Справа № 158/2389/24 Провадження №11-кп/802/188/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком, у кримінальному провадження, 24.04.2025 внесеному до ЄРДР під №0000382, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Бодячів Луцького району Волинської області, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, працюючого вантажником Ківерцівського ВУЖКГ, раніше не судимого, засуджено за: ч.1 ст.121 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч.7 ст.72 КК України ОСОБА_7 у строк покарання зараховано період його перебування під дією запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, починаючи з 26.04.2024 по 05.06.2024 включно, у співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

У відповідності до вимог ст.72 КК України ОСОБА_7 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 24.04.2024 по 25.04.2024 та з 06.06.2024 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів, щодо арешту на майно, а також розподілу процесуальних витрат.

Так, відповідно до вироку ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 23 квітня 2024 року, близько 22:30 год., перебуваючи на вул.Яблунева у м.Ківерці, навпроти будинку №28А, будучи в стані алкогольного сп`яніння, під час словесного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно наніс не менше 2-х ударів палицею та руками в область голови та тіла ОСОБА_10 , внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді лінійного перелому лівої скроневої та тім`яної кісток з геморагічними напластуваннями в скроневих ділянках з обох сторін (більше виражених зліва), субдороїдальним крововиливом та забоєм головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Крім того, 06 червня 2024 року, близько 02:50 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, протиправно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, діючи в умовах воєнного стану, відповідно до Закону України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зі змінами, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , що виразилось у нанесенні не менше 3-х ударів кулаками рук по голові та шиї, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-шкірного крововиливу на задній поверхні шиї та садно в правій скроневій ділянці, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відкрито викрав мобільний телефон марки «Honor», моделі «6С Pro (JMM-L22)», вартістю 1563 грн. 33 коп., який знаходився у кишені потерпілого ОСОБА_10 , чим завдав останньому збитків на вказану суму.

Не погоджуючись з таким вироком, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає таке судове рішення незаконним та необґрунтованим в частині, що стосується засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України.

Так, апелянт зазначає про те, що у вироку судом вказано, що потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що 23.04.2024 у вечірню пору доби на прилеглій території домоволодіння ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження дерев`яною палицею, в результаті чого він втратив свідомість та був госпіталізований до медичного закладу. Але, таке твердження суду, на думку сторони захисту, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні на запитання прокурора та захисника, чітко відповів про те, що він не бачив, хто йому наносив удари палицею по голові, так як лежав на землі обличчям донизу, обхопивши голову руками. При цьому, свідок ОСОБА_11 пояснив, що він був очевидцем бійки, однак не зміг повідомити суду хто наносив удари та у кого в руках була палиця. Свідок ОСОБА_12 (рідний дядько обвинуваченого) пояснив, що ОСОБА_7 наносив удари, але не зміг чітко повідомити про кількість нанесених ударів, вказавши лише, що їх було декілька, а він намагався їх розборонити. Захисник вказує, що могли бути й інші свідки події, у зв`язку з чим сторона захисту клопотала про надання доручення органу досудового розслідування про встановлення всіх свідків та очевидців події, у тому числі працівників швидкої медичної допомоги, які прибули за викликом, однак судом воно було відхилено. Тому вважає, що місцевий суд не встановив усіх можливих свідків та очевидців події, що потягнуло за собою неповноту судового розгляду. При цьому, місцевий суд не надав належної оцінки тому, що потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 не бачили хто наносив удари палицею, і лише рідний дядько обвинуваченого ОСОБА_12 повідомив, що такі удари наніс його племінник ОСОБА_7 . У зв`язку з цим, на думку захисника, ретельній перевірці підлягає версія про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 могли бути нанесені ОСОБА_12 . Проте, місцевий суд таку версію взагалі не розглядав, повністю підтримавши версію сторони обвинувачення у тому, що саме ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 .

Окрім того, апелянт зазначив і про те, що при призначенні обвинуваченому покарання за ч.4 ст.186 КК України було порушено принцип індивідуалізації покарання. В даному випадку, на його думку, є пом`якшуючі покарання обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому при цьому, враховуючі й особу ОСОБА_7 , є суду підстави для призначення покарання за ч.4 ст.186 КК України з урахуванням положень ст.69 цього Кодексу.

Посилаючись на вищевикладене, захисник обвинуваченого просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Просить також призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України покарання з урахуванням положень ст.69 цього Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили задовольнити, прокурора, яка вважала скаргу безпідставною та просила залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Як вбачається із апеляційної скарги, сторона захисту не оспорює фактичних обставин кримінального провадження в частині, що стосується обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України, доведеності винуватості ОСОБА_7 у цій частині та правильності кваліфікації його дій, а тому з урахуванням положень ч.1 ст.404 КПК України, оскаржуваний вирок в цій частині, окрім як призначення покарання, апеляційним судом не перевіряється.

Водночас, перевіряючи оскаржуваний вирок за апеляційними доводами, які викладені в апеляційній скарзі сторони захисту у порядку ч.1 ст.404 КПК України і, зокрема в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, апеляційний суд зазначає таке.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку в даному кримінальному провадженні дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 і, зокрема за ч.1 ст.121 КК України, як спричинення умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показам самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою причетність до вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК України заперечив. Суду показав, що він частково був свідком бійки між ОСОБА_12 і ОСОБА_10 , та фактично виконував роль особи, яка намагалась розборонити учасників конфлікту. На уточнюючі запитання місцевого суду щодо визнання ним вини на досудовому розслідуванні та чітке відтворення подій під час проведення слідчих експериментів, пояснив про те, що він вирішив взяти на себе вину іншої особи, тобто рідного дядька ОСОБА_12 , оскільки, з огляду на наявність у нього ( ОСОБА_7 ) певних психічних розладів, вважав, що судом може бути призначене йому покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі, а із застосуванням примусових заходів медичного характеру. Окрім того, місцевим судом встановлено було і те, що ОСОБА_7 впродовж розгляду кримінального провадження, неодноразово надавав суду показання, що суперечили один одному, а саме - щодо часу події, мотивів, що їй передували, локалізації нанесення тілесних ушкоджень, та способу їх нанесення.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення повністю або частково дослідженим доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, яким як вбачається із судового рішення, надав відповідну юридичну оцінку.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який суду показав, що 23 квітня 2024 року у вечірню пору доби на прилеглій території власного домоволодіння, ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження дерев`яною палицею, в результаті чого, він втратив свідомість та був госпіталізований до медичного закладу. При цьому, він не заперечив, що під час бійки були присутні свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , але не може чітко вказати про їх причетність до вчинення кримінального правопорушення за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень. Окрім того, як вбачається з його показань, після нанесення йому тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_13 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вже у нічну пору доби, увірвалися до його помешкання. Під час цього, ОСОБА_7 погрожував фізичною розправою та вимагав забрати заяву з органів поліції за фактом його ( ОСОБА_10 ) побиття. Вбачається з показань потерпілого і те, що ОСОБА_7 , будучи у статусі підозрюваного (до взяття під варту), неодноразово погрожував ОСОБА_10 фізичною розправою, просив забрати заяву з органів поліції про побиття. Тому потерпілий просив суд призначити обвинуваченому сувору міру покарання.

Показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні місцевого суду показав, що він є рідним дядьком обвинуваченого (повідомлений про норми ст.63 КУ, але вирішив надавати покази). Суду дав показання про те, що він був безпосереднім свідком того, як його племінник ОСОБА_7 наносив удари дерев`яною палицею потерпілому ОСОБА_10 , в результаті чого останній втратив свідомість та був госпіталізований до медичного закладу. Додав, що він намагався зупинити обвинуваченого, оскільки удари були надто жорстокими. Про кількість ударів не міг вказати, але ствердив, що таких було декілька.

Частково показаннями свідка ОСОБА_11 , який суду надав показання про те, що він був очевидцем бійки за адресою проживання ОСОБА_10 у квітні 2024 року. Однак, чітко вказати хто наносив удари, у кого була в руках палиця суду повідомити не зміг.

Частково покарання свідка ОСОБА_14 , який показав, що він є племінником потерпілого ОСОБА_10 . Окрім іншого, свідок показав, що бачив, як обвинувачений у нічну пору доби відібрав мобільний телефон у потерпілого, поклавши його у кишеню штанів та обіцяв повернути виключно у разі відкликання заяви з органів поліції за фактом його побиття. Свідком інших подій він не був.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 у спричиненні умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол огляду місця події від 23.04.2024, з фото-таблицями до нього, з якого вбачається, що за участі понятих було оглянуто ділянку дороги, що знаходиться навпроти домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , в ході чого на асфальтно-бетонному покритті була виявлена речовина бурого кольору, ззовні схожа на кров;

- протокол проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 за участю ОСОБА_7 , який містить дані чіткого відтворення ним подій, що мали місце 23 квітня 2024 року із визнавальними показаннями та деталізацією нанесення двох ударів палицею в область голови потерпілого, коли той перебував у лежачому положенні;

- протокол проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 за участю свідка ОСОБА_11 , в ході проведення якого цей свідок детально розповів про події, які мали місце 23 квітня 2024 року, а також підтвердив факт нанесення ОСОБА_7 двох ударів палицею по голові потерпілого, який перебував у лежачому положенні;

- протокол проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 за участю свідка ОСОБА_12 , в ході проведення якого останній детально розповів про події, які мали місце 23 квітня 2024 року, а також підтвердив факт нанесення ОСОБА_7 удару палицею по голові потерпілого;

- протокол проведення слідчого експерименту від 09.05.2024 за участі потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпілий відтворив чітку картину подій, які мали місце 23 квітня 2024 року, а також підтвердив нанесення йому ОСОБА_7 ударів палицею в частину голови.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із мотивами суду першої інстанції про те, що дані зазначені у цих протоколах слідчих експериментів з потерпілим та свідками фактично узгоджуються із показаннями наданими ними в судовому засіданні, а також між собою.

- висновок експерта №449 від 12.07.2024, з якого вбачається, що у ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді лінійного перелому лівої скроневої та тім`яної кісток з геморагічними напластуваннями в скроневих ділянках з обох сторін (більше виражених зліва), субдороїдальним крововиливом та забоєм головного мозку. Вказані тілесні ушкодження відносились до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Не виключалась можливість виникнення виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень в час, вказаний у постанові та в медичній документації, а саме 23.04.2024. Водночас, експертом виключалась можливість виникнення усього їх комплексу під час падіння з висоти власного розросту.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є чіткими, логічними, послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності фактично повно відтворюють картину події, яка мала місце 23 квітня 2024 року по вул.Яблунева, 28а в м.Ківрці Волинської області, за участі обвинуваченого та потерпілого, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази у їх сукупності колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.84-86 КПК України.

При цьому, апеляційний суд повністю погоджується із судом першої інстанції щодо критичної оцінку показань обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що він не наносив тілесних ушкоджень потерпілому, тобто не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, оскільки, вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно місцевий суд правильно розцінив їх як намагання уникнути відповідальності за вчинене. Слід зазначити, що показання обвинуваченого про ймовірне його оговорення з метою уникнення кримінальної відповідальності свідком ОСОБА_12 , саме який за його версією, наніс тілесні ушкодження потерпілому, повністю спростовуються дослідженими доказами і, зокрема, показаннями як потерпілого ОСОБА_10 , котрий чітко вказав, що саме обвинувачений наносив йому удари палицею, так і показаннями свідка ОСОБА_14 , який вказав, що обвинувачений вимагав у потерпілого забрати заяву з правоохоронного органу про побиття останнього, покази яких узгоджуються з дослідженим судом письмовими доказами.

Той факт, що свідок ОСОБА_12 не зміг повідомити чітку кількість нанесення обвинуваченим потерпілому ударів, жодним чином не може свідчити про безпідставність показів цього свідка, оскільки ОСОБА_12 чітко вказав про нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 декількох жорстких ударів. Потерпілий також показав про те, що обвинувачений наносив йому удари палицею в результаті чого він втратив свідомість. При цьому, потерпілий фактично не вказав про причетність до нанесення йому тілесних ушкоджень свідками у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які були на місці події.

Окрім того, слід зазначити про те, що саме обвинувачений ОСОБА_7 увірвався до потерпілого, в якого вимагав забрати заяву з правоохоронного органу про його попереднє побиття, а не хтось інший, у тому числі свідки ОСОБА_12 чи ОСОБА_11 .

З огляду на викладене, апеляційні твердження сторони захисту щодо неправильності висновків місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України із посиланням на невідпорність дійсних обставин кримінального провадження, дослідженим судом доказам, є безпідставними.

Також повністю безпідставними є апеляційні доводи про те, що місцевий суд не встановив усіх свідків та очевидців події і, зокрема працівників швидкої медичної допомоги, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, сторонам було забезпечено в тому числі - принцип змагальності сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що передбачений ст.22 КПК України. При цьому, слід зазначити, що працівники швидкої медичної допомоги не можуть бути безпосередніми очевидцями подій про які йде мова у даному кримінальному провадженні, оскільки вони прибули вже після нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. В даному випадку неповноти судового розгляду місцевим судом, як про це вказує сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, усі апеляційні доводи, які викладені в апеляційній скарзі з приводу обвинувачення за ч.1 ст.121 КК України, а також перевірені у відповідності до ст.404 КПК України, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та виправдування ОСОБА_7 , оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм, як встановлено апеляційним судом, була надана відповідно правильна юридична оцінка.

З приводу апеляційних доводів сторони захисту про наявність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.186 КК України із врахуванням положень ст.69 цього ж Кодексу, апеляційний суд зазначає таке.

Дійсно, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення ст.66 та ст.69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відніс до обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.

Разом з тим, цілком правильно місцевий суд прийшов до висновку про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, оскільки щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак, з матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції не визнавав своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, лише в судових дебатах визнав заволодіння мобільним телефоном, але нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, що стосуються в частині кваліфікації його за ч.4 ст.186 КК України, заперечив повністю, посилаючись на їх нанесення іншою особою, а не ним. При цьому, як правильно зазначив місцевий суд, позиція сторони захисту зводилась до того аби суд врахував психічні захворювання обвинуваченого як можливість уникнути чи пом`якшити покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обвинувачений в даному випадку не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на часткове визнання своєї винуватості в суді першої інстанції, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Встановлена судом вищенаведена одна пом`якшуюча покарання обставина та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, мети та мотиву, яким він керувався під час його вчинення, поведінки під час і після вчинення, на думку колегія суддів, не може вважатись такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливає на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Наведені стороною захисту доводи не містять у собі посилання на обставини, які б з огляду на положення ст.69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення ч.4 ст.186 КК України, котрий відноситься до умисного корисливого тяжкого злочину проти власності, вчиненого в умовах воєнного стану.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає повністю безпідставними апеляційні доводи сторони захисту про наявність підстав для призначення обвинуваченому покарання за ч.4 ст.186 КК України з урахуванням положень ст.69 цього Кодексу. Покарання за цією нормою закону призначено цілком правильно, є таким, що відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання за ч.4 ст.186 КК України, з мотивів наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, апеляційний суд не вбачає.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення в цілому, апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Головуючий

Судді