Провадження № 11-кп/824/4583/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 4 ст. 410 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 02 серпня 2025 року включно без визначення розміру застави.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

В апеляційній скарзі захисниці обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 вказано, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 є необґрунтованим та формальним, оскільки не містить доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та існування обставин, які свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Зазначила, що з огляду на те, що зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими через їх отримання поза межами кримінального провадження, повноваження слідчих не підтверджено належними доказами, а досліджені на цей час судом письмові докази сторони обвинувачення фактично спростовують висунуте ОСОБА_7 обвинувачення, то висунута йому підозра є необґрунтованою, а тому його тримання під вартою протягом 2 років та 11 місяців без вироку суду є грубим порушенням прав обвинуваченого. Також вказала, що потреба в застосуванні щодо її підзахисного запобіжного заходу у виді тримання під вартою відсутня, так як останній має міцні соціальні зв`язки, адже має постійне місце проживання, на території України проживають його сестра, батьки, які перебувають на його утриманні через похилий вік, а за час перебування на посадах в державних органах обвинувачений не притягувався до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, неодноразово нагороджувався нагородами та грамотами, характеризується виключно позитивно, а враховуючи погіршення стану його здоров`я за час перебування в умовах слідчого ізолятора та необхідність відповідного лікування, яке не в змозі забезпечити ДУ «Київський слідчий ізолятор», то подальше перебування ОСОБА_7 в СІЗО за станом здоров`я є неможливим. Крім цього, захисниця вказала, що вказані судом ризики не доведені та є припущеннями, оскільки обвинувачений від органів досудового розслідування не переховувався, навіть коли знав про існуюче проти нього кримінальне провадження, прибував на виклики слідчого на допити, не знищував та не спотворював речі чи документи кримінального провадження, які до того ж вже зібрані стороною обвинувачення, коли був на свободі на свідків, потерпілого не впливав і жодних дій, спрямованих на це, не здійснював, а наміру вчиняти інше кримінальне правопорушення обвинувачений також не має. Зауважила, що поза увагою прокурора залишився той факт, що зміни до КПК України щодо неможливості застосування до обвинуваченого застави з огляду на інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, були внесені після його затримання, а визначення застави щодо правової кваліфікації інших інкримінованих йому дій є правом, а не обов`язком суду. Вважає, що перебування ОСОБА_7 під вартою протягом тривалого часу без визначення застави суперечить практиці ЄСПЛ, а тому обвинуваченому слід визначити заставу або домашній арешт, які зможуть забезпечити виконання покладених на нього обов`язків. За таких обставин просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову ухвалу, якою обрати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного браслету за місцем його проживання та/або визначити розмір застави в розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисників, які вимоги поданої апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисниці, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з апеляційної скарги захисниці обвинуваченого, нею порушене питання про скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року.

Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції була постановлена 04 червня 2025 року, строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою був визначений до 02 серпня 2025 включно. Однак із 16.07.2025 року обвинувачений утримується під вартою на підставі іншої ухвали Шевченківського районного суду м. Києва. На день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року фактично втратила чинність, а висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

При цьому, необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у однин із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і у нинішньому чи минулому. Проте, існування можливості такої протидії на майбутнє повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у низці статей чинного КПК України. Зокрема, аналіз положень ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 196, ч. 3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КУпАП, можлива лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність унеможливлює скасування цієї ухвали, що вказує на необґрунтованість вимог захисника в частині скасування цієї ухвали. Колегія суддів також зважає на те, що відповідно до вимог ст. 407 КПК України до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийняття рішення, пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання шляхом залишення цього рішення без змін. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого, яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені апелянтом у апеляційній скарзі.

Колегія суддів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Поряд із цим, як вже було зазначено колегією суддів вище, скасованим може бути лише чинне судове рішення, таке, яке породжує певні юридичні наслідки. Строк дії ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 рокузакінчився 16.07.2025 року. Те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою захисниці обвинуваченого є нечинною унеможливлює її скасування.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисниці обвинуваченого у зв`язку із неможливістю скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 02 серпня 2025 року включно, а тому колегія суддів залишає апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4