Справа № 943/42/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/934/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Буського районного суду Львівської області від 23 вересня 2025 року за ч.3 ст. 286-1 КК України, -

встановила:

вироком Буського районного суду Львівської області від 23 вересня 2025 року визнано ОСОБА_6 винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з позбавленням права керування транспортними засоби строком на 9 років.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання його під вартою, - залишено без змін до вступу цього вироку в законну силу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати із 02 серпня 2023 року, тобто з часу фактичного затримання відповідно до протоколу затримання особи від 02.08.2023 року.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_9 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушення задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 383 920 гривень 00 копійок (триста вісімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять) моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь малолітнього ОСОБА_10 , 03 січня 2014 року, в інтересах якого діє ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 483 920 гривень 00 копійок (чотириста вісімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять гривень) моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 483 920 гривень 00 копійок (чотириста вісімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять гривень) моральної шкоди.

Згідно вироку, 02.08.2023, приблизно о 13 годин 00 хвилин, ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки «BMW 320D», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в стані алкогольного сп`яніння та рухаючись ним по автодорозі з с. Боложинів, Золочівського району, Львівської області до автодороги М-06 сполучення «Київ-Чоп», на її ділянці (1500 м. від автодороги М-06), яка має заокруглення, порушив вимоги чинних розділів ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: Розділу 1 п. п. 1.2; 1.5; Розділу 2 п. п. 2.3 «б» і «д»; 2.9 а) та Розділу 12 п. 12.1, які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, чим позбавив себе змоги постійно контролювати рух керованого ним автомобіля, внаслідок чого, без причин технічного характеру, виїхав за межі проїзної частини на праве по ходу руху узбіччя, де здійснив з`їзд у меліоративний канал з подальшим наїздом на перешкоду (дерево).

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пасажир автомобіля «BMW 320D», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримав тупу поєднану травму органів грудної клітки та органів черевної порожнини у вигляді множинних двосторонніх переломів ребер із крововиливами у місцях переломів, множинних ушкоджень обох легень із крововиливами у плевральні порожнини, поперечного перелому грудини, розмічення печінки по передній поверхні із темно-червоними крововиливами довкола розмічення, у гепато-дуоденальну зв`язку печінки та в черевну порожнину, темно-червоного крововиливу в праву навколо ниркову капсулу, супроводжувалася масивною внутрішньою крововтратою та ускладнилася шоком, що і явилося безпосередньою причиною смерті.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, постановити виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_6 , хоча жоден із наявних у матеріалах провадження доказів не підтверджує цього безсумнівно. На думку сторони захисту, показання свідків є суперечливими, ґрунтуються на припущеннях та «чутках» і не містять прямих відомостей про те, хто саме перебував за кермом у момент ДТП. У скарзі наголошується, що відеозаписи боді-камер поліцейських фіксують події вже після дорожньо-транспортної пригоди, а тому не можуть бути використані як доказ керування автомобілем обвинуваченим.

Оцінюючи висновки судових експертиз, захисник зазначає їхню неповноту та однобічність. Зокрема, комплексна автотехнічна та транспортно-трасологічна експертиза, на яку послався суд, на думку захисту, є недопустимим доказом, оскільки була проведена без ухвали слідчого судді та без участі сторони захисту. У скарзі підкреслюється, що експерт формував висновки за неповних вихідних даних: не враховано погодні умови на момент ДТП, стан дорожнього покриття та узбіччя, технічний стан автомобіля, а також не досліджено можливе місцезнаходження та дії інших учасників події ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Захисник стверджує, що слідством та судом не було належним чином перевірено альтернативну версію подій, а саме що керування автомобілем здійснював інший учасник ДТП. На думку захисту, саме наявність значного алкогольного сп`яніння ОСОБА_13 та характер його тілесних ушкоджень можуть свідчити про його перебування на місці водія. Проте такі обставини судом першої інстанції не досліджені.

Також у апеляційній скарзі звертається увага на порушення під час огляду місця події та вилучення автомобіля, який зберігався під відкритим небом без належного опечатування, що, на переконання захисту, ставить під сумнів достовірність проведених експертиз. Захисник зазначає, що огляд місця ДТП проведено поверхнево, без участі спеціалістів дорожніх служб, без фіксації стану дорожнього покриття, погодних умов та можливих перешкод для руху транспортного засобу.

Окремо ставиться під сумнів правильність висновків щодо стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого. Захисник зазначає, що відмова обвинуваченого від забору біологічних зразків унеможливила достовірне встановлення точного рівня алкоголю в його організмі на момент ДТП, а показник приладу «Драгер» не може вважатися беззаперечним доказом без належного лабораторного підтвердження.

Крім того, у апеляційній скарзі звертається увага на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки характеру та локалізації тілесних ушкоджень потерпілого й обвинуваченого, які, на думку сторони захисту, не узгоджуються з висновком про перебування ОСОБА_6 за кермом. На переконання захисника, висновки експертів щодо розташування осіб у салоні автомобіля є припущеннями та не ґрунтуються на повному комплексі даних, оскільки не проведено жодного моделювання механізму ДТП.

Заслухавши доповідача, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, просив вирок залишити без змін, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, зазначені норми закону в частині доведеності вини, кваліфікації дій особи та призначення покарання дотримані, а висновки належним чином обґрунтовані.

Кримінальна відповідальність за ст. 286-1 КК України настає у разі порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (ч. 1 ст. 286 ККУ), тяжке тілесне ушкодження (ч. 2 ст. 286-1 ККУ), смерть потерпілого (ч. 3 ст. 286-1 ККУ), або спричинили загибель кількох осіб (ч. 4 ст. 286-1 ККУ).

З урахуванням п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у частині необхідності доказування події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчиненні, у цьому провадженні підлягає доказуванню: факт керування особою (обвинуваченим) транспортним засобом; факт перебування цієї особи у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; факт порушення такою особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу; настання наслідків у виді спричинення потерпілому відповідної тяжкості тілесних ушкоджень; причинний зв`язок між порушенням особою ПДР України та наслідками у виді спричинення тілесних ушкоджень.

Стосовно доводів апеляційної скарги, наведених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також суд виходить з того, що відповідно до судової практики ККС ВС, висвітленої, з-поміж іншої у постанові від 02.06.2022 (справа № 571/1436/15), для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин. Отже, докази в судовому процесі отримують якісне значення в доказуванні тільки в разі, якщо у них встановлено достовірність фактів і обставин.

Як убачається з оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав.

Незважаючи на невизнання вини, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушенння, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, за викладених у вироку суду обставин, суд першої інстанції обґрунтував, зокрема: протоколом огляду місця пригоди від 02.08.2023 з додатками до нього (схема та фото-таблиця); відповіддю із відділення поліції № 2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області з СД -диском (записи з боді-камер) та протокол огляду відеозапису; результатом про наявність алкогольного сп`яніння у ОСОБА_6 підтвердженого тестом «Драгер», на якому зафіксовано 2,87 ‰ проміле; відмовою ОСОБА_6 від виконання постанови слідчого від 02.08.2023 року про відібрання крові та сечі на експертизу, про що складені протоколи слідчим та зафіксовано на відеозаписі; висновком СМЕ № 61/2023 03.08.2023 29.08.2023; висновком СМЕ № 628 від 21.08.2023; інформацією отриманою в результаті проходження обвинуваченим ОСОБА_6 тесту за допомогою пристрою DRAGER на наявність алкоголю, відповідно до якої зафіксовано результат 2,87 ‰; протоколом отримання зразків для експертизи від 02.08.2023, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_6 відмовився надавати взірці крові та сечі слідчому; висновком експерта № СЕ-19/114-23/15325-ІТ; висновком експерта № СЕ-19/114-23/15324-ІТ; висновком судової автотехнічної експертизи від 03.10.2023 № СЕ-19/114-23/15323-ІТ; висновком експерта № 96/2023-мг 19.09.2023 29.09.2023; висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 138/139/3855-Е 17.10.2023 14.11.2023; показаннями експертів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; показаннями потерпілої ОСОБА_16 ; показаннями свідка ОСОБА_17 , зміст яких детально викладено у вироку суду.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст. 286-1 КК України, судом першої інстанції дотримано вимог ст. 17 КПК України, і доводи захисту про сумнів у винуватості не підтверджуються фактично. Питання допустимості, належності та достовірності доказів розглянуто судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 94 КПК України.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (Справа "Салов проти України").

Метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Як передбачено положеннями ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримані у повному обсязі, місцевим судом при розгляді даного кримінального провадження дотримано положень закону щодо забезпечення сторонам рівних умов для реалізації їхніх процесуальних прав, порушення принципів юридичної рівності, змагальності та справедливого судового розгляду при апеляційному перегляді не встановлено, оскільки кожній стороні була надана розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги захисника необґрунтованими, такими, що не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин і не ставлять під сумнів правильність висновків вироку.

Посилання сторони захисту на відсутність доказів того, що саме обвинувачений керував автомобілем у момент дорожньо-транспортної пригоди, повністю спростовуються сукупністю доказів, які узгоджуються між собою, детально викладених у вироку. Протокол огляду місця події, відеозаписи з боді-камер поліцейських, висновки судових експертиз, а також показання свідків і потерпілої у своїй сукупності вказують на те, що водієм під час ДТП був саме ОСОБА_6 . Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що одразу після ДТП обвинувачений намагався штучно створити видимість того, що автомобілем керував загиблий ОСОБА_12 , просивши свідків пересадити тіло на місце водія. Ці обставини підтверджені показаннями свідка ОСОБА_17 та зафіксовані на відеозаписах з боді-камер. Саме така поведінка після дорожньо-транспортної пригоди є характерною ознакою усвідомлення своєї винуватості й прагнення уникнути відповідальності, а не підтвердженням будь-якої іншої версії.

Доводи апеляційної скарги про те, що «жоден свідок не бачив моменту керування» не спростовують встановленого судом факту керування обвинуваченим транспортним засобом. Відповідно до сталої практики Верховного Суду, факт керування може бути доведений не лише прямими показаннями очевидців, але і сукупністю непрямих, кореляційних доказів: слідовою інформацією, характером травм потерпілого і обвинуваченого, технічним станом та пошкодженнями автомобіля, результатами автотехнічних, трасологічних і судово-медичних експертиз. Саме такі докази були повноцінно досліджені судом першої інстанції та узгоджено свідчать, що місце водія займав ОСОБА_6 , тоді як ОСОБА_12 перебував на передньому пасажирському сидінні.

Сторона захисту необґрунтовано заперечує висновки судово-медичних та комплексної експертизи, стверджуючи про їх ймовірнісний характер. Однак експерти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у судовому засіданні категорично підтвердили свої висновки, а саме: характер і локалізація ушкоджень ОСОБА_6 відповідають розташуванню водія у момент удару, тоді як травми загиблого ОСОБА_12 повністю корелюють із положенням пасажира праворуч. Виявлені на подушці безпеки переднього пасажира ДНК-профілі додатково підтверджують, що саме потерпілий займав це місце. Суд першої інстанції навів докладні мотиви, чому експертні висновки є логічними, повними і узгодженими між собою; апеляційний суд не вбачає підстав ставити такі висновки під сумнів.

Не заслуговують на увагу і твердження сторони захисту про можливе перебування за кермом ОСОБА_13 чи ОСОБА_12 . Ці версії прямо суперечать установленим доказам: поведінці обвинуваченого після ДТП, технічній картині зіткнення, висновкам експертиз, характеру пошкоджень автомобіля, локалізації тілесних ушкоджень кожного з учасників, а також тим обставинам, що потерпілий ОСОБА_12 не мав водійського посвідчення і відповідних навичок керування автомобілем. Суд першої інстанції докладно пояснив, чому такі доводи є штучно створеними та підлаштованими до ходу судового процесу, а не реальними поясненнями події.

Посилання захисту на нібито «недостатність» або «однобічність» експертиз спростовуються змістом матеріалів кримінального провадження. Вирок ґрунтується не на одному, а на сукупності експертних досліджень, які незалежно один від одного встановили ідентичний механізм ДТП та фактичне розташування учасників усередині автомобіля. При цьому, ймовірнісний характер формулювань експертів («міг перебувати», «відповідає характеру пошкоджень») є типовим для цього виду досліджень і не нівелює їх доказової сили, якщо такі висновки узгоджуються з іншими доказами, як у цьому кримінальному провадженні.

Доводи захисту щодо «недопустимості» відеозаписів боді-камер відхиляються. У висновках Касаційного кримінального суду у справі № 207/722/23 прямо зазначено, що поліція має право здійснювати відеозапис під час виконання службових обов`язків без попередження особи, а такі записи є допустимими доказами. Відеозаписи у цьому провадженні не фіксують момент ДТП, але відображають поведінку учасників, їх стан, пояснення та реакцію одразу після ДТП, що має суттєве доказове значення, повністю узгоджується з іншими доказами та підтверджує зроблені судом висновки. Зокрема, саме на відеозаписі ОСОБА_18 вказує на Чорногіля як на водія, що додатково підтверджує достовірність і добровільність його слів.

Необґрунтованими є й твердження захисту про «недоведеність» стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого. Результат тесту «Drager» (2,87‰), відеозаписи, які відображають поведінку ОСОБА_6 , та його відмова від надання біологічних зразків цілком достатні для встановлення стану сп`яніння, що повністю відповідає практиці Верховного Суду щодо оцінки результатів освідування та відмови від нього. Колегія суддів наголошує: саме відмова обвинуваченого від забору крові і сечі унеможливила проведення більш розширеного дослідження, а тому покликамння сторони захисту на «неповноту» доказів не можуть бути сприйняті як підстава для виправдання.

Не підтверджуються матеріалами справи й доводи про «несправність автомобіля». Автотехнічна експертиза встановила, що транспортний засіб до моменту ДТП був технічно справним, а причин технічного характеру, які могли б призвести до втрати керованості, не виявлено. Саме порушення водієм вимог Розділу 1 п. 1.2 , Розділу 12 п. 12.1 ПДР, рух із небезпечною швидкістю в стані алкогольного сп`яніння та невідреагування на дорожню обстановку стали причиною з`їзду з проїзної частини та зіткнення з деревом.

Посилання апеляції на неповноту судового розгляду також є безпідставними. Суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі докази, допитав свідка, потерпілу, експертів, дослідив усі експертизи, оглянув технічні засоби фіксації та дав детальну оцінку кожному доказу відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди сторони захисту з оцінкою доказів судом першої інстанції, проте сама по собі незгода не свідчить про незаконність чи необґрунтованість вироку. Усі встановлені обставини у своїй сукупності доводять поза розумним сумнівом, що саме ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом та своїми діями спричинив дорожньо-транспортну пригоду зі смертельними наслідками для ОСОБА_12 . Висновки суду першої інстанції є законними, обґрунтованими та відповідають практиці Верховного Суду щодо меж переоцінки доказів судом апеляційної інстанції.

Стосовно призначеного покарання суд наголошує, що відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі № 634/609/15-к визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку, суд, призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України в межах санкції частини статті та призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому суд врахував, що вчинене кримінальне правопорушення класифікується, як тяжкий злочин, ОСОБА_6 за місцем свого проживання характеризується посередньо, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутнє відшкодування потерпілим шкоди, настоювання потерпілих на реальному і суворому покаранні.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою касацію, а сама можливість існування двох думок на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»).

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було створено необхідні умови для реалізації сторонами принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22 та 26 КПК. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведеності їх переконливості перед судом.

Таким чином, суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Буського районного суду Львівської області від 23 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286-1 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з часу отримання копії рішення суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4