ВИРОК

Іменем України

03.06.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження № 0000542 від 27.09.2024 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, згідно ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 , діючи в порушення Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року, із наступними змінами та доповненнями, згідно якого заборонено незаконний обіг психотропних речовин та наркотичних засобів, не маючи на це спеціального дозволу, маючи умисел на незаконне придбання, перевезення та зберігання наркотичного засобу, без мети збуту, 27.09.2024 приблизно о 04:10 год., перебуваючи у м. Львові, за адресою: Чернівецька, 1, біля автомобільної стоянки, на землі, помітив полімерний згорток, всередині якого знаходились 11 (одинадцять) прозорих безбарвних полімерних пакетів з герметизуючими застібками та смугами фіолетового кольору та 1 прозорий безбарвний полімерний пакет з герметизуючою застібкою та смугою червоного кольору в середині яких знаходилась подріблена речовина рослинного походження зеленого кольору та підняв його, чим незаконно придбав (знайшов шляхом привласнення знайденого), без мети збуту, у якому згідно висновку експерта міститься наркотичний засіб канабіс обіг якого обмежено масою 10,20 грам. Після чого ОСОБА_4 вказаний наркотичний засіб поклав у відсік під кермом автомобіля марки «Пежо» з державним номерним знаком НОМЕР_1 та розпочав рух на вказаному транспортному засобі.

В подальшому, 27.09.2024 близько 04:20 год., рухаючись за кермом транспортного засобу «Пежо» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , поблизу будинку №145 по вул. Городоцька у м. Львові був зупинений працівниками патрульної поліції, які здійснювали патрулювання м. Львова, після чого на місце події викликано слідчо-оперативну групу ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, яким ОСОБА_4 , добровільно видав вище вказаний наркотичний засіб.

Всі вищенаведені обставини не оспорюються учасниками судового провадження.

Тобто, ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.309 КК України, а саме, незаконне придбання, перевезення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Ухвалою судді від 05.12.2024 призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, пояснення дав аналогічні до фабули обвинувачення. Свої дії пояснив необдуманістю щодо настання негативних наслідків.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

Згідно з ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні не досліджувалися інші зібрані по справі докази, оскільки за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз`яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному КПК України, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Суд має право призначити розгляд у судовому засіданні обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження, якщо визнає це за необхідне.

Таким чином, заслухавши пояснення обвинуваченого, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку повністю знайшла своє підтвердження та його дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, перевезення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Щодо клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 про те, що обвинувачений ОСОБА_4 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст. 309 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 309 КК України, підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту є добровільне звернення цієї особи до лікувального закладу і початок її лікування від наркоманії.

Отже, приписи вказаної правової норми дають можливість судам застосовувати її за наявності таких умов: 1) добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію; 2) особою розпочато лікування від наркоманії.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави, суду необхідно з`ясовувати, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено і чи дійсно ставить за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15 лютого 1995 року № 62/95-ВР (далі - Закон № 62/95-ВР): добровільне лікування - лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника; наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною; зловживання наркотичними засобами або психотропними речовинами - умисне систематичне незаконне вживання наркотичних засобів або психотропних речовин; особа, хвора на наркоманію, - особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до цього Закону, встановлено діагноз «наркоманія».

Відповідно до висновку про застосування норми права, а саме ч.4 ст. 309 КК України, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 листопада 2021 року в справі № 357/11205/19 (провадження №51-2776кмо21) особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч.1 ст. 309 КК України. Підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у такому випадку є добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію, та розпочате нею лікування від наркоманії.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 (справа №463/5998/18) за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури зазначив про безпідставність ототожнення психічних та поведінкових розладів з діагнозом «наркоманія». Верховний Суд взяв до уваги усталені в правозастосуванні підходи, за якими визначається субординація нормативно-правових актів за їх юридичною силою, й звертає увагу на пріоритетність в цьому контексті положень Закону № 62/95-ВР порівняно з приписами наказу МОЗ № 297 від 08.10.1998 «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду» (далі - Наказу МОЗ № 298).

Положення Наказу МОЗ № 298 забезпечують перехід в Україні на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10) як єдиного міжнародного нормативного документу для формування системи обліку і звітності в охороні здоров`я з 01.01.1999, однак за своєю юридичною силою не змінюють приписи Закону України № 62/95-ВР і мають використовуватись в аспекті застосовування положень ч. 4 ст. 309 КК України в частині, що їм не суперечить.

Відповідно до довідки, виданої Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» від 11.03.2025 №241, ОСОБА_4 перебував на обстеженні та лікуванні в стаціонарному відділенні №1 Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з 25.02.2025 по 06.03.2024 з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабоїдів. Гостра інтоксикація, вживання речовин зі шкодою для здоров`я. На обстеження та лікування звернувся добровільно. Рекомендовано звернутись до нарколога за місцем проживання.

У вказаній довідці не вказано про встановлення обвинуваченому ОСОБА_4 діагнозу «наркоманія», наявність якого є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі приписів ч.4 ст.309 КК України.

Також, у судовому засіданні лікаремнаркологом Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» ОСОБА_6 підтверджено, що у ОСОБА_4 діагнозу «наркоманія» не підтверджено, оскільки залежності на момент госпіталізації і лікування у медичному закладі від вживання наркотичних засобів не встановлено.

Отже, судом встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_4 не було встановлено діагнозу «наркоманія», що є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.

З врахуванням вказаних обставин, захисник обвинуваченого та обвинувачений відмовились від подальшого розгляду клопотання про закриття кримінального провадження відповідно до ч.1 ст.44, ч.4 ст.309 КК України.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (проступку), дані про особу обвинуваченого: згідно ст.89 КК України раніше не судимий; за місцем проживання письмових скарг від сусідів та мешканців будинку не надходило; за допомогою до лікаря-психіатра КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» не звертався та на обліку в КНП ЛОР «Львівської обласний медичний центр превенції та терапії узалежність» не перебуває; обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає повне визнання своєї провини і щире каяття, сприяння слідству та суду у розкритті кримінального правопорушення та встановлення істини по справі.

У відповідності до ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Підстави для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України при призначенні покарання відсутні.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових необхідним та достатнім для злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, при цьому враховуючи обставини вчиненого кримінального проступку, саму особу обвинуваченого та його майновий стан.

Процесуальні витрати по справі за проведення експертизи, відповідно до ст.124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого в дохід держави.

Запобіжний захід не обирався та арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 368, 370, 374, 381, 382, 615 КПК України -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави витрати, пов`язані із залученням експерта у зв`язку з проведенням експертизи, в сумі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривня 40 копійок.

Речовий доказ згідно постанови від 15.11.2024 про визнання речовим доказом та квитанції №00309 про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження №0000542 від 27.09.2024, а саме наркотичну речовину «канабіс» масою 10,20 грам знищити.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його отримання.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити обвинуваченому, захиснику обвинуваченого та прокурору.

Суддя ОСОБА_1