ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/208/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

представника

потерпілого ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року.

Даним вироком,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування встановлено, що 30.10.2024 року близько 11 години 00 хвилин, у ОСОБА_11 , який перебував за місцем роботи за адресою: вулиця Лісова с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, виник словесний конфлікт із ОСОБА_12 . В цей час, в ОСОБА_11 виник протиправний умисел, направлений на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій протиправний умисел, 30.10.2024 року близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_11 , перебуваючи біля кладовища по вулиці Лісова в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, кинув на землю потерпілого ОСОБА_12 , після цього, сівши зверху на потерпілого, правою рукою наніс декілька ударів по голові, в ліву ділянку обличчя під оком та декілька ударів в ліве передпліччя.

Внаслідок умисних неправомірних дій ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців лобової ділянки голови справа, нижньої повіки лівого ока, лівого передпліччя.

Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження, кожне чи разом, за ступенем тяжкості належить до легких - п. 2.3.5 "Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (МОЗ України, Київ, 1995)., які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисному легкому тілесному ушкодженні.

З цим обвинуваченням органу досудового розслідування суд першої інстанції не погодився і виправдав ОСОБА_11 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що обвинувачений ОСОБА_11 діяв у стані необхідної оборони, при цьому не допустив її перевищення, що відповідає небезпечності посягання.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року скасувати через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним за ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 50 н.м.д.г. штрафу.

Вважає, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та зібраними під час досудового розслідування та дослідженими у суді першої інстанції доказам, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд, розглядаючи обвинувальний акт щодо ОСОБА_11 , дослідивши надані стороною обвинувачення докази, не надавши їм об`єктивну та належну кримінально-правову оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено ст. 94 КПК України, не взявши до уваги показання потерпілого, свідків, котрі доводять вину обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прийшов до хибного висновку про відсутність складу вказаного кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 125 КК України) та порушуючи вимоги частини 1, 3, 4 статті 370 КПК України постановив необґрунтоване і невмотивоване судове рішення, виправдавши ОСОБА_11 .

Зазначає, що обвинуваченого ОСОБА_11 виправдано за ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) на підставі того, що його дії, а саме нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 під час конфлікту 30 жовтня 2024 року, суд помилково кваліфікував як необхідну оборону відповідно до ст. 36 КК України та помилково дійшов висновку, що обвинувачений діяв у стані самозахисту від удушення з боку потерпілого, а нанесені легкі тілесні ушкодження відповідали небезпечності посягання. Докази сторони обвинувачення, зокрема показання потерпілого, свідків, слідчі експерименти, висновок судово-медичної експертизи суд неправомірно визнав недостатніми для спростування версії обвинуваченого поза розумним сумнівом.

Наголошує на тому, що суд дав неправильну оцінку доказам та їх недостатність для висновку про необхідну оборону, та посилаючись на показання обвинуваченого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , дійшов висновку про наявність суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого (удушення). Однак такі твердження є суб`єктивними, суперечливими та не підтверджуються об`єктивними доказами, оскільки стороною захисту не надано медичного висновку щодо стану ОСОБА_11 після інциденту, чи інших речових доказів на підтвердження посягання стосовно нього зі сторони потерпілого ОСОБА_12 ..

Зазначає, що показання потерпілого ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 вказують на агресивні дії обвинуваченого як ініціатора конфлікту, що залишилось поза увагою суду без достатнього мотивування. Зокрема, суд не врахував, що потерпілий зазнав щонайменше трьох травматичних впливів (синці на лобі, нижній повіці лівого ока та лівому передпліччі), що свідчить про непропорційність дій обвинуваченого до ймовірного посягання. Окрім цього, судом не взято до уваги покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які зазначили, що конфлікт було розпочато з ініціативи ОСОБА_11 , оскільки саме він першим умисно підійшов до потерпілого ОСОБА_12 та розпочав конфлікт.

Апелянт вказує, що стороною захисту не надано жодних доказів (експертизи чи інших об`єктивних даних) щодо характеру посягання з боку потерпілого (наприклад, слідів удушення на шиї обвинуваченого). Суд не дослідив належним чином, чи було посягання реальним і чи відповідали дії обвинуваченого обстановці захисту.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_18 в ході судового розгляду заявив про непричетність його до вчинення кримінального правопорушення. Давав суперечливі покази, зокрема спочатку припускав, що можливо наносив ОСОБА_12 тілесні ушкодження, після цього припускав, що можливо ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження від падіння та удару об бордюр, після цього взагалі зазначив, що тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 не спричиняв, що не узгоджується із показами свідка ОСОБА_15 , а тому сторона обвинувачення прийшла до висновку, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_11 потрібно розцінювати як спосіб захисту, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Вважає, що судом неправильно застосовано норму про необхідну оборону (ст. 36 КК України), оскільки суд не врахував, що нанесення множинних ударів руками та ногами в область голови потерпілого, який перебував у стані лежачи перевищує розумні межі самозахисту.

Стверджує, що судом допущено порушення принципу змагальності сторін, оскільки, суд поклав у основу виправдування версію обвинуваченого, не вимагаючи від сторони захисту її обґрунтування, що суперечить принципу змагальності. Позаяк, сторона обвинувачення надала достатні докази умисного нанесення тілесних ушкоджень (показання потерпілого, висновок експерта, покази свідків та інші письмові докази), які суд визнав недостатніми без належного обґрунтування. Висновок суду про відсутність умислу обвинуваченого на заподіяння шкоди є необґрунтованим, оскільки обвинувачений усвідомлював свої дії (нанесення ударів) і передбачав їх наслідки, що підтверджується характером травм потерпілого.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_11 , незважаючи на те, що мав реальну можливість уникнути фізичного насильства стосовно потерпілого, умисно продовжив свою злочинну агресивну діяльність та наніс потерпілому ОСОБА_12 численні удари, чим спричинив тілесні ушкодження, що свідчить про наступальний характер поведінки ОСОБА_11 , а не оборону. Така поведінка суперечить природі необхідної оборони, яка має бути спрямована лише на нейтралізацію загрози, а не на завдання шкоди нападнику без об`єктивної необхідності.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_13 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року скасувати у повному обсязі. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити ОСОБА_11 покарання в межах санкції ч.1 ст. 125 КК України (на розсуд суду, з урахуванням усіх обставин справи). Вирішити питання про процесуальні витрати та інші наслідки, пов`язані з ухваленням нового вироку.

Вважає, що вирок є необґрунтованим, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Апелянт зазначає, що ані свідок ОСОБА_19 , ані свідок ОСОБА_20 під час слідчих експериментів не вказали на факт удушення потерпілим обвинуваченого. В протоколах слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зафіксовано, що ці свідки показали лише заключний епізод конфлікту - як ОСОБА_11 сидів зверху на потерпілому, що лежав на підлозі (землі) на боці, та наніс тому кілька ударів кулаками обох рук у голову, обличчя та по лівому передпліччю потерпілого. Тобто свідки підтвердили сам факт того, що ОСОБА_18 побив потерпілого, завдаючи множинні удари по лежачому, але жоден з них не відобразив на слідчому експерименті сцени, де потерпілий душить обвинуваченого.

Наголошує, що висновок суду постановлено без належного врахування всіх обставин справи та вимог закону, у зв`язку з чим вирок є незаконним.

Вважає що суд помилково дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_11 не перевищив меж необхідної оборони при заподіянні ушкоджень потерпілому, а тому неправильно застосував ст. 36 КК України.

Наголошує, що суд некоректно оцінив наявність умов правомірної оборони та зробив передчасний висновок про відсутність складу злочину, а саме відсутні достатні докази реальності протиправного нападу з боку потерпілого на обвинуваченого, обидва свідки не зафіксували факту удушення у своїх показах та слідчих експериментах, медичних доказів нападу на обвинуваченого не має, а реакція обвинуваченого ОСОБА_11 була вкрай жорсткою, а заподіяння множинних ударів людині, яка вже нейтралізована і лежить на землі, виходить за межі необхідної оборони.

Звертає увагу, що право на оборону не виникає у особи, яка сама є агресором або поводиться суспільно небезпечно, і що не можна вважати обороною завдання шкоди у відповідь на дії, спровоковані самим захисником".

Апелянт наголошує, що суд критично не оцінив покази свідків, а усі об`єктивні сліди вказують на побиття саме потерпілого, а не обвинуваченого.

Зазначає, що суд проігнорував показання потерпілого, свідка ОСОБА_16 та судово-медичні докази, а вирок містить суттєвий дисбаланс у оцінці доказів обвинувачення і захисту.

Зокрема, суд фактично проігнорував свідчення потерпілої сторони - самого потерпілого ОСОБА_12 та свідка обвинувачення ОСОБА_16 . Суд не визнав їх переконливими, проте не навів у вироку чітких причин, чому відкинув ці показання. Натомість обмежився загальною фразою про те, що версії сторін розходяться і треба обрати одну з них. Вважає, що суд не надав належної уваги доказам, які спростовують версію захисту.

Наголошує, що суд порушив принцип всебічності, провівши однобічну оцінку доказів на користь обвинуваченого. Фактично суд визнав достовірними лише докази, надані стороною захисту (показання двох свідків), натомість не надав належної оцінки іншим доказам. Це призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що характеристика особи обвинуваченого та його поведінка після інциденту є важливими для правильного вирішення питання про мотивацію та щирість його версії. ОСОБА_11 після конфлікту не виявив жодного каяття чи співчуття до потерпілого, не надав допомоги травмованому ОСОБА_21 (який отримав видимі ушкодження обличчя), обвинувачений залишив місце події, він не викликав швидку допомогу, не поцікавився станом потерпілого, тобто фактично полишив людину, якій щойно наніс побої, напризволяще. Така байдужість і черствість явно не узгоджується з версією про вимушену самооборону. Якщо б Пилипів діяв ненавмисно і лише захищався, усвідомивши, що завдав травм, він мав би спробувати допомогти або вибачитися. Нічого цього зроблено не було, що характеризує його дії радше як умисно агресивні і аморальні по відношенню до потерпілого, і така поведінка додатково підтверджує необґрунтованість висновку про необхідну оборону. Ця поведінка є ознакою особи, яка вчинила правопорушення і не розкаюється, ніж особи, яка випадково захищаючись заподіяла шкоду і шкодує про це.

У запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, адвокат обвинуваченого ОСОБА_11 - ОСОБА_10 зазначає, що суд надав правильну оцінку доказам та правомірно виправдав ОСОБА_11 . Звертає увагу, що в Тернопільському міськрайонному суді на розгляді перебуває інше кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_12 за ст. 126 КК України, в якому потерпілим є ОСОБА_11 .. Вважає, що ОСОБА_11 діяв у стані необхідної оборони, в його діях відсутній склад кримінального правопорушення за ч.1 ст. 125 КК України, тому суд правомірно його виправдав.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах: прокурора, потерпілого ОСОБА_12 , його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, просять їх задовольнити, в судових дебатах та в останньому слові обвинуваченого ОСОБА_11 , в судових дебатах його захисника, які заперечили апеляційні скарги, провівши судове слідство, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто, в тому числі, ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Відповідно до вимог ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіркою матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги кримінально процесуального закону судом першої інстанції були порушені.

За результатами проведеного апеляційного розгляду з дослідженням обставин справи, колегія суддів встановила такі обставини вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_11 органами досудового слідства висунуто обвинувачення за ч.1 ст. 125 КК України - спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , вчинене ним за наступних обставин:

30.10.2024 близько 11 години 00 хвилин, у ОСОБА_11 , який перебував за місцем роботи за адресою: вулиця Лісова с.Петриків Тернопільського району Тернопільської області, виник словесний конфлікт із ОСОБА_12 . В цей час, в ОСОБА_11 виник протиправний умисел, направлений на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ..

Реалізовуючи свій протиправний умисел, 30.10.2024 близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_11 , перебуваючи біля кладовища по вулиці Лісова в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, кинув на землю потерпілого ОСОБА_12 , після цього, сівши зверху на потерпілого, правою рукою наніс декілька ударів по голові, в ліву ділянку обличчя під оком та декілька ударів в ліве передпліччя.

Внаслідок умисних неправомірних дій ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців лобової ділянки голови справа, нижньої повіки лівого ока, лівого передпліччя, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Тобто, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження.

Суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, зібрані стороною обвинувачення, вислухавши показання сторін кримінального провадження, зокрема, потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , прийшов до переконання про відсутність в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, вказавши, що ОСОБА_11 перебував у стані необхідної оборони, тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки, виправдовуючи ОСОБА_11 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, висновки суду не підтверджені доказами дослідженими в судовому засіданні, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, тому доводи прокурора та сторони потерпілого в апеляційних скаргах щодо безпідставного виправдування ОСОБА_11 за ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступних підстав.

Допитаний в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_12 вказав, що знайомий з ОСОБА_11 , оскільки він виконував ремонтні роботи водопроводу за місцем проживання його брата та раніше висував йому вимогу, відшкодувати кошти за вказані роботи, тому запитував, чому має відшкодовувати кошти за брата.

Потерпілий ствердив, що того дня, 30.10.2024, він проходив дорогою, попри кладовище в с. Петриків Тернопільського району, у цей час ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 перебував на території кладовища.

ОСОБА_11 , побачивши його, вибіг на дорогу і намагався вдарити. Тому він його зловив, завалився на нього і вони обоє впали на землю.

Після цього підійшов ОСОБА_22 , скинув його, а ОСОБА_11 почав наносити йому удари.

Потерпілий вказав, що ОСОБА_11 сів на нього та наносив по тілу удари. Потім підійшов ОСОБА_15 та відтягнув ОСОБА_11 ..

Після цих подій він зателефонував до брата, який викликав швидку допомогу, яка його забрала із підозрою на струс головного мозку. Наступного дня він звернувся в медичний заклад, бо в нього дуже боліла голова і були синці.

Свідок ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_11 є його роботодавцем.

Ствердив, що того дня вони виконували роботи на кладовищі у с.Петриків Тернопільського району. ОСОБА_12 проходив повз кладовища. Його побачив ОСОБА_11 , почав до нього наближатися та говорити про гроші.

Надалі, між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 відбулася шарпанина, вони впали на землю. ОСОБА_12 почав душити ОСОБА_11 , тоді вони з ОСОБА_15 їх розборонили. Проте, не зміг пояснити як потерпілий душив ОСОБА_11 ..

Вказав, що можливо ОСОБА_11 сідав на потерпілого і наносив йому удари. У подальшому, приїхали поліцейські та швидка.

Зазначив, що на досудовому розслідуванні надав інші покази, бо йому так сказали показати.

Свідок ОСОБА_15 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_11 є його роботодавець і того дня виконували роботи на кладовищі у с. Петриків Тернопільського району. Бачив, що ОСОБА_12 проходив повз, а ОСОБА_11 пішов йому на зустріч. Потім вони шарпались, впали на землю. ОСОБА_12 почав душити ОСОБА_11 , і вони із ОСОБА_14 їх розборонили.

Вказав, що після цих подій мав травму голови, тому не пам`ятає чи ОСОБА_11 наносив удари ОСОБА_12 ..

Свідок ОСОБА_16 в суді апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_11 є його знайомим, а потерпілий ОСОБА_12 - його брат.

Зазначив, що ОСОБА_11 мав виконати певні роботи стосовно облаштування водогону на подвір`ї матері, однак вказані роботи виконав неякісно, не в повному обсязі. Зазначив, що ОСОБА_11 вимагав у нього кошти за вказані роботи, неодноразово погрожував йому.

Вказав, що зі слів брата, у телефонному режимі, йому відомо, що 30.10.2024 брат йшов повз кладовище і ОСОБА_11 побив брата, погрожував йому. Він викликав працівників поліції, а наступного дня їздив із братом у лікарню.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000153, у ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області 30.10.2024 року надійшла заява ОСОБА_16 про те, що перебуваючи в с. Петриків Тернопільського району, ОСОБА_23 наніс тілесні ушкодження його братові ОСОБА_12 .

Аналізуючи показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_16 , колегія суддів встановила, що ініціатором конфлікту був ОСОБА_11 , який першим умисно підійшов до потерпілого ОСОБА_12 , розпочавши словесний конфлікт, в ході якого почали шарпатися та разом повалились на землю, ОСОБА_11 наносив ОСОБА_12 удари, а ОСОБА_14 та ОСОБА_15 їх розбороняли.

Те, що ОСОБА_11 наносив удари потерпілому ОСОБА_12 підтверджують протоколи проведення слідчих експериментів, проведених за участі свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_11 ..

Так, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 18.11.2024 із фототаблицями, за участю свідка ОСОБА_14 слідчим експериментом встановлено: свідкові ОСОБА_14 запропоновано розповісти про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_16 , що мало місце 30.10.2024 близько 11:00 год., на що останній погодився та йому було запропоновано показати, як саме було нанесено тілесні ушкодження.

В подальшому, ОСОБА_14 розмістив статиста на підлозі та зобразив як ОСОБА_11 сів зверху на потерпілого, який лежав на лівому боку та в подальшому чотири - п`ять разів кулаками обох рук наніс удари в ділянку голови та передпліччя (а.п. 37-40).

Як стверджує протокол проведення слідчого експерименту від 18.11.2024 із фототаблицями, за участю свідка ОСОБА_15 , слідчим експериментом встановлено: свідкові ОСОБА_15 запропоновано розповісти про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_16 , що мало місце 30.10.2024 близько 11:00 год., на що останній погодився та йому було запропоновано показати, як саме, було нанесено тілесні ушкодження за допомогою статиста.

В подальшому, ОСОБА_15 розмістив статиста на підлозі та зобразив як ОСОБА_11 сів зверху на потерпілого, який лежав на лівому боку, повернув його обличчям до себе та наніс кулаками обох рук декілька ударів, а саме в ліву ділянку голови в обличчя та передпліччя (а.п. 49-52).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 20.11.2024 із фототаблицями, за участю потерпілого ОСОБА_12 , слідчим експериментом встановлено: потерпілому ОСОБА_12 запропоновано розповісти про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень, що мало місце 30.10.2024 близько 11:00 год., на що останній погодився та йому було запропоновано показати, як саме, йому нанесли тілесні ушкодження за допомогою статиста.

В подальшому, ОСОБА_12 розмістив статиста передніми частинами тіла повернутими до себе та зімітував, як ОСОБА_11 впритул підійшов до потерпілого та лівою рукою замахнувся, щоб вдарити.

ОСОБА_12 зазначив, що встиг схопити ОСОБА_11 за руку, вони почали шарпати один одного, в результаті чого обоє впали на землю.

Надалі, до них підійшов чоловік на ім`я ОСОБА_24 , який допоміг піднятись ОСОБА_11 , а він ( ОСОБА_12 ) продовжував лежати на землі на лівому боці. Тоді, ОСОБА_11 наніс йому удари ногою, в ділянку голови та плечей з лівої сторони, після чого сів зверху та наніс кулаками обох рук близько п`яти ударів в ділянку голови з правої і лівої сторони (а.п. 53-56).

Як стверджує протокол проведення слідчого експерименту від 22.11.2024 із фототаблицею, за участю підозрюваного ОСОБА_11 , слідчим експериментом встановлено: підозрюваному ОСОБА_11 запропоновано розповісти про обставини нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , що мало місце 30.10.2024 близько 11:00 год., на що останній погодився та йому було запропоновано показати, як саме, він наніс тілесні ушкодження за допомогою статиста.

В подальшому, ОСОБА_11 розмістив статиста передніми частинами тіла повернутими до себе та зімітував, як вони шарпали один одного, в результаті чого впали на землю. Надалі, коли потерпілий ОСОБА_12 лежав на землі, ОСОБА_11 зобразив як наніс декілька ударів потерпілому ОСОБА_12 , а саме обома руками в голову, в ліву ділянку обличчя та декілька ударів по лівому передпліччю (а.п. 57-60).

Протоколи слідчих експериментів відповідають вимогам кримінального процесуального закону, ст.104,105 КПК, саму слідчу дію проведено за правилами та в порядку, передбаченими ст. 240 цього Кодексу, з дотриманням встановленої кримінальним процесуальним законом процедури проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, підозрюваного, свідків, тому немає підстав сумніватися щодо правомірного отримання відомостей у ході слідчих експериментів (постанова ОП ВС від 14.09.2020 року у справі №740/3597/17).

Винуватість ОСОБА_11 , що в ході конфлікту він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_12 підтверджують:

- дані висновку експерта №805, відповідно до якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_12 виявлено синці лобової ділянки голови справа, нижньої повіки лівого ока, лівого передпліччя.

Вид та морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_12 ушкоджень свідчать про їх утворення від дії тупих предметів близько за 1-3 доби до його експертного огляду, не виключено у вказаний в постанові термін події.

Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження, кожне окремо чи разом, за ступенем тяжкості належать до легких (п.2.3.5 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" - МОЗ України, Київ, 1995).

Враховуючи вид, кількість і розташування виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, вони виникли від щонайменше трьох травматичних впливів (а.п. 46-48);

- копія консультативного висновку невролога від 31.10.2024, відповідно до якого, ОСОБА_12 скаржився на головний біль, головокружіння, шум в вухах. Анамнез захворювання: захворів 30.10.2024 біля 11:00, після отриманої травми голови в побуті (був побитий відомими) свідомості не втрачав.

Діагноз попередній: забій м`яких тканин лівої виличної, правої лобної та тім`яної ділянки справа. Забій м`яких тканин лівого передпліччя (а.п. 42-43);

- копія консультативного висновку спеціаліста №4122 від 30.10.2024, відповідно до якого ОСОБА_12 встановлено діагноз: забій м`яких тканин волосистої частини голови, обличчя. Забій м`яких тканин лівого передпліччя (а.п. 44).

Колегія суддів, враховуючи розвиток подій, які розпочалися зі словесного конфлікту, ініціатором якого виступив ОСОБА_11 , шарпанину між обвинуваченим та потерпілим, беручи до уваги об`єктивну обстановку на місці події, розташування, характер та кількість виявлених у ОСОБА_12 ушкоджень, їх утворення від дії тупих предметів впливу, враховуючи показання потерпілого, свідків, дійшла висновку, що тілесні ушкодження потерпілому спричинив ОСОБА_11 , будучи розгніваним тим, що родичі потерпілого не заплатили йому коштів, наніс потерпілому тілесні ушкодження, які, згідно з висновком експерта, відносяться до легких.

За таких обставин, встановлена спрямованість умислу обвинуваченого на умисне нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому, що підтверджується належним чином дослідженими та оціненими доказами, тому твердження сторони захисту, що в діях обвинуваченого відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, є необґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_11 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, вказав, що 30.10.2024 виконував роботи на кладовищі в с. Петриків Тернопільського району. Із ним тоді ще працювали ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ..

Коли він побачив ОСОБА_12 , вирішив підійти до нього, запитати коли його сім`я заплатить за виконані його бригадою роботи, проте ОСОБА_25 сказав, що нічого платити йому не буде.

Далі, ОСОБА_12 зловив його за шию, почав душити, повалив його і вони впали на землю. У наслідок цих дій, йому стало погано, він почав хрипіти.

Вважає, що він оборонявся, тому не пригадує скільки ударів наніс ОСОБА_12 ..

Потім їх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 розборонили, а, в подальшому, приїхали працівники поліції і швидка допомога.

Колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту, що обвинувачений ОСОБА_11 перебував у стані необхідної оборони від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_12 і наносив йому тілесні ушкодження для того, щоб звільнитись від удушення, є неспроможними, оскільки під час судового розгляду даного кримінального провадження не встановлено обставин на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_12 вчинив щодо ОСОБА_11 дії, які би могли бути розцінені ним як реальна небезпека чи загроза його життю або здоров`ю.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Показання обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що наносив удари потерпілому з метою захисту, бо потерпілий почав стискати йому шию, чим душив його, об`єктивно не підтверджені та спростовуються тим, що у ОСОБА_11 відсутні тілесні ушкодження, що підтвердив в суді сам ОСОБА_11 ..

При цьому показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в тій частині, що потерпілий душив обвинуваченого, колегія суддів оцінює критично, оскільки свідки є залежними від ОСОБА_11 , зокрема є найманими працівниками у обвинуваченого, іншої роботи не мають, тому суд сприймає як дані з метою уникнення обвинуваченим відповідальності.

Окрім того, під час проведення слідчого експерименту, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 обставин, про удушення не повідомляли, в суді апеляційної інстанції не виключали можливого нанесення ОСОБА_11 ударів потерпілому, а посилання свідка ОСОБА_14 на те, що на досудовому розслідуванні йому сказали так показати, є надуманими, жодним чином не підтверджені та в правоохоронні органи, з цих підстав, не звертався.

З фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом убачається, що під час сварки, яка відбулася між потерпілим ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_11 , останній не був обмежений у просторі і у часі для припинення конфлікту з потерпілим без нанесення ударів.

Всі наведені докази у сукупності, дають підстави вважати, що з боку потерпілого ОСОБА_12 не було такого суспільно небезпечного посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого ОСОБА_11 , яке б за своїм змістом, небезпечності, тяжкості можливих наслідків, могло б виправдовувати негайне відвернення такого посягання з боку ОСОБА_12 із нанесенням ударів та заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

При цьому колегія суддів враховує, що нанесення множинних ударів по тілу потерпілого, який перебував у стані лежачи, перевищує розумні межі самозахисту (постанова ВС від 20.11.2018 №490/11155/14-к).

Отже, медичні висновки, показання свідків, потерпілого, обвинуваченого, дані проведених слідчих експериментів, повністю підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, тобто спричиненні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що:

30.10.2024 року близько 11 години 00 хвилин у ОСОБА_11 , який перебував за місцем роботи за адресою: вулиця Лісова с.Петриків Тернопільського району Тернопільської області, виник словесний конфлікт із ОСОБА_12 . В цей час, в ОСОБА_11 виник протиправний умисел, направлений на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій протиправний умисел, 30.10.2024 року близько 11 години 00 хвилин, ОСОБА_11 , перебуваючи біля кладовища по вулиці Лісова в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, в ході шарпанини, впавши на землю з ОСОБА_12 , після цього, сівши зверху на потерпілого, рукою наніс декілька ударів по голові, в ліву ділянку обличчя під оком та декілька ударів в ліве передпліччя.

Внаслідок умисних неправомірних дій ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців лобової ділянки голови справа, нижньої повіки лівого ока, лівого передпліччя.

Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження, кожне чи разом, за ступенем тяжкості належить до легких - п. 2.3.5 "Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (МОЗ України, Київ, 1995), які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінального проступку, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, вину не визнав, думку потерпілого, який вказав, що спричинену йому шкоду обвинувачений не відшкодував, пробачення не попросив, тому просить призначити покарання з врахуванням всіх обставин справи, відсутність обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання, колегія суддів вважає за доцільне призначити ОСОБА_11 покарання у виді штрафу у розмірі п`ятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, передбаченого санкцією вказаної статті.

На думку колегії суддів таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування вироку, зокрема, є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Така невідповідність згідно зі ст. 411 КПК України має місце і тоді, коли висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а також коли суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та постановляє свій вирок у випадку скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

За вказаних обставин, апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні та представника потерпілого, підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 - задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року, яким ОСОБА_11 визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення - скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді