ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3742/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1377/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вільне Кегичівського району, Харківської області, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, стрілець 1 стрільцевого відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдат, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до ст.89 КК України судимості не має, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його фактичного затримання, а саме з 11 листопада 2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в розмірі 317157 грн. 00 коп. відмовлено.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 залишена без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2025 року касаційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 задоволена частково.

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасована та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 19 червня 2025 року включно.

Верховний Суд мотивував своє рішення тим, що суд апеляційної інстанції допустив порушення права ОСОБА_7 на участь в апеляційному розгляді, адже, повідомивши йому під розписку про призначення апеляційного розгляду в дистанційному режимі, не вжив належних заходів до забезпечення йому такої можливості з метою відстоювання в суді своєї позиції, що відповідно до приписів ст.412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Як встановив суд, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2022 №28 солдат ОСОБА_7 призначений на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Так, у зв?язку з виконанням завдань за призначенням, пов?язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконувала завдання за призначенням на території Харківської області.

Згідно з положеннями ст. ст. 3, 27, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід?ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню. Кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 13, 14, 16, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», зобов?язаний, зокрема, додержуватися Конституції України та інших законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків, бути дисциплінованими, зразком високої культури, скромності й витримки.

Проте, в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_7 діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив злочин проти життя та здоров?я особи, а саме закінчений замах на вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій особі, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі при наступних обставинах.

10.11.2022 приблизно о 15:30 годині, солдат військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи в районі виконання бойових завдань за призначенням на позиції ВОП «Сафарі» 5 км біля Оскільського водосховища східніше від с. Комарівка Ізюмського району Харківської області, геолокація 49.295548:37.548114 вживав алкогольні напої сумісно з військовослужбовцем старшим солдатом стрільцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В цей час між ними виникла сварка, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, а саме через те, що потерпілий висловлювався лайкою в бік ОСОБА_7 та направляв на нього зброю. В ході сварки у ОСОБА_7 раптово виник умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Діючи з прямим умислом на позбавлення життя ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, здійснив декілька пострілів з закріпленої за ним зброї - автомату АК-74У № НОМЕР_2 , у бік військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_9 відповідно до висновку експерта №09-97/2023 отримав тілесні ушкодження - вогнепальне кульове проникаюче поранення грудей з ушкодженням правої легені, провобічним гемопнемотораксом. За ступнем тяжкості вогнепальне кульове проникаюче поранення грудей з ушкодженням правої легені та провобічним гемопнемотораксом у ОСОБА_9 відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Крім того, у ОСОБА_9 мало місце вогнепальне кульове поранення живота з ушкодженням печінки та діафрагми, яке за ступнем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вогнепальне наскрізне кульове поранення м?яких тканин правого передпліччя з ушкодженням судинно-нервового пучка, яке за ступнем тяжкості у ОСОБА_9 відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, яке спричинило тривалий розлад здоров?я понад 3-х тижнів (21 дні).

Таким чином, солдат ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення правопорушення до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому було своєчасно надано медичну допомогу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2024 року, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а саме не зазначення у судовому рішенні, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші та не взяття до уваги доказів, які могли істотно вплинути на його висновки.

Кримінальне провадження призначити до нового судового розгляду в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

В обґрунтування доводів посилається на те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у ОСОБА_7 був відсутній умисел на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , що підтверджується діями обвинуваченого після нещасного випадку, а саме: ОСОБА_7 покликав на допомогу товаришів по службі, медика та активно сприяв наданню медичної допомоги потерпілому. Звертає увагу на те, що під час досудового слідства, а також судового розгляду не було здобуто жодного доказу того, що між обвинуваченим та потерпілим відбувався будь-який конфлікт. Більш того, вказує, що рука ОСОБА_7 перебуває в стані перелому і фактично не фіксується після отриманого поранення, що при навантаженні призвело до машинальної дії пальців. ОСОБА_7 у повному обсязі визнає факт необережного поводження зі зброєю. Висновок суду про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.414 КК України, є хибним та судом безпідставно залишено без задоволення клопотання сторони захисту, яке було заявлено під час проведення судових дебатів.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 просив провадити судовий розгляд в режимі відеоконференції з власних технічних засобів.

Разом з цим, під час апеляційного розгляду захисник не зміг вийти на відеоконференцзв`язок, у зв`язку з чим, вважав за можливе провадити судовий розгляд по аудіозв`язку з власного мобільного телефону, що також було підтримано обвинуваченим ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів бере до уваги вимоги ч.6 ст.336 КПК України, відповідно до яких ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, переривання зв`язку тощо несе учасник кримінального провадження, який подав відповідне клопотання.

За таких обставин, враховуючи те, що захисник приймає участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, а також з урахуванням думки прокурора, захисника та обвинуваченого, які вважали за можливе проведення судового засідання в режимі аудіоконференції із захисником, колегія суддів дійшла висновку про проведення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції між Харківським апеляційним судом та Державною установою «Харківський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , а також у режимі аудіоконференції із захисником ОСОБА_8 , який приймає участь в судовому засіданні поза межами суду з використанням власних технічних засобів.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити, обвинуваченого, який також підтримав апеляційну скаргу його захисника, зазначивши про те, що умислу на вбивство у нього не було, а також думку прокурора, яка вважала вирок суду законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Клопотання захисника про повторне дослідження доказів сторони обвинувачення, а саме матеріалів кримінального провадження, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням, задоволенню не підлягає, оскільки в апеляційній скарзі захисника не наведено жодних, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, підстав для повторного дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції. Докази обвинувачення відповідно до вироку, аудіо- та відеозаписів судових засідань і журналу до них досліджувались судом. Будь-яких нових доказів, які були досліджені судом, захисником в апеляційній скарзі не наведено та не надано ним і під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника ОСОБА_8 щодо невірної правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, оскільки відсутні об`єктивні підстави для цього.

Так, згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У статті 22 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а саме закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, згідно пред`явленого обвинувачення у цій частині, суд обґрунтовано послався на пояснення самого обвинуваченого, який зазначив в суді першої інстанції, що в той день перебував на позиції, приблизно 5 км від села Комарівка. Побачивши, що автомат ОСОБА_9 не перебуває на запобіжнику, хотів поставити його на запобіжник, однак автомат вистрелив та влучив у потерпілого, який знаходився від нього в 10-15 м. При цьому, потерпілого він не бачив. Крім того, зазначив, що після скоєного, покликав на допомогу та разом з іншими пішов надавати допомогу ОСОБА_9 . Також вказав про те, що не зміг втримати автомат, оскільки у нього хвора рука.

Незважаючи на часткове визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 , його вина у вчиненні злочину, за який його засуджено, також підтверджується показаннями свідків, які були безпосередньо допитані в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Так, показаннями потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких, в той день, коли отримав тілесні ушкодження, він сидів на кухні в бліндажі з ОСОБА_7 та пили горілку. Відійшовши приблизно на 10 м від намету в туалет, стояв спиною до ОСОБА_7 , почув звук затвору автомата. Коли розвернув тулуб праворуч, ОСОБА_7 в цей час здійснив постріли йому в область живота та правої руки. Зазначає, що вони були в нормальних відносинах з ОСОБА_7 .Скільки було пострілів не пам`ятає. Крім того, не пам`ятає, чи відшкодував йому ОСОБА_7 шкоду, та просив суворо не карати обвинуваченого.

Згідно показанням свідка ОСОБА_11 , 10 листопада 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник конфлікт, оскільки ОСОБА_9 , будучи досить конфліктною людиною, виражався нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_7 ОСОБА_7 та ОСОБА_9 знаходились на ВОП «Сафарі» та вживали спиртні напої. Пішовши на обхід, він почув, що його кличуть. Прийшовши до багаття, він побачив, що на спині на траві лежав ОСОБА_9 з пораненнями на руці та 2 вхідними отворами на грудях. Біля нього стояв ОСОБА_7 з автоматом в руках. Кількість пострілів він не чув, оскільки на позиціях постійно пристрілюють автомати, тому міг не звернути увагу на ці звуки. ОСОБА_11 одразу надав ОСОБА_9 медичну допомогу. На місце події також прийшли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . ОСОБА_9 брикався, та не розумів, що з ним відбувається. Цього дня ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебували в стані алкогольного сп`яніння. Зазначав, що самої події ніхто не бачив. ОСОБА_7 характеризував, як звичайну адекватну людину, а ОСОБА_9 постійно провокував конфлікти, всіх ображав, та зі сторони потерпілого постійно була образлива поведінка.

Згідно показань свідка ОСОБА_13 , того дня він разом із ОСОБА_11 пійшов на обхід, коли почув, що кличуть на допомогу. Прийшовши до багаття, побачив, що на спині на траві лежить ОСОБА_9 з пораненнями на руці та 2 вхідними отворами на грудях. Біля нього стояв ОСОБА_7 , з автоматом в руках. ОСОБА_11 надав медичну допомогу ОСОБА_9 . На місце події також підійшов ОСОБА_12 . Як сталася подія не зрозумів, вказав, що ОСОБА_7 сам зазначив, що стріляв в ОСОБА_9 . Самі постріли не чув, оскільки постійно проводяться простріли. ОСОБА_7 не пояснював звідки стався конфлікт між ним та ОСОБА_9 .

Крім наведених пояснень обвинуваченого, потерпілого та свідків, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, судом першої інстанції було враховано досліджені письмові докази, зокрема:

- протоколом огляду місця події та додатками до нього від 10 листопада 2022 року, відповідно до якого проведено огляд у лісосмузі неподалік населеного пункту Комарівка, де в лісових насадженнях виявлено спостережний пункт, де несуть службу військовослужбовці НОМЕР_3 окремого батальйону ТРО. Неподалік спорудження, яке було накрите чорною клейонкою із зробленими лавками, спальними місцями та особистими речами, на приблізній відстані 3 м від спорудження, виявлено вим`яте місце (листя, трава), де виявлено бинт зі слідами РБК, турнікет зі слідами РБК, автомат Калашникова НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_13 , АКС НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_7 , АК74 НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_11 , АК74 НОМЕР_7 , який належить ОСОБА_9 , АКС74-6401605, який належить ОСОБА_12 ;

- протоколом додаткового огляду місця події з додаками від 11 листопада 2022 року, відповідно до якого проведено огляд місця події на ділянці місцевості, розташованої в лісосмузі, на позиції ВОП «Сафарі» 5 км біля Оскільського водосховища, східніше від с.Комарівка. На ділянці з правої сторони розташований бліндаж, вкопаний у ґрунт. Зліва від бліндажу на відстані 5,7 м розташований навіс, під яким є стіл та лавки. Далі за навісом є вогнище, біля якого розташовані саморобні лежаки. Прямо від лежаків розташована лісосмуга та на відстані 10 м на землі виявлено сліди РБК, упаковки від бинтів та лікарських засобів. Зі слів ОСОБА_11 , саме на цьому місці він побачив ОСОБА_9 , який лежав поранений. Також при огляді виявлено 4 гільзи з маркуванням 270х92, гільзу з маркуванням 539х90;

- висновком експерта №09-1368/2022, відповідно до якого, у ОСОБА_9 виявлено кульове проникаюче поранення грудей з ушкодженням правої легені, правобічним гемопневматориксом. За ступенем тяжкості вогнепальне кульове проникаюче поранення грудей з правобічним гемопневматориксом відноситься до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя. Крім того у ОСОБА_9 мало місце вогнепальне кульове поранення живота з ушкодженням печінки та діафрагми, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя. Вогепальне кульове поранення м`яких тканин правого передпліччя з ушкодженням судинно-нервового пучка відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, яке спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день;

- висновком експерта №СЕ-19/121-22/17329-БЛ від 17 лютого 2023 року, відповідно до якого надані на експертизу 5 автоматів відносяться до бойової нарізної вогнепальної зброї, які придатні для стрільби бойовими проміжними патронами 5,45х39 АК. 1 з 5 наданих гільз була відстріляна з автомата «АКС-74У» № НОМЕР_2 , який закріплено за ОСОБА_7 3 з 5 наданих гільз були відстріляні з автомата «АК-74» № НОМЕР_7 , який закріплено за ОСОБА_9 . Ймовірно із даного автомата також була відстріляна 1 з 5 наданих на дослідження гільз;

- висновком експерта №09-97/2023, відповідно до якого тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли утворитись за обставин та механізму, які він вказує у ході проведення слідчого експерименту 09 січня 2023 року;

- висновком судово-психіатричного експерта №55 від 25 січня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_7 на теперішній час хронічного психічного захворювання, тимчсового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував в стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09 січня 2023 року за участю ОСОБА_9 , відповідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 сиділи в наметі. ОСОБА_9 відійшов на відстань близько 10 м від намету та стояв спиною до ОСОБА_7 , коли почув звук затвору автомата , розвернув тулуб праворуч в цей час ОСОБА_7 здійснив постріли в область живота та руки (правої) ОСОБА_9 .

Отже, сукупність досліджених судом першої інстанції доказів відзначаються послідовністю і узгодженістю між собою, містять дані щодо часу, мотиву, характеру, способу, наслідків таких дій та інших фактичних обставин кримінального правопорушення, які складають елементи кримінально-караного діяння та які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Жодних підстав, які б свідчили про недопустимість вищезазначених доказів, в апеляційних скаргах стороною захисту не наведено.

Цих відомостей не надано і під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінивши зазначені у вироку докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, якщо особа виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України, суд апеляційної інстанції не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На переконання колегії суддів покази потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому обґрунтовано покладені в основу вироку суду.

При цьому, підстав ставити під сумнів правдивість показань зазначених свідків не було у суду першої інстанції, та не вбачає таких підстав й апеляційний суд, оскільки усі вони давали суду показання під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.

Колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника щодо невірної правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, оскільки відсутні об`єктивні підстави для цього, що повністю підтверджується всією сукупністю фактичних обставин справи та відомостями письмових доказів у цій справі, а також поясненнями самого обвинуваченого.

Відповідно до ст.401 КК України, військовими злочинами, визнаються злочини проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями.

Об`єктивна сторона військових злочинів полягає у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що порушує встановлений порядок несення або проходження військової служби.

Аналіз кримінального законодавства свідчить про те, що якщо побої або інше насильство були заподіяні одним військовослужбовцем щодо іншого виключно на ґрунті особистих неприязних або сімейних, майнових відносин, то такі дії мають кваліфікуватися за статтями, що передбачають відповідальність за відповідні невійськові злочини.

Як вбачається із фактичних обставин справи встановлених судом першої інстанції, солдат військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , перебуваючи в районі виконання бойових завдань за призначенням на позиції ВОП «Сафарі» 5 км біля Оскільського водосховища східніше від с. Комарівка Ізюмського району Харківської області, вживав алкогольні напої сумісно з військовослужбовцем старшим солдатом стрільцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 . У цей час між ними виникла сварка, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, а саме через те, що потерпілий висловлювався лайкою в бік ОСОБА_7 та направляв на нього зброю. В ході сварки у ОСОБА_7 раптово виник умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Діючи з прямим умислом на позбавлення життя ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, здійснив не менше 3-х пострілів з автомату АК-74, у бік військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

Тобто, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в ході конфлікту з потерпілим на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, а тому його дії не підпадають під ознаки військових злочинів і не можуть бути кваліфіковані за ч. 1 ст.414 КК України, як порушення правил поводження зі зброєю, а також із боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, а так само з радіоактивними матеріалами, якщо це заподіяло потерпілому тілесні ушкодження або створило небезпеку для довкілля, на чому наполягає захисник.

Водночас, ч.1 ст.115 КК України, передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного. Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст.24 КК України).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

На переконання колегії суддів сукупністю всіх обставин вчиненого діяння доведені зміст і спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 , оскільки перед протиправними діями обвинуваченого у останнього була сварка з потерпілими із-за дій останнього, який висловлювався нецензурною лайкою та направляв зброю в бік обвинуваченого. При цьому, обвинувачений та потерпілий разом вживали алкогольні напої під час цих подій. Після цього конфлікту потерпілий відійшов від обвинуваченого та перебував до нього спиною, коли почув звук затвору автомата. Після чого, ОСОБА_7 , здійснив саме декілька пострілів з автомата в бік потерпілого в життєво-важливі органи.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції також враховує знаряддя злочину, а саме автомат АК-74У, який є вогнепальною зброєю та від пострілу з якого може настати смерть людини, а також враховує спосіб заподіяння тілесних ушкоджень та їх локалізацію, кількість самих пострілів, а саме: постріли у потерпілого з достатньо близької відстані, приблизно 10 метрів, вогнепальне кульове проникаюче поранення грудей з ушкодженням правої легені, правобічним гемопневматориксом, вогнепальне кульове поранення живота з ушкодженням печінки та діафрагми, вогнепальне кульове поранення м`яких тканин правого передпліччя з ушкодженням судинно-нервового пучка.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав за необхідне, але не довів свій злочинний умисел на протиправне заподіяння з незалежних від його волі причин, у зв`язку зі наданням потерпілому ОСОБА_9 допомоги свідком ОСОБА_11 та своєчасною кваліфікованою медичною допомогою.

Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 зазначили, що обвинувачений будь-якої допомоги потерпілому не надавав, а лише був біля нього та тримав с своїх руках автомат.

Стороною захисту не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.

Момент виникнення у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу та мотивів на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 чітко зазначений в формулюванні обвинувачення, визнаного судомо доведеним, та в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, у зв`язку з чим апеляційні доводи в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», де зазначено, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

У статті 15 КК України зазначено, що замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України, умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно надано критичну оцінку доводам сторони захисту про відсутності у обвинуваченого ОСОБА_7 прямого умислу та мотивів на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вчиненому злочину передувала конфліктна ситуація між потерпілим та обвинуваченим, що виникли під час розпивання спиртних напоїв, обвинувачений вибрав знаряддя злочину автомат АК-74У та здійснив 3 прицільних пострілів у бік потерпілого у життєво-важливі органи.

Колегія суддів також враховує, що умисел ОСОБА_7 не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки він виконав усі дії, які вважав необхідними, але смерть ОСОБА_9 не настала з незалежних від волі обвинуваченого причин та у зв`язку з наданням потерпілому свідком ОСОБА_11 своєчасної медичної допомоги.

Зазначені обставини, тобто поведінка обвинуваченого до та після вчиненого ним злочину, спосіб, знаряддя, характер і локалізацію тілесного ушкодження, беззаперечно свідчать про безпідставність апеляційних доводів захисника щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , а також щодо неправильної правової кваліфікації його дій за ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку, що доводи сторони захисту про відсутність умислу у ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 спростовуються доказами, які досліджені судом під час судового розгляду та яким надана повна і об`єктивна оцінка в оскаржуваному обвинувальному вироку.

Отже, версія і доводи обвинуваченого та його захисника про незгоду з кваліфікацією дій обвинуваченого, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочині за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, на переконання колегії суддів, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не міг здійснювати постріли з автомату АК-74 через травму руки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки для здійснення пострілу, обвинуваченому необхідно було вчинити попередні дії, та привести автомат у бойову готовність, здійснивши постріли. Більш того, такі твердження спростовуються показами самого потерпілого ОСОБА_9 , наданих під час судового розгляду в суді першої інстанції, де він зазначив, що почув саме звук затвору автомата. Тобто, обвинувачений здійснив зусилля на приведення вогнепальної зброї у бойову готовність, після чого здійснив постріли в бік потерпілого, потрапивши йому у життєво-важливі органи.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а саме закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, якщо особа виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог ст.10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, повно та всебічно досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Натомість, стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника.

Отже, версія і доводи захисника ОСОБА_8 про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке віднесено до особливо тяжких злочинів, а також відомості про особу обвинуваченого, який не одружений, із середньою освітою, у відповідності до ст.89 КК України судимостей не має, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, судом першої інстанції встановлено вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винним, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначеного із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК України, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді: