Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2383/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/758/25
Категорія ст.348 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №285/2383/17 в межах кримінального провадження №0000728 за апеляційними скаргами прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2025 року відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоград-Волинський, Житомирської області, проживаючого без реєстрації АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України і призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислено з 25.03.2025.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в ред.2015 року) зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк перебування під домашнім арештом з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі з 27.07.2017 по 23.04.2018 та строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 05.05.2017 по 27.07.2017 та з 25.03.2025 до набрання вироком законної сили.

Арешт накладений ухвалою Новоград Волинського суду Житомирської області від 10 травня 2017 року - скасовано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 04.05.2017 року близько 22 год. 35 хв. ОСОБА_8 , рухаючись на автомобілі марки ВАЗ 2105» д.н.з НОМЕР_1 був зупинений на стаціонарному посту «Звягель», який розташований на автодорозі Київ - Чоп 235 кв. +500 м., що розташований в Новоград-Волинському районі Житомирської області, поліцейським роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_10 за порушення п.2.3 «в» Правил дорожнього руху, через керування транспортним засобом, будучи не пристебнутим ременем безпеки.

Після зупинки автомобіля поліцейський патрульної поліції ОСОБА_10 також встановив, що ОСОБА_8 керував вказаним автомобілем без посвідчення відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 222 КУпАП поліцейський патрульної служби ОСОБА_10 запросив ОСОБА_8 в приміщення будівлі стаціонарного посту «Звягель» автодороги Київ-Чоп 235 км. + 500 м. та розглянув відносно останнього справу за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121 та ч.2 ст.126 КУпАП, винісши постанову серії БР №677465 про накладення на ОСОБА_8 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Під час оформлення постанови ОСОБА_8 вийшов з приміщення будівлі стаціонарного посту, відчинив передні праві дверцята автомобіля марки ВАЗ 2105» д.н.з НОМЕР_1 , на якому здійснював керування, дістав із салону цигарки та підійшов з правої сторони до інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_11 ..

Достовірно знаючи, що ОСОБА_11 є працівником правоохоронного органу, який був одягнений в форму працівника поліції та виконує свої службові обов`язки, ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій вирішив вчинити умисне вбивство останнього.

Реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_8 умисно, ножем, якого тримав у правій руці наніс один удар в ділянку голови ОСОБА_11 . Однак через причини, що не залежали від волі ОСОБА_8 , останній свій злочинний умисел реалізувати не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий ОСОБА_11 , захищаючись від удару ножем, поставив блок, зігнувши в лікті свою праву руку та піднявши її над головою, тим самим частково заблокував вказаний удар.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_8 інспектор патрульної служби ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді подряпини в потиличній ділянці справа з переходом в праву підвушну ділянку, праву щоку, підборіддя справа, які утворилися від однократної дії гострого предмета за механізмом розрізу /дряпини/, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 207 від 05.05.2017 належить до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст.348 КК України у виді 11 років позбавлення волі. Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 - наявність на утриманні 4-х неповнолітніх дітей. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що висновок суду про наявність у обвинуваченого на утриманні 4-х неповнолітніх дітей є безпідставним, оскільки стороною захисту не надано суду доказів про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 на утриманні жодної дитини, документи, які б підтверджували вказані обставини у матеріалах судової справи відсутні. Звертає увагу, що згідно долучених стороною захисту доказів, обвинувачений є біологічним батьком однієї дитини - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується експертним висновком щодо встановлення походження особи Ж» 137-2023. Разом з цим, згідно копії довідки Пилиповицького старостинського округу Звягельської міської територіальної громади», наявної в матеріалах судової справи, за адресою АДРЕСА_1 тимчасово проживали без реєстрації: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Наголошує, що за таких обставин з мотивувальної частини вироку підлягає виключенню обставина, що пом`якшує покарання - наявність на утриманні 4-х неповнолітніх дітей. Крім того, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував своїх висновків при застосуванні ст.69 КК України стосовно того, як обставини, що характеризують посткримінальну поведінку обвинуваченого, істотно знизили тяжкість кримінального правопорушення. Вважає, що посткримінальна поведінка засудженого та наявність у нього, згідно висновків суду, на утриманні 4-х неповнолітніх дітей не характеризують обставин вчинення кримінального правопорушення та жодним чином не перебувають у зв`язку із вчиненим. Також, визнані судом пом`якшуючі обставини не перешкоджали обвинуваченому ухилятися від суду, у зв`язку з чим він протягом більше як два роки перебував у розшуку, в тому числі в міжнародному. Звертає увагу і на те, що обвинувачений своєї вини у вчиненні злочину не визнав, що також не знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Адвокат ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_8 в частині кваліфікації за ст.348 КК України змінити, як незаконний, а своїм рішенням перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч.2 ст.345 КК України та обрати покарання не пов`язане з позбавленням волі. При цьому, зазначає, що у відповідності до ст.348 КК України відповідальність за даною нормою наступає в разі вбивства або замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, разом з цим, з вироку суду не вбачається за яку саме дію визнали винним його підзахисного. Звертає увагу, що з самого початку затримання ОСОБА_8 постійно заявляв, що ніякого умислу на позбавлення життя потерпілого він не мав і не намагався його вбити. В свою чергу, як зазначено в рішенні суду, то потерпілого він тільки нігтем пошкрябав, однак, цим поясненням суд оцінки не надав та не проаналізував. Між тим у вироку суду дається оцінка суб`єктивної сторони цього злочину однак як зазначено в постанові Верховного Суду по справі за №156/19481/20 від 25.01.2023 в даному випадку має місце відсутність конкретизованого умислу на скоєння саме цього злочину. При цьому, судом і не встановлено умислу ОСОБА_8 саме на скоєння вбивства або замаху на вбивство по відношенню потерпілого. Наголошує, що як встановлено судом, по цьому питанню не має ніяких заперечень, потерпілий ОСОБА_18 дійсно був на службі але яких небудь дій по відношенню ОСОБА_19 не скоював, стосунків між ним та ОСОБА_19 в той день не було, протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_8 складав інший поліцейський, розмову в приміщенні будівлі стаціонарного посту «куди запросив його інший поліцейський велась не з ОСОБА_18 , на вулиці на той час вже були сутінки і маючи такі обставини суд так і не зумів навести причинний зв`язок чому саме ОСОБА_20 мав намір вбивати, В даному випадку, відсутність такої конкретики щодо умислу ОСОБА_19 по відношенню до потерпілого дає підстави стверджувати про відсутність умислу на скоєння саме злочину передбаченого ст.348 КК України, а тому в даному випадку відповідальність повинна наступати лише за наявністю наслідків, які наступили. Крім того, сам потерпілий під час затримання ОСОБА_19 , вимагав від нього визнання, що він ОСОБА_8 , хотів його вбити, що стверджується записом які здійснював сам ОСОБА_18 . Звертає увагу і на те, що в той вечір працівники поліції просили ОСОБА_19 щоб його забрала швидка допомога, а це вже говорить проте що фізично ОСОБА_19 не мав і не міг мати наміру наносити саме дії пов`язані з вбивством або замахом на вбивство потерпілого. За наявності таких обставин, в діях ОСОБА_8 маються ознаки передбачені ч.2 ст.345 КК України, а тому і відповідальність повинна наступити за даною нормою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника та підтримка апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, а саме в умисному замаху на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, зроблено з додержанням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, що підтверджено доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Так, із матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що 04.05.2017 їхав додому на автомобілі разом з дітьми. Біля с. Анета Новоград-Волинського району в його автомобілі закінчився бензин. В той день працівники поліції його зупиняли двічі. Почалася словесна перепалка з одним із працівників поліції. Після цього, один із поліцейських приніс папери і сказав оплатити. Папери він відмовився брати та цікавився чи камера далеко ловить. В подальшому із працівником поліції почався скандал і його повалили на землю та почали наносити удари по різним частинам тіла. Подряпини на обличчі ОСОБА_11 утворилися від нігтя мізинця. Ножа не було. Правою рукою подряпав ОСОБА_11 за шию. Не хотів його вбивати. Умислу не було ніякого.

