Справа № 161/700/24 Провадження №11-кп/802/564/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Шклинь Горохівського району Волинської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, працюючого на посаді комплектувальника проводів у ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна Луцьк», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього, передбачені ст.76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та/або навчання.

Частково задоволено цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 52 282, 70 грн., моральну шкоду в розмірі 440000 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., а щодо відшкодування матеріальної шкоди в частині транспортного засобу, залишено без розгляду.

Задоволено цивільний позов директора КП «Волинська обласна клінічна лікарня» до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої ОСОБА_9 . Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» витрати, пов`язані з лікуванням потерпілої ОСОБА_9 в розмірі 60716,88 грн.

Задоволено цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» КП «МО ЛМТГ» до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням ОСОБА_11 . Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» КП «МО ЛМТГ» витрати, пов`язані з лікуванням ОСОБА_11 в розмірі 4527,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 2390,00 грн. судових витрат за проведення судової експертизи №СЕ-19/103-23/12415-ІТ.

Арешт, що накладений на автомобіль марки «Mercedes-Benz 168 А190» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль марки «Audi 100» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , - скасовано.

Речові докази: 1) автомобіль марки «Mercedes-Benz 168 A190», номерний знак НОМЕР_1 , що поміщений на арешт майданчик ЦЗ ГУНП у Волинській області, повернуто потерпілій ОСОБА_9 ; 2) автомобіль марки «Audi 100», номерний знак НОМЕР_2 , що поміщений на арешт майданчик ЦЗ ГУНП у Волинській області, повернуто ОСОБА_7 ..

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 28.10.2023 близько 16:50 год., неподалік с.Несвіч Луцького району Волинської області, керуючи автомобілем марки «Audi 100», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та рухаючись ним у напрямку до м.Львова автодорогою Н-17 сполученням «Львів-Радехів-Луцьк», яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, здійснюючи перевезення пасажира ОСОБА_11 , передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, виконуючи обгін невстановленого вантажного автомобіля, який рухався попереду у попутному напрямку, виїхав на смугу зустрічного руху, при цьому не переконався, що вона вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не побачив автомобіль марки «Mercedes-Benz 168 А190», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалася у зустрічному напрямку до м.Луцька, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів.

Унаслідок порушення ПДР водій ОСОБА_7 спричинив пасажиру автомобіля марки «Audi 100» ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, перелому зовнішньої пластини лобної пазухи справа, верхньої стінки орбіти, перелому 3 п`ясної кістки правої і 4 п`ясної кістки лівої кисті, забійної рани чола справа, які відповідно до висновку експерта за №685 від 14.11.2023 за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби, а водію ОСОБА_9 - спричинив тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобно-тім`яної ділянки зліва, струсу головного мозку, закритої травми грудної клітки: переломів 2-3-4-5-6-7-8 ребер та 10 ребра зліва зі зміщенням і 11 ребра без зміщення, гемотораксу зліва, зміщенням органів середостіння вправо, ателектазом (спадіння) легені, закритого перелому лівої ліктьової кістки в с/з з невеликим зміщенням, які відповідно до висновку експерта за №721 від 29.11.2023 за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.2.3 (б), 14.2 (в) ПДР, які затверджені постановою КМ України №1306 від 10.10.2001.

Сторони захисту та обвинувачення на вищевказаний вирок подали апеляційні скарги:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погоджується з таким вироком, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що стороною захисту в суді першої інстанції було заявлено клопотання про проведення слідчих дій та судових інженерно-транспортних експертиз для забезпечення прав та законних інтересів обвинуваченого, повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, з`ясування яких, на їх думку, може мати істотне значення для ухвалення законного судового рішення. Однак, місцевий суд у їх задоволенні відмовив без будь-якого обґрунтування.

Також вказує, що встановлення лише тієї обставини, що зіткнення транспортних засобів відбулось на зустрічній смузі руху відносно руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 стало підставою для пред`явлення йому обвинувачення. Разом з тим, ОСОБА_7 в суді показав, що перед початком обгону він переконався у тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані. Дорожніх знаків, які забороняли обгін, що попереду перехрестя чи поворот дороги, не було. Сам момент зіткнення він не пам`ятає. Такі обставини підтвердив свідок ОСОБА_11 , який був пасажиром автомобіля, яким керував ОСОБА_7 . Сторона захисту вважає, що саме ОСОБА_9 змінюючи напрямок руху, виїжджаючи на головну дорогу, повинна була переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, однак цього не зробила, а тому її дії у порушенні ПДР лежать у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Проте, місцевий суд взяв до уваги показання потерпілої, а обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 відкинув, не вказуючи мотивів з цього приводу. При цьому, суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки ретельно не перевірив всіх доводів сторони захисту, не надав на них вичерпних відповідей, не здійснив всебічного та повного аналізу обставин кримінального правопорушення, не надав належної оцінки за критеріями, визначеними ст.94 КПК України, і, як насідок ухвалив незаконний вирок.

Окрім того, захисник вважає незаконним вирок в частині вирішення цивільних позовів, оскільки розгляд кримінального провадження відбувся з порушенням норм кримінального процесуального закону. На думку сторони захисту, цивільний позов ОСОБА_9 є необґрунтованим не лише тому, що вина ОСОБА_7 не доводиться, а навіть якби його була доведена, то цивільний позов не підлягав би до задоволення, оскільки цивільна-правова відповідальність ОСОБА_7 , як власника транспортного засобу бала застрахована у страховій компанії, яку повідомив ОСОБА_7 після настання випадку шляхом подання відповідної заяви. Захисник вважає, що, якщо позовні вимоги пред`явлено не до всіх належних відповідачів, зокрема їх не пред`явлено до страховика, суд позбавлений можливості надати оцінку обґрунтованості таких позовних вимог, визначити розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок ДТП. Окрім того зазначає, що ОСОБА_9 не надано достатні докази на підтвердження розміру шкоди.

Також вважає необґрунтованим вирок в частині цивільних позовів медичних закладів, оскільки знову ж таки цивільна-правова відповідальність ОСОБА_7 , як власника транспортного засобу бала застрахована у страховій компанії.

Крім того, необґрунтованим є також вирок в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки потерпілою не надано належних доказів на їх понесення.

Посилаючись на вищевикладене, апелянт просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Цивільні позови залишити без розгляду.

- прокурор у кримінальному провадженні не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію дій останнього, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого у зв`язку із м`якістю, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що вирок не містить переконливого обґрунтування того, що такі обставини як часткове визнання вини обвинуваченим, не судимість, наявність постійного місця проживання та місця роботи, часткове відшкодування шкоди, його молодий вік, у своїй сукупності дають підстави для призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки із встановленням іспитового строку. Також зазначає, що обвинувачений не висловив жодного каяття і не вчинив будь-яких дій, які б свідчили, що він шкодує про вчинене. Він також не відшкодував потерпілій завдану шкоду у повній мірі, не намагався залагодити свою вину, що фактично спонукало останню пред`явити цивільний позов. Водночас, суд не надав належну оцінку грубому порушенню ОСОБА_7 ПДР. Будь-яких пом`якшуючих покарання обставин встановлено не було. Тому призначене покарання є надто м`яким. Окрім того прокурор вказує, що суд звільнив обвинуваченого від відбування як основного так і додаткового покарання, що є порушенням норм законодавства.

Також місцевий суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу, оскільки такі фактично підлягають відшкодуванню в порядку ст.120, 124 КПК України.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Також просить відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 30 000 грн., та у порядку ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої процесуальні витрати, понесені нею на правову допомогу в сумі 30 000 грн. В решті вирок суду прокурор просить залишити без змін.

- представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію дій останнього, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого у зв`язку із м`якістю, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Представник потерпілої зазначає про те, що судом не дотримано вимоги законодавства при призначенні покарання. В даному випадку суд формально вказав на врахування при призначенні обвинуваченому тяжкості кримінального правопорушення, однак не надав належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення. Мотивуючи свої висновки щодо виду та розміру покарання, суд взяв до уваги часткове визнання обвинуваченим вини, те, що він не розкаявся, раніше не судимий, наявність у нього постійного місця проживання та місця роботи, часткове відшкодування шкоди, а при звільненні від відбування покарання лише його молодий вік. Однак, вирок не містить переконливого обґрунтування того, що такі обставини у своїй сукупності дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Вказує, що обвинувачений не висловив жодного каяття і не вчинив будь-яких дій, які б свідчили, що він шкодує про вчинене, не відшкодував потерпілій завдану шкоду у повній мірі, не намагався залагодити свою вину, що фактично спонукало останню пред`явити цивільний позов. При цьому, часткове відшкодування шкоди в розмірі 6000 грн. вже відбулось під час розгляду справи в суді. Також суд не надав належної уваги грубому порушенню обвинуваченим ПДР. А тому, представник потерпілої вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого та особі винного. Окрім того вказує, що суд звільнив обвинуваченого від відбування як основного так і додаткового покарання, що є неприпустимим.

Посилаючись на вищевикладене, представник потерпілої просить вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. В решті вирок суду представник потерпілої просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, учасників кримінального провадження щодо скарг, перевіривши їх доводи та матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, як вчинення необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

При цьому, посилання сторони захисту в апеляційній скарзі про відсутність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції і, яким була надана відповідна юридична оцінка в розумінні ст.94 КПК України.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.84, ст.85 та ч.1 ст.86 КПК України.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у пред`явленому обвинуваченні визнав частково. При цьому, окрім іншого, він суду показав, що 28.10.2023 близько 17:00 год. він керував автомобілем марки «Ауді» з м.Луцьк в напрямку м.Горохів Волинської області, при цьому в салоні його автомобіля перебував його брат ОСОБА_11 . Неподалік с.Несвіч Луцького району Волинської області, попереду нього рухався бус, який здійснював маневр обгону вантажної фури, яка рухалася попереду. Після завершення бусом маневру обгону фури, він візуально переконався, що на смузі зустрічного руху відсутні транспортні засоби, увімкнув лівий покажчик світлового повороту і розпочав здійснювати маневр обгону вантажної фури та коли він вже порівнявся десь до середини з вантажним автомобілем, то більш нічого не пам`ятає аж до того часу коли його діставали з автомобіля після зіткнення. В подальшому пам`ятає лише частково, так як втрачав свідомість. Як з`явився автомобіль марки «Мерседес» з яким відбулось зіткнення, він не може пояснити, але на його думку, цей автомобіль виїхав з повороту с.Несвіч Луцького району Волинської області. Також показав, що під час руху швидкість його автомобіля орієнтовно була до 100 км./год., а коли здійснював обгін, - відповідно швидкість була більша, орієнтовно 110 км./год.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами у їх своїй сукупності:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка окрім іншого, суду показала, що вона 28.10.2023 керувала автомобілем марки «Мерседес» з с.Несвіч, виїхала на трасу та рухалась автодорогою Львів Луцьк в напрямку м.Луцьк Волинської області з швидкістю орієнтовно 70 км./год. Під час руху вона побачила, що по смузі зустрічного руху їхав якийсь великий автомобіль, однак це не «фура», і в цей час на обгін вказаного транспортного засобу виїхав автомобіль ніби «Газель», у зв`язку з чим вона зрозуміла в цей час, що потрібно їй зменшити швидкість, так як автомобіль «Газель» не встигне здійснити маневр обгону великого транспортного засобу, тому зменшила швидкість. В цей час автомобіль «Газель» встигає закінчити маневр обгону, однак за автомобілем «Газель» по зустрічній смузі руху, тобто по тій смузі руху, що рухалась потерпіла, їхав автомобіль марки «Ауді» на великій швидкості з увімкненими фарами, який не зміг завершити маневр у зв`язку з чим відбулось зіткнення з автомобілем, яким вона керувала. При цьому додала, що вона намагалась уникнути зіткнення у зв`язку з чим почала з`їжджати праворуч на узбіччя, однак не встигла, так як не бачила автомобіль «Ауді» за автомобілем «Газель», а тому удар відбувся в її автомобіль у ліву сторони, тобто в сторону водія, який від удару розвернуло. Це все слалось дуже швидко, тому належно відреагувати на таку зміну дорожньої обстановки не можливо і на її думку, ОСОБА_7 не міг бачити її автомобіль за автомобілем «Газель». Після того, як її витягнули з автомобіля, кузов якого працівники відповідних служб різали, то госпіталізували до медичного закладу з тілесними ушкодженнями, отриманими внаслідок ДТП. Додала, що перебувала в лікарні орієнтовно 1 місяць. В даний час потерпіла теж лікується і проходить реабілітацію;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка суду показала, що 28.10.2023 вона разом зі своїм чоловіком їхали до батьків в с.Несвіч Луцького району Волинської області. Орієнтовно за 250-300 метрів до повороту в с.Несвіч сталася ДТП, однак самого моменту зіткнення вона не бачила, а лише наслідки. На місце події саме вона викликала карету швидкої допомоги. В подальшому приїхали працівники поліції, після чого вона з чоловіком поїхали з місця ДТП.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме:

- протоколом огляду місця ДТП від 28.10.2023 з фототаблицями, відповідно до якого зафіксовано наслідки ДТП за участі транспортних засобів марки «Mercedes-Benz 168 A190», номерний знак НОМЕР_1 та марки «Audi 100», номерний знак НОМЕР_3 . Зафіксовано місце ДТП, яке знаходиться поза межами населеного пункту. Також зафіксованими які мають пошкодження транспортні засоби, їх місцезнаходження після ДТП, та інша слідова інформація;

- висновком експерта №СЕ-19/103-23/12415-ІТ від 07.12.2023, з якого вбачається, що зіткнення автомобіля марки «Mercedes-Benz 168 A190», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 та автомобіля марки «Audi 100», номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 відбулось на правій смузі руху автодороги Луцьк-Радехів-Львів в напрямку м.Луцьк, в місці, що передує утворенню подряпин дорожнього покриття.

Отже, встановлено, що зіткнення транспортних засобів відбулось на смузі руху, по якій рухалась ОСОБА_9 в сторону міста Луцька.

- висновком експерта №721 від 29.11.2023, яким зафіксовано, що у потерпілої ОСОБА_9 виявлено та зафіксовано тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень;

- висновком експерта №685 від 14.11.2023, відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлено та зафіксовано тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності відтворюють картину подій, тобто ДТП, яка мала місце 28 жовтня 2023 року близько 16:50 год. неподалік с.Несвіч на автодорозі Н-17 за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 як водіїв транспортних засобів, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

При цьому, апеляційний суд повністю погоджується з критичною оцінкою показів свідка ОСОБА_11 , який є ріднім братом обвинуваченого ОСОБА_7 і, який у момент ДТП перебував в автомобілі під керуванням останнього, щодо обставин виникнення ДТП, оскільки надані ним покази не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, повністю суперечать показанням потерпілої та дійсно вони спрямовані на захист свого рідного брата задля уникнення відповідальності обвинуваченим чи пом`якшення його покарання.

Колегія суддів приходить до переконання, що саме недотримання водієм ОСОБА_7 п.2.3 (б), 14.2 (в) ПДР перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП в результаті якої потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжке тілесне ушкодження, що на думку суду апеляційної інстанції фактично підтверджено висновком експерта №СЕ-19/103-23/12415-ІТ від 07.12.2023 про інженерно-транспортну експертизу, показаннями потерпілої та іншими дослідженими доказами у кримінальному провадженні в їх сукупності.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.85, 86 КПК України.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних тверджень сторони захисту про відсутність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення з посиланням на те, що саме дії ОСОБА_9 , яка керуючи автомобілем виїхала на головну дорогу, лежать у причинному зв`язку з виникненням ДТП, оскільки вони суперечать дослідженим безпосереднього в судовому засіданні доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути відповідальності за вчинене.

Окрім того, твердження сторони захисту про те, що обвинувачений розпочав обгін переконавшись, що смуга руху на яку він буде виїжджати для здійснення маневру обгону, апеляційний суд вважає неспроможними з огляду на встановлені обставини справи, так як встановлено з показань потерпілої, ОСОБА_7 рухався по зустрічній смузі за мікроавтобусом під час здійснення маневру обгону, та не встиг його завершити, що призвело до зіткнення з автомобілем під керуванням потерпілої, яка рухалась по смузі на яку він виїхав.

Також апеляційний суд не бере посилання сторони захисту про те, що показання обвинуваченого підтверджуються наданими суду показаннями свідка ОСОБА_11 , оскільки вони відхилені за згаданих вище підстав.

Такими, що не заслуговують на увагу суду твердження сторони захисту про те, що судом не було надано належної оцінки доказам за критеріями визначеними у ст.94 КПК України є повністю безпідставними, так як усі докази досліджені безпосередньо в судовому засіданні і їм надано відповідну правову оцінку як окремо кожному так і в їх сукупності.

Також апеляційний суд погоджується з тим, що місцевий суд правильно відмовив стороні захисту у призначенні інженерно-транспортної експертизи, оскільки матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів, які доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин викладених у вироку. Тому в цій частині апеляційні доводи є неспроможними.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині, що стосуються недоведеності винуватості обвинуваченого дослідженими доказами у провадженні, фактично зводяться до її незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Таким чином, усі доводи сторони захисту в означеній частині, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження, оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Також сторона захисту вказує про незаконність вироку в частині вирішення цивільних позовів потерпілої та медичних закладів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Однак, колегія суддів апеляційного суду перевіривши ці апеляційні доводи наряду із доказами у цій частині, приходить до переконання, що як цивільний позов потерпілої так і цивільні позови медичних закладів, вирішені у відповідності до норм цивільного та кримінального процесуально законодавства. При цьому, слід зазначити, що сторона захисту вказуючи про незаконність та необґрунтованість вироку в цій частині, не наводить обґрунтованих мотивів, які б давали підстави для відмови у задоволенні цивільних позовів чи їх залишення без розгляду. Цивільними позивачами надані відповідні докази, які підтверджують їх позовні вимоги, а потерпілої наведено обґрунтовані мотиви заподіяння їй моральної шкоди в тому розмірі, який стягнуто місцевим судом.

Тому вирок місцевого суду в означеній частині є цілком обґрунтованим та законним, підстав для його зміни у цій частині, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на наведене, апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення.

Апеляційний суд також перевірив оскаржуваний вироку в частині призначеного покарання за апеляційними твердження прокурора та представника потерпілої.

Так, твердження сторони обвинувачення про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, частково знайшли своє підтвердження із огляду на таке.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, що суд може прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Висновки місцевого суду у цій частині пов`язані із суддівським розсудом, тобто дискреційними повноваженнями.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, як вбачається із вироку, свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з урахуванням яких, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, не врахував даних про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання від 3 до 8 років позбавлення волі. Диспозиція інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення свідчить про наявність тяжких наслідків. Як убачається із конкретних обставин вчинення даного кримінального правопорушення, внаслідок ДТП, спричиненої протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілій спричинено тілесні ушкодження, які належать до тяжких, за ознакою небезпеки для життя. Отримані потерпілої тілесні ушкодження потребують певного періоду для відновлення.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає наявності належних підстав, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту умовного звільнення від відбування покарання, передбаченого положеннями ст.75 КК України.

При цьому колегія суддів не погоджується з вимогою прокурора та представника потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На переконання колегії суддів в їх апеляційних скаргах належним чином не обґрунтовано та не наведено обставин, які б беззаперечно вказували чому саме покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років є необхідним для виправлення обвинуваченого.

В даному випадку звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання призначеного за вчинене кримінальне правопорушення не відповідає його меті, ступеню тяжкості, його наслідкам, та на думку апеляційного суду є невиправдано м`яким. На переконання судової колегії судом першої інстанції призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі п.4 ч.1 і ч.2 ст. 409, ст.413, ст.414 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п.3 ч. 1 ст.407, п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання, колегія суддів, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких, конкретні обставини його вчинення, тяжкі наслідки тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких, за ознакою небезпеки для життя, дані про особу винного, який не заперечує обставин злочину, але фактично не визнає вину, не розкаявся у вчиненому, не намагається будь-яким чином залагодити свою вину, і водночас він раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи, будучи особою молодого віку позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має міцні соціальні зв`язки, частково відшкодував потерпілій завдану шкоду в добровільному порядку.

До пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, суд відносить активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди в добровільному порядку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Положеннями ч.2 ст.50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Крім того, обвинувачений вчинив необережний злочин, що у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, однак з моменту його вчинення 28 жовтня 2023 року, жодних протиправних дій не вчинив, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем свого проживання.

Одночасно, ураховується колегію суддів і позиція потерпілої, яка не є визначальною і оцінюється у сукупності із іншими обставинами справи, яка на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання не наполягала.

Таким чином, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України апеляційний суд доходить висновку, що наявність вказаних вище обставин певною мірою знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність таких, які його обтяжують, та дані про особу обвинуваченогоу своїй сукупності дають підстави призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї норми, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, з огляду на те, що обвинувачений вчинив злочин, який, відповідно до ст. 12 КК України, хоча і є тяжким та внаслідок вчинення якого настали тяжкі наслідки, однак він є необережним.

На думку апеляційного суду, таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та відповідатиме загальним засадам призначення покарання згідно з ст.65 КК України, зокрема, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та меті кримінального покарання, що визначена ст.50 КК України, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність як ним самим так і іншими особами, та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання.

Водночас, перевіряючи апеляційні доводи прокурора та в частині стягнення з ОСОБА_7 витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20), дійшла до наступного висновку.

Положеннями ст.118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Таким чином, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 цього Кодексу. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні дійшла до висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Отже, місцевим судом при вирішенні цивільного позову представника потерпілої в частині відшкодування процесуальних витрат на правничу допомогу в сумі 30 000 грн., вказаних вимог закону не дотримано та безпідставно стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ці витрати, оскільки вони підлягають стягненню в порядку процесуальних витрат, понесених потерпілою на правничу допомогу.

Тому, в задоволенні цивільного позову представника потерпілої в частині відшкодування витрат на правничу допомогу слід відмовити та в порядку ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої процесуальні витрати, понесені останньою на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн.

З огляду на викладене, в цій частині оскаржуваний вирок підлягає зміні.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої слід задовольнити частково.

Враховуючи наведене вище та керуючись ст.405, 407, 409, 414, 420, 615 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора, та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайоного суду Волинської області від 13 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування основного покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на правову допомогу, змінити.

У задоволенні цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 до ОСОБА_7 в частині відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн., відмовити.

У порядку ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 процесуальні витрати, понесені останньою на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

В решті вирок в даному провадженні, залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді