ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1578/25 Справа № 205/8524/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000873 та №0000372 за апеляційними скаргами прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ашгабат Туркменістан, громадянина України, маючого середню освіту, перебуває на соціальному забезпеченні, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , , судимості не має,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік з покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

-за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнен від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, та покладено на нього обов`язки, визначені ч. 1, п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України. від призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк в два роки.

Крім того, судом вирішено цивільний позов потерпілого, питання про стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_13 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисні легкі тілесні ушкодженнях, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке що спричинило тривалий розлад здоров`я.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку 22 травня 2024 року у період часу між 6.00 год. та 7.00 год. потерпілий ОСОБА_11 перебував в приміщенні гуртожитку, а саме у вбиральні на 5 поверсі будинку АДРЕСА_2 , де також перебував обвинувачений ОСОБА_7 . В ході словесного конфлікту між ними у ОСОБА_7 раптово виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .

Реалізовуючи свій кримінально-протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 у вказаному місці та час, підбігши ззаду до ОСОБА_11 , наніс йому металевою вішалкою, яку тримав в правій руці, один удар в обличчя в область лівого ока, в результаті якого ОСОБА_11 схопився за око та присів на землю, Після чого ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_11 ще два удари металевою вішалкою, яку тримав в правій руці в область грудної клітини та у лівий бік, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: контузії, забійної рани нижнього повіка лівого ока, синець повіка лівого ока, синець грудної клітки зліва, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день), відповідно до п.2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Далі, 22 травня 2024 близько у проміжок часу з 06.00 год. до 07.00 год. перебуваючи на п`ятому поверсі гуртожитку розташованого за адресою: вул. Караваєва 3-А в м. Дніпро, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , який мешкає у кімнаті АДРЕСА_3 вказаного гуртожитку.

Так, 22.05.2024 близько о 06 голині 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи на п`ятому поверсі гуртожитку, за вказаною вище адресою, де у нього виник конфлікт із мешканцем вказаного гуртожитку ОСОБА_11 , який переріс у бійку, яка відбувалась у приміщенні ванної кімнати. У свою чергу ОСОБА_10 , почувши шум та крики на поверсі, де він мешкає, вийшов у коридор будинку АДРЕСА_2 , де намагаючись заспокоїти вказаних вище чоловіків, втрутився у бійку між ними, а саме забрав у ОСОБА_7 напільну вішалку, якою він погрожував ОСОБА_11 . Після чого ОСОБА_7 швидко пішов у бік своєї кімнати, а ОСОБА_10 у свою чергу пішов до своєї кімнати.

У подальшому ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , взяв у кінці коридору п`ятого поверху зазначеного будинку, фрагмент дерев`яного підвіконня, яким, з прикладанням сили вибив двері кімнати АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_10 . На неочікувані дії ОСОБА_7 , ОСОБА_10 вибіг у коридор гуртожитку, де почав говорити останньому щоб той припинив чинити свої протиправні дії, на що ОСОБА_7 не реагуючи на прохання потерпілого, продовжував утримувати фрагмент дерев`яного підвіконня у свої руках, та замахувався ним у бік потерпілого ОСОБА_10 . Надалі ОСОБА_7 стоячи поблизу дверей своєї кімнати № 512, на відстані приблизно 3 метрів від ОСОБА_10 , та утримуючи фрагмент дерев`яного підвіконня у руках, наблизився до останнього та наніс йому один удар вказаним предметом в обличчя, а саме під ліве око, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому передньої стінки гайморової порожнини зліва з гемосинусом зліва, закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, забійної рани нижньої повіки зліва, пара орбітальної гематоми зліва, що спричинені від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що призвели до тривалого розладу здоров`я понад 21 день, відповідно до п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МЩЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік; за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 122 КК України, не надав належної оцінки особі обвинуваченого, який не має жодної пом`якшуючої обставини, за наявності очевидних доказів вчинення ним злочину вину не визнав від початку досудового розслідування та до останнього слова в суді, а відтак жодних обставин які б давали суду підстави призначити менш суворе покарання в суді не встановлено, а тому враховуючи думку прокурора в судових дебатах, яка просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, суд призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, через м`якість.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинення кримінальних правопорушень. Передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки обвинувачений не напад на потерпілих, а захищався від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які завдали обвинуваченому тілесні ушкодження, що підтверджується висновком СМЕ, показами свідка ОСОБА_14 , самого обвинуваченого, а також відеозаписами наявними в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, захисник вказує про те, що обвинувачення в частині застосування обвинуваченим металевого вішака грунтується виключно на показах потерпілих, в достовірності яких є сумніви та спростовуюся показами свідка ОСОБА_15 .

Відтак захисник вказує, що ОСОБА_16 після завдання йому тілесних ушкоджень потерпілими, перебуваючи біля своєї кімнати, для захисту свого життя та здоров`я діяв в умовах необхідної оборони, що виключає наявність в його діях складу кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні 04.06.2025 обвинувачений та його захисник ОСОБА_8 підтримали подану захисником апеляційну скаргу та з підстав викладених в ній просили вирок суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 02.07.2025 обвинувачений та його захисник ОСОБА_9 не заперечували проти доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильність призначення покарання обвинуваченому із застосуванням положень ст. 75 КК України. При цьому, обвинувачений зазначив, що він визнає вину у вчиненому в повному обсязі, щиро каяття, намагався та намагається добровільно відшкодувати потерпілому ОСОБА_17 моральну шкоду, що сторона захисту просила врахувати апеляційним судом, як обставини, що пом`якшують обвинуваченому покарання, а також вік та стан здоров`я обвинуваченого. При цьому вказували, що вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим і просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Прокурор та потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу прокурора окружної прокуратури, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити свій вирок в частині призначення покарання.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримав позицію сторони захисту, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, та з урахуванням позиції обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження зазначених вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України .

Такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показів обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_15 і ОСОБА_19 , а також письмових доказів у провадженні, зокрема протоколів проведення слідчого експерименту від 22.06.2024, 17.07.2024, 01.07.2024, відеозаписів з камери мобільного телефону свідка ОСОБА_18 , висновків спеціаліста судово-медичного експерта № 1784 від 18.06.2024 та № 1523 від 25.06.2024 року, висновків експерта № 1869-е від 24.06.2024, та № 2009е від 08.07.2024, зміст, яких детально викладено у вироку суду, надавши кожному з них окремо та всім доказам у сукупності належну оцінку з точки зору достатності й допустимості.

На переконання апеляційного суду, такий висновок суду є достатньо мотивованим й ґрунтується на даних, які було належним чином перевірено в судовому засіданні та змістовно наведено у вироку, в тому числі, на результатах перевірки доводів сторони захисту про заподіяння обвинуваченим потерпілим тілесних ушкоджень в стані необхідної оборони, які суд обґрунтовано визнав безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Водночас, як зазначено вище, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник ОСОБА_9 не підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та зазначили, що не оскаржують висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, а так само і правильність висновків суду про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За правилами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 ст. 65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:

1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

2.Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене в конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком та покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено,

з урахуванням усіх обставин, що повинні бути враховані під час призначення покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону в повній мірі та, призначаючи обвинуваченому покарання належним чином врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним діянь, які відносяться до категорії кримінальних проступків та нетяжких злочинів, обставини, що послужили передумовами та причинами конфлікту між ним та потерпілими, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав, розкаяння не висловив, заподіяну шкоду не відшкодував, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, офіційно непрацевлаштований, досяг пенсійного віку, характеризується посередньо, а також позицію потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які наполягали на суворій мірі покарання для обвинуваченого.

Суд першої інстанції детально проаналізував сукупність зазначених обставин, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин провадження, особи обвинуваченого ОСОБА_7 та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді пробаційного нагляду та за ч. 1 ст. 122 у вигляді позбавлення волі, в межах санкції інкримінованих кримінальних правопорушень, та правильно визначив остаточне покарання, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі, без його реального відбування, яке, на думку колегії суддів, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки особі обвинуваченого, який вину не визнав, не розкаявся, не відшкодував завдані збитки потерпілому, апеляційний суд вважає їх неприйнятними, оскільки зазначені обставини були у повному обсязі враховані судом першої інстанції, й прокурор не навів в скарзі належних доводів та аргументів, які б давали підстави вважати, що призначене обвинуваченому покарання є явно не справедливим та б свідчили про явну диспропорцію між визначеним судом покарання обвинуваченому та фактичними обставинами справи й особі обвинуваченого.

Так само апеляційна скарга прокурора та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом першої інстанцій під час розгляду цього провадження в частині призначення покарання з подальшим звільненням обвинуваченого від його відбування з випробуванням норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

До того ж, колегія судів додатково враховує те, що обвинувачений під час апеляційного перегляду вину у вчиненому визнав в повному обсязі, розкаявся та вживав заходів для відшкодування моральної шкоди потерпілому, що підтвердили в судовому засіданні і потерпілі. Крім того, ОСОБА_7 є особою похилого віку, якому станом на цей час виповнилося 65 років, згідно з наданих стороною захисту медичних довідок, має тяжкі хронічні захворювання, зокрема внаслідок ВІЛу, що колегія суддів не вважає за можливе визнати в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, однак вважає що вказані обставини додатково свідчать про відповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого та його особі, та правильне застосування судом положень ст. 75 КК України.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65, 75 КК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4