В суді апеляційної інстанції надав аналогічні показання, повідомив, що його побили в 2015 році, при зупинці автомобіля в 2017 році, працівники поліції почали чіплятися до нього. Він вважав, що його почнуть бити, злякався, в нього на нозі був апарат ОСОБА_21 , але ніякого ножа не було. Його почали штовхати. Він сів в машину, заплакав, що з ним так розмовляють, хочуть написати що він їхав п`яний за кермом. Він перший вдарив ОСОБА_18 в ділянку шиї правої рукою. Повідомив, що підійшов саме до ОСОБА_18 , бо він з ним розмовляв і зачіпав його гідність.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює позицію останнього щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому злочину та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги таку позицію обвинуваченого, виходячи з того, що вона не узгоджується, суперечить та спростовується сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

Так, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 повідомив, що працює на посаді інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у м.Житомирі. 04.05.2017 він заступив на чергування на посту «Звягель», який розташований на автодорозі Київ-Чоп разом із своїми колегами ОСОБА_22 та ОСОБА_10 . В той же день близько 22 год 35 хв він разом із ОСОБА_10 здійснювали чергування та колега зупинив автомобіль марки ВАЗ 2105 за порушення правил дорожнього руху. На прохання надати документи водій автомобіля, яким виявився ОСОБА_8 , надав паспорт громадянина України та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інших документів ОСОБА_8 не надав. Після цього, ОСОБА_10 разом із ОСОБА_8 пішли в приміщення посту оформляти документи про вчинення адміністративного правопорушення. Через декілька хвилин ОСОБА_8 вийшов із приміщення посту та пішов до автомобіля на якому приїхав, та щось шукав у салоні автомобіля. Після цього, він підійшов і почав розпитувати чи наявні відеокамери та чи ведеться відео спостереження. В один із моментів, коли він обернувся в сторону ОСОБА_8 , він побачив у його руках ніж, яким він намагався вдарити його в ділянку шиї. Однак, зреагувавши зігнув у лікті руку та підняв її до верху, таким чином заблокувавши удар ОСОБА_8 ножем. Проте ОСОБА_8 вдалося порізати йому ножем шкіру на правій щоці, на потилиці з права та за вухом з права. Побоюючись за своє життя він лівою рукою вибив ніж із рук ОСОБА_8 та відштовхнув останнього від себе. В подальшому він намагався затримати ОСОБА_8 та одягти кайданки, у цьому також допомагав ОСОБА_22 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_22 показав, що працює інспектором патрульної поліції. 04.05.2017 він заступив на чергування на посту Звягель, який розташований на автодорозі Київ-Чоп. В той же день близько 22 год 35 хв ОСОБА_10 зупинив автомобіль марки ВАЗ 2105 за порушення правил дорожнього руху, яким керував ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_10 разом із ОСОБА_8 пішли в приміщення посту оформляти документи про вчинення адміністративного правопорушення. Через декілька хвилин ОСОБА_8 вийшов із приміщення посту покурити. Він також вийшов у слід за ОСОБА_8 та побачив як останній пішов до автомобіля на якому приїхав, та щось шукав у салоні автомобіля. Після цього, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_11 та про щось вони спілкувалися. Знаходячись на відстані близько 2-3 метрів від ОСОБА_11 з ОСОБА_8 та будучи повернутим до них спиною, почув звук характерний для боротьби та шарпання за формений одяг. Оглянувшись, побачив як ОСОБА_11 підняв праву руку перед собою та зігнувши її в лікті захищався від удару ножем ОСОБА_8 , який тримаючи в правій руці ножа намагався вдарити ним в шию ОСОБА_11 . ОСОБА_11 заблокувавши удар, другою рукою вибив з рук ОСОБА_8 ножа та поштовхом повалив ОСОБА_8 на землю. Після цього, на ОСОБА_8 були одягнуті кайданки. ОСОБА_8 повідомив, що він хотів вбити ОСОБА_11 . Бачив як з голови ОСОБА_11 з правого боку йшла кров.

Свідок ОСОБА_10 , надав показання, що 04.05.2017 після 10 год він знаходився на посту на 235 км автодороги Київ-Чоп. Зупинив автомобіль ВАЗ 2105 під керуванням ОСОБА_8 та попросив пред`явити посвідчення водія і страховку. Далі разом із ОСОБА_8 пройшли на пост. В цей час на вулицю вийшов капітан ОСОБА_18 , ОСОБА_19 залишив документи і попросив вийти покурити. Що відбувалося далі не бачив, вийшовши на вулицю побачив, що ОСОБА_19 лежить на землі в наручниках. ОСОБА_8 запитував чи працюють камери та чи пише відео. ОСОБА_18 розповідав, що він побачив як на нього нападає ОСОБА_8 з ножем. Сам надавав допомогу ОСОБА_18 , оскільки були кров і порізи. ОСОБА_8 говорив, що у нього були помутніння. Бачив ножа, він лежав поруч із ним. ОСОБА_8 повідомив, що взяв ножа в машині.

Показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_10 , які на думку апеляційного суду є логічними та послідовними, відповідають один одному та узгоджуються з зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які в сукупності підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисного замаху на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а саме даними:

- протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 04.05.2017 року, згідно якого ОСОБА_11 зазначив, що 04.05.2017 близько 22 год ОСОБА_8 перебуваючи на посту «Звягель», що розташований на автодорозі Київ-Чоп спричинив йому тілесні ушкодження (а.п.185 т.1);

- протоколу огляду місця події від 04.05.2017 року з фототаблицями до нього, згідно якого оглянуто пост «Звягель», який розташований на автодорозі «Київ-Чоп», під час огляду на асфальтовому покритті поблизу поста виявлено та вилучено ніж з ручкою синього кольору (а.п.186-193 т.1);

- висновку експерта №207 від 06.05.2017 року, згідно якого тілесне ушкодження в ОСОБА_11 у вигляді подряпини в потиличній ділянці справа з переходом в праву підвушну ділянку, праву щоку, підборіддя справа утворилось від однократної дії гострого предмета за механізмом розрізу (дряпання), давністю можливо 04.05.2017, належить до легких тілесних ушкоджень. Тілесне ушкодження у ОСОБА_11 у вигляді рани на тильно-боковій поверхні нігтьової фаланги 1 пальця лівої кисті утворилось від однократної дії гострого предмета за механізмом розрізу, давністю можливо 04.05.2017, належить до легких тілесних ушкоджень. Не виключена можливість утворення вищеописаних тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 за обставин, вказаних ним при експертизі (а.п.203 т.1);

- копії постанови від 04.05.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху відносно ОСОБА_8 (а.п.205 т.1);

- копії наказу від 05.01.2016 року № 4/1 Про затвердження Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, якої затверджено Посадову інструкцію поліцейського патрульної поліції (а.п.208 т.1);

- копії Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, з якою ознайомлений ОСОБА_11 та якою визначено основні завдання та функції поліцейського патрульної поліції, його права та обов`язки та засади відповідальності (а.п.209-214 т.1);

- копії наказу № 66 о/с від 05.04.2016 року по особовому складу, згідно якого призначено рядового поліції ОСОБА_11 інспектором з посадовим окладом згідно штату (а.п.217 т.1);

- копії Книги нарядів, якою визначено розстановку автопатрулів на 04.05.2017 року (а.п.219-224 т.1);

- протоколу огляду предмету від 05.05.2017 року та відеозапису, згідно якого оглянуто DVD R диск марки «Arena» 4,7 ГБ на якому містяться п`ять файлів. При перегляді файлів виявлено запис на яких зафіксовано як на асфальті в наручниках знаходиться особа чоловічої статі, який назвався ОСОБА_8 . На запитання з якою ціллю він накинувся з ножем , останній відповів «вбити». Далі на відеозаписі зафіксовано, що поряд з останнім на асфальті лежить предмет ззовні схожий на ніж (а.п.225, 227 т.1);

- висновку експерта №208 від 29.06.2017 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_8 у вигляді рани на лобі зліва над бровою, синця в тімяній ділянці справа, саден у виличній ділянці справа, на лобі справа (8) утворились від дій тупого (их) предмета (ів) за механізмом удару /стискання, тертя/, давністю можливо 04.05.2017 року, належать до легких тілесних ушкоджень. Ці тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли утворитися не менш ніж від 3 травмуючих дій (а.п.249-250 т.1);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 05.05.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_11 , під час якого потерпілий ОСОБА_11 розповів та показав на місцевості про обставини спричинення йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень (а.п.8-13 т.2);

- висновку експерта №216 від 09.06.2017 року, згідно якого не виключена можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , виявлених при експертизі, за обставин, вказаних ним при проведенні слідчого експерименту за його участю 05.05.2017 року (а.п.15-16 т.2);

- протоколу огляду речей від 19.05.2017 року, згідно якого за участю спеціаліста Житомирського НДЕКЦ МВС України ВКВД головного судового експерта сектору трасологічних видів досліджень та обліків ОСОБА_23 оглянуто предмет, зовні схожий на ніж (а.п.24-25 т.2);

- висновку судово-психіатричного експерта № 158-2017 від 30.05.2017 року, згідно якого ОСОБА_8 по своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру (а.п.32-34 т.2).

Вказана сукупність доказів свідчить про те, що в діях ОСОБА_8 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, і апеляційні доводи захисника обвинуваченого про невірну кваліфікацію та відсутність умислу на позбавлення життя працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, цього не спростовують.

Так, вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку охоплюється складом злочину, передбаченого ст.348 КК України.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст.348 КК полягає у посяганні на життя (умисне вбивство або замах на умисне вбивство) осіб, визначених диспозицією цієї статті працівника правоохоронного органу. При цьому, форми і способи посягання на життя потерпілих для кваліфікації значення не мають.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умисною формою вини. Винний усвідомлює, що посягає на життя працівника правоохоронного органу або інших осіб, визначених в диспозиції статті 348 КК, передбачає настання смерті названих осіб внаслідок своїх дій і бажає або свідомо допускає їх настання.

Закінченим вказаний злочин вважається з моменту замаху на життя осіб, зазначених у статті 348 КК, незалежно від настання будь-яких наслідків.

Статтею 345 КК передбачено відповідальність за погрозу або насильство щодо працівника правоохоронного органу.

Основним безпосереднім об`єктом злочину є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим обов`язковим об`єктом - психічна та фізична недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів. Об`єктивна сторона злочину може бути виражена у погрозі знищенням чи пошкодженням майна, вбивством, застосуванні насильства, незалежно від того, чи є погроза дійсною і реальною, а також у заподіянні побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, що пов`язане із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.345 КК, характеризується обов`язковою наявністю прямого умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень та мотиву: у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 591/7679/19).

Щодо дій, передбачених ч.2 ст.345 КК, то умислом винного не охоплюється настання смерті особи, визначеної у диспозиції цієї статті, а ставлення винного до настання смерті характеризується необережністю.

За змістом ст.24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року в справі № 740/1193/20).

Як правильно встановив суд першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів, при вирішенні питання про наявність умислу на позбавлення життя потерпілого необхідно виходити не лише з наслідків діяння, а з усієї сукупності об`єктивних і суб`єктивних обставин, зокрема способу дії, знаряддя злочину, спрямованості та інтенсивності дій обвинуваченого, а також локалізації тілесних ушкоджень.

З матеріалів кримінального провадження беззаперечно встановлено, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що ОСОБА_11 є працівником поліції та перебуває при виконанні службових обов`язків (одягнутий у формений одяг поліцейського), діяв динамічно та цілеспрямовано, раптово підійшов до потерпілого, попередньо взявши ніж із салону автомобіля, умисно застосував саме ніж знаряддя злочину, який за своєю природою придатний для позбавлення життя та першим наніс удар у ділянку голови (в тому числі шиї), які відносяться до життєво важливих органів і є вразливими для смертельного ураження. Такі дії свідчать про усвідомлений вибір як знаряддя злочину, так і об`єкта посягання.

При цьому, суд обґрунтовано зазначив, що обвинувачений, маючи можливість усвідомити, що поліцейський одягнений у бронежилет, обрав для нанесення удару саме незахищену частину тіла, що додатково свідчить про цілеспрямованість його дій на позбавлення життя.

Факт того, що смерть потерпілого не настала, не спростовує наявності умислу на вбивство, оскільки, як вірно встановлено судом, злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, а саме через активний захист потерпілого, який заблокував удар, зігнувши руку в лікті та відбивши ніж.

Посилання сторони захисту на те, що потерпілому були спричинені лише легкі тілесні ушкодження, є неспроможними, оскільки характер і тяжкість тілесних ушкоджень у даному випадку не є визначальними для встановлення умислу, а зумовлені саме незавершеністю злочинного наміру з незалежних від обвинуваченого причин.

Крім того, спрямованість умислу ОСОБА_8 на позбавлення життя працівника правоохоронного органу підтверджується не лише показаннями потерпілого та свідків, які є узгодженими, послідовними та логічними, а й відеозаписом з нагрудної камери, на якому обвинувачений прямо зазначив, що напав на поліцейського з метою вбити його, що суд обґрунтовано врахував як підтвердження наявності умислу обвинуваченого на вчинення злочину.

Версія обвинуваченого про відсутність ножа та нібито утворення ушкоджень від нігтя спростовується сукупністю доказів, зокрема протоколом огляду місця події з вилученням ножа, показаннями потерпілого та двох свідків-поліцейських, висновками судово-медичних експертиз, які підтверджують утворення ушкоджень саме від дії гострого предмета, протоколом огляду відеозапису та самим відеозаписом, на якому зафіксовано ніж поруч з обвинуваченим.

Відхиляє апеляційний суд як необґрунтовані і апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність у діях ОСОБА_8 умислу на посягання на життя потерпілого з тих підстав, що потерпілий ОСОБА_11 не складав щодо обвинуваченого протокол про адміністративне правопорушення, не здійснював з ним спілкування у приміщенні стаціонарного посту та нібито не вчиняв будь-яких дій по відношенню до ОСОБА_8 , оскільки зазначені обставини не мають правового значення для кваліфікації дій за ст. 348 КК України та не спростовують встановленого судом умислу на посягання на життя працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

Так, захистом не оспорюється та встановлено судом, що на момент події на стаціонарному посту «Звягель» одночасно перебували та спільно виконували службові обов`язки троє працівників патрульної поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_22 та ОСОБА_11 , які діяли як єдиний наряд правоохоронного органу. Обвинувачений усвідомлював цю обставину, оскільки безпосередньо контактував із працівниками поліції, перебував у приміщенні посту, спостерігав їх у форменому одязі та розумів, що всі вони здійснюють службові повноваження від імені держави.

За встановленими судом фактичними обставинами напад ОСОБА_8 був спрямований не проти конкретної особи як індивідуума, а проти працівника правоохоронного органу як представника влади. У тій обстановці, що склалася, саме ОСОБА_11 опинився найближчим до обвинуваченого працівником поліції у момент реалізації злочинного наміру, що і зумовило спрямування насильницьких дій саме щодо нього.

Той факт, що адміністративні матеріали щодо ОСОБА_8 складав інший поліцейський, не змінює правової оцінки діяння, оскільки всі працівники поліції перебували при виконанні службових обов`язків, діяли у межах єдиного наряду та здійснювали охорону публічного порядку. За таких обставин обвинувачений сприймав їх як єдиний об`єкт державної влади, а не як окремих осіб з індивідуальними функціями.

Крім того, в суді апеляційної інстанції, обвинувачений підтвердив, що вдарив першим саме ОСОБА_11 , оскільки саме з ним відбувалась розмова і він принизив його гідність.

Таким чином, причинний зв`язок між умислом ОСОБА_8 та посяганням саме на ОСОБА_11 визначається не особистими стосунками, не попередніми діями потерпілого та не складанням адміністративного протоколу, а службовим статусом потерпілого як працівника правоохоронного органу, який у конкретний момент часу та в конкретній ситуації перебував у безпосередній близькості до обвинуваченого та вів з ним розмову.

Доводи сторони захисту про те, що у зв`язку з нібито «виховними» діями працівників поліції, а також наявністю у нього травми ноги, він фізично не міг і не мав наміру вчиняти дії, пов`язані з замахом на вбивство потерпілого, є необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами кримінального провадження.

Вказані доводи сторони захисту не підтверджують тверджень про фізичну неможливість вчинення інкримінованих дій. Матеріалами кримінального провадження не встановлено, що стан здоров`я ОСОБА_8 обмежував рухи його верхніх кінцівок або позбавляв його можливості тримати ніж та здійснювати активні дії рукою, що прямо спростовується показаннями потерпілого і свідків, які бачили ніж у правій руці обвинуваченого та його спрямовані дії щодо нанесення удару.

Більше того, саме поведінка ОСОБА_8 під час події самостійний вихід із приміщення посту, підхід до автомобіля, діставання ножа із салону, повернення до працівників поліції та здійснення замаху на нанесення удару в ділянку голови-шиї потерпілого свідчить про збережену здатність координувати свої дії, усвідомлювати їх характер і керувати ними, що виключає версію про його фізичну неспроможність до вчинення інкримінованого діяння.

Згідно з висновком експерта №208 від 29.06.2017 року, тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 , а саме рана на лобі зліва над бровою, синець у тім`яній ділянці справа, садна у виличній ділянці справа та на лобі справа, утворилися від дії тупого предмета (предметів) за механізмом удару, стискання та тертя, за давністю могли виникнути 04.05.2017 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження могли утворитися не менш ніж від трьох травмуючих дій.

Колегія суддів зазначає, що характер, локалізація та ступінь тяжкості зазначених тілесних ушкоджень свідчать про те, що вони не спричинили розладу здоров`я, втрати працездатності чи обмеження рухової активності обвинуваченого, а отже не могли об`єктивно позбавити його можливості чинити активний фізичний опір або вчиняти цілеспрямовані дії.

При цьому, тілесні ушкодження розташовані переважно в ділянці голови та обличчя, не пов`язані з ушкодженням верхніх кінцівок, не виключали можливості тримати предмети в руках, координувати рухи та здійснювати прицільні дії, що має істотне значення для оцінки доводів захисту щодо фізичної неспроможності обвинуваченого.

Крім того, встановлений експертом механізм утворення ушкоджень удар, стискання, тертя узгоджується з обставинами законного застосування фізичної сили працівниками поліції під час затримання особи, яка чинила опір та створювала реальну загрозу життю працівника правоохоронного органу.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що працівники поліції під час затримання ОСОБА_8 перевищили свої службові повноваження або застосували до нього насильство, матеріали кримінального провадження не містять. Крім того, відомості про звернення ОСОБА_8 із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення працівниками поліції або про реєстрацію відповідних відомостей в ЄРДР у матеріалах справи відсутні, що також свідчить про безпідставність тверджень сторони захисту щодо протиправної поведінки правоохоронців.

Отже, сам по собі факт наявності у ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, підтверджений висновком експерта № 208, не є доказом відсутності у нього можливості або наміру вчиняти інкриміновані дії, а доводи захисту з цього приводу ґрунтуються на припущеннях і суперечать установленим судом фактичним обставинам.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи сторони захисту зводяться до переоцінки доказів та суб`єктивного тлумачення фактичних обставин, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не спростовують правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 348 КК України.

В апеляційній скарзі захисника не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про наявність підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ст.345 КК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Що стосується апеляційних доводів прокурора відносно невірного застосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, апеляційний суд зазначає таке.

Так, санкція ст.348 КК України, за якою ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічним позбавленням волі.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Апеляційні доводи прокурора про відсутність достатніх підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 положень ст.69 КК України є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

В обґрунтування свого рішення про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України за ст.348 КК України, суд першої інстанції послався на наявність низки обставин, що пом`якшують його покарання наявність інвалідності ІІ групи та перебування на його утримані 4-х неповнолітніх дітей (встановлено за результатами судового розгляду), відсутність обтяжуючих обставин, той факт, що тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення не наступило, задовільні характеристики особи обвинуваченого, що, на думку місцевого суду, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (ст.348 КК України), вважав за можливе застосувати ст.69 КК України.

Апеляційний суд зауважує, що норми ч.1 ст.69 КК України, надають повноваження суду лише у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, судом першої інстанції при застосуванні ст.69 КК України, безпідставно було визнано пом`якшуючими обставинами при призначенні покарання наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 на утриманні 4-х неповнолітніх дітей та наявність в нього інвалідності ІІ групи.

Зазначені факти підтверджуються матеріалами кримінального провадження, проте, в порядку ст.66 КК України не можуть бути обставинами, що пом`якшують покарання, а є обставинами, що надають інформацію щодо особи винного.

Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував конкретні обставини та тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, явну підвищену суспільну небезпечність вчиненого, а відтак застосування до нього положень ст.69 КК України при призначенні покарання - виключається.

З огляду на наведене, вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2025 року відносно ОСОБА_8 в частині призначення покарання підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України з постановленням в цій частині нового вироку відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є особливо тяжким, його наслідки, вину не визнав, шкоду не відшкодував, позицію потерпілого, даних про особу обвинуваченого посередні характеристики, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, має на утримані 4 неповнолітніх дітей, інвалід ІІ групи, раніше не судимий, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та вважає правильним призначити ОСОБА_8 покарання у відповідних межах санкції ст.348 КК України (у мінімальному розмірі).

На переконання апеляційного суду, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407,420, 615 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2025 року відносно ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.

В цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ст.348 КК України у виді 9 (дев`ять) років позбавлення волі

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :