Справа № 441/2569/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/315/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ст. 336 КК України на три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на один рік.

В порядку ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду, ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та знаючи про введення на всій території України, згідно Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації до Збройних Сил України, будучи, згідно довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/5322 від 06 липня 2023 року придатним до військової служби, не маючи передбачених ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, 07 липня 2023 року о 13 год. 00 хв. отримав повістку про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 09 год. 00 хв., 10 липня 2023 року для подальшої відправки в розпорядження командира військової частини для проходження військової служби, про що особисто підписався. Однак, реалізовуючи злочинний умисел направлений на ухилення від призову, усвідомлюючи протиправність, караність, суспільну небезпечність своїх дій, а також настання суспільно-небезпечних наслідків, грубо порушуючи вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року, умисно не прибув у визначену вказаною повісткою дату та час до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок у частині звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України.

Стверджує, що висновок суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не мотивований, суперечить положенням ст. 75 КК України, а також, встановленим під час судового провадження даним про особу винного та іншим обставинам справи. Підстави та мотиви, з яких суд дійшов до такого висновку у вироку взагалі не зазначені.

Вказує, що ОСОБА_7 хоча і визнав у судовому засіданні факт вчинення кримінального правопорушення, проте щирого жалю з приводу цього, осуду своєї поведінки та готовності виправити скоєне та нести покарання суду не висловив, а висловлене останнім носить формальний характер та зазначене тільки з метою уникнення покарання. Про вказане свідчить те, що ОСОБА_7 після внесення відомостей про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та оголошення йому підозри за цією статтею до відповідного РТЦК та СП щодо мобілізації його до ЗСУ не звертався.

Звертає увагу, що дія воєнного стану у державі продовжується, обвинувачений є придатним до служби, особою, яка підлягає призову на військову службу, відстрочок від призову не має, але свідоме небажання нести тягар військової служби дає підстави вважати, що при звільненні від покарання із застосуванням ст.75 КК України психологічне ставлення до вчиненого ним діяння не зміниться, а тому, не буде досягнуто дієвої мети запобігання новому кримінальному правопорушенню та може стати негативним прикладом для інших осіб, така судова практика розгляду справ моделює негативну поведінку серед військовозобов`язаних осіб в умовах воєнного стану та нівелює принцип невідворотності справедливого покарання за скоєння правопорушень.

Також вказує, що суд при звільненні ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням не врахував суспільну небезпечність вчиненого останнім кримінального правопорушення, оскільки ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони та призводить до незабезпечення обороноздатності України, зокрема, комплектування її Збройних сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просив подану апеляційну скаргу задоволити.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги прокурора, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Також в апеляційному порядку не оспорюється вид та розмір призначеного обвинуваченому за ст.336 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Водночас, прокурор не погоджується із рішенням місцевого суду про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_7 за ст.336 КК України покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного, який вперше притягується до відповідальності, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Отже, висновок місцевого суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ст.336 КК України покарання у межах санкції даної статті є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, висновки місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України, тобто звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, вмотивовані.

Так, згідно оскаржуваного вироку, обґрунтовуючи можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, місцевий суд покликався на тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_7 , те, що останній усвідомив свою вину та шкодує про вчинене, збіг тяжких обставин, висновок органу пробації про можливість його виправлення без обмеження або позбавлення волі на певний строк, інші обставини справи.

Згідно матеріалів справи обвинувачений свою вину визнав повністю та погодився на розгляд справи у порядку ч.3 ст.349 КК України, що свідчить про те, що ОСОБА_7 жодним чином не намагався уникнути відповідальності за вчинене, а відтак і усвідомив свою провину.

Наявність в житті обвинуваченого збігу тяжких обставин, що враховано місцевим судом