 738,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме - у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.

На підтвердження обґрунтованості підозри органом досудового розслідування до матеріалів клопотання надано наступні докази:

1. протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію;

2. консультаційний висновок спеціаліста від 01.01.2026 щодо пацієнта ОСОБА_7 ;

3. протокол допиту потерпілої;

4. висновок психолога;

5. протокол огляду оптичного диску із записом допиту потерпілої ОСОБА_7 ;

6. протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та довідка до вказаного протоколу;

7. протоколи допитів свідків;

8. протокол обшуку;

9. постанова про визнання речовими доказами;

10. висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи.

Дослідивши надані органом досудового розслідування докази, слідчий суддя дійшов висновку про те, що вони обґрунтовують підозру ОСОБА_4 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, оскільки свідчать про те, що ОСОБА_4 міг його вчинити при зазначених у клопотанні обставинах.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Враховуючи стадію кримінального провадження, слідчий суддя, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотання, вважає, що підозра є обґрунтованою у розумінні положень п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України.

В свою чергу, надані прокурором фототаблиця до протоколу огляду та протоколи допитів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спростовують твердження сторони захисту щодо наявності конфлікту між донькою підозрюваного ОСОБА_6 та потерпілою, під час якого ОСОБА_6 підняла із землі золоті прикраси та телефон.

Водночас, в ході розгляду клопотання стороною захисту не було надано будь-яких доказів на спростування показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та не було заявлено клопотань про допит свідків на спростування доводів прокурора.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

У своєму клопотанні слідчий зазначив про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Дослідивши матеріали клопотання, беручи до уваги надані докази, суд дійшов висновку про наявність вказаних слідчим ризиків.

Так, існує ризик переховування підозрюваного ОСОБА_4 від органу досудового розслідування та суду та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку. Підозрюваний ОСОБА_4 не має офіційного джерела доходів, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства чи суду.

Слідчий суддя враховує, що знаходячись на волі, підозрюваний ОСОБА_4 може дізнатися про місце проживання та навчання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 та матиме можливість шляхом вмовлянь або погроз вплинути на потерпілу. Внаслідок свого віку неповнолітня є вразливою та може піддатися впливу підозрюваного.

Крім того, у вказаному кримінальному проваджені ще не допитані всі свідки, які, можливо, є знайомими підозрюваного. В свою чергу, враховуючи заінтересованість підозрюваного у результатах досудового розслідування, останній, перебуваючи на волі, матиме можливість впливати на свідків.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, матеріалами клопотання підтверджено, що підозрюваний ОСОБА_4 є особою, яка раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України, ч. 1, 2, 3 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 187 КК України, ч. 1, 2 ст. 125 КК України. Наведені обставини, на переконання слідчого судді, дають підстави для висновку про те, що існує ризик продовження чи повторення протиправної поведінки з боку підозрюваного.

Ґрунтуючись на досліджених у судовому засіданні матеріалах та поясненнях сторін провадження, суд під час розгляду питання щодо застосування запобіжного заходу, враховує наступні обставини:

-на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 виповнилося 35 років;

- кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких і у разі визнання його винуватим, йому може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, крім того, вказане кримінальне правопорушення є кваліфікованим складом злочину, що містить кваліфікуючі ознаки, які обтяжують відповідальність та суттєво впливають на ступінь його суспільної небезпечності;

- кримінальне правопорушення вчинено щодо неповнолітньої особи;

- про наявність тяжких хронічних захворювань, які б перешкоджали триманню під вартою, до суду учасники провадження будь- яких доказів не надали;

- під час розгляду клопотання не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою.

- ОСОБА_4 має незняту та непогашену судимість за вчинення тяжких кримінальних правопорушень;

- за місцем проживання характеризується задовільно;

- має міцні соціальні зв`язки за місцем проживання;

- офіційно не працевлаштований, не має стабільного та регулярного джерела доходу;

- відомостей щодо дотримання підозрюваним умов застосованих раніше запобіжних заходів, якщо такі застосовувалися, а також інформації щодо повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення на момент розгляду клопотання суду не надано.

Водночас, надані прокурором відомості свідчать про вагомість наявних доказів вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Приймаючи до уваги наявність обставин, визначених ч. 4 ст. 183 КПК України, встановлені суддею ризики та обставини, що визначені у ст. 177, 178 КПК України, враховуючи особу підозрюваного, його вік та стан здоров`я, відсутність відомостей про те, що за станом здоров`я він не може утримуватися під вартою слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

У своєму рішенні «Лабіта проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що питання розумності строків тримання особи під вартою вирішується судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканість.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищевказаним ризикам.

Водночас, інший, більш м`який запобіжний захід є недостатнім для запобігання встановленим ризикам та не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Так, оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, домашній арешт, особиста порука та зобов`язання не зможуть запобігти визначеним ризикам, за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Суд враховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань.

Застосування застави як основного запобіжного заходу відтермінує можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості підозрюваного у результатах досудового розслідування та судового розгляду, створює ймовірну можливість для його позапроцесуальних дій.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, пов`язаний з доступом підозрюваного до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Більш м`які, аніж зазначені, запобіжні заходи, а саме: особиста порука та особисте зобов`язання тим більше не зможуть належним чином забезпечити досягнення мети застосування запобіжного заходу. Адже, у випадку їх застосування, з огляду на встановлені судом ризики, відсутні будь- які стримуючі стимули від неналежного виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Ця позиція суду обґрунтовується сукупністю всіх без винятку обставин, наведених раніше у цій ухвалі, з урахуванням відомостей про особу підозрюваного, зокрема, й щодо наявності у нього міцних соціальних зв`язків за місцем проживання та перебуванні на утриманні неповнолітніх дітей.

Вищевказані висновки суду в повній мірі спростовують доводи сторони захисту щодо відсутності підстав для застосування підозрюваному запобіжного заходу.

При цьому, стороною захисту не зазначено належного обґрунтування про відсутність ризиків, встановлених органом досудового розслідування, можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, не спростовано мотивів та доводів клопотання прокурора, не надано відповідних доказів.

Водночас, під час судового розгляду клопотання сторона захисту повідомила суд про те, що невідомі особи, які перебували біля вхідних дверей до приміщення суду попередили про можливість застосування спеціальних засобів у разі допущення неналежної чи протиправної поведінки.

Згідно з ч. 6 ст. 206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи.

Наведені стороною захисту твердження не є належними та достатніми для вжиття судом заходів, передбачених ч. 6 ст. 206 КПК України, проте, суд вважає необхідним роз`яснити стороні захисту положення ст. 55 Конституції України, за змістом якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Визначаючи строк дії запобіжного заходу, слідчий суддя враховує, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів відповідно до положень ч. 1 ст. 197 КПК України, запобіжний захід обирається в межах строку досудового розслідування, який у цьому кримінальному провадженні становить два місяці з дня повідомлення про підозру. У зв`язку з цим запобіжний захід щодо ОСОБА_4 слідчий суддя застосовує до 27.02.2026.

Пунктом 1 частини 4 статті 183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 вчинено із застосуванням насильства щодо потерпілої, тобто наявність обставини, визначеної п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, а також приймаючи до уваги встановлені слідчим суддею ризики та обставини, що визначені у ст. 177, 178 КПК України слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

З урахуванням вищенаведеного, слідчий суддя дійшов висновку про те, що клопотання слідчого підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 131, 132, 176-178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» терміном на п`ятдесят три дні, тобто до 27.02.2026 включно.

Строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою визначити до 27 лютого 2026 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали негайно вручити сторонам кримінального провадження та направити для виконання Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження та прокурорів, що здійснюють повноваження у цьому кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою яка утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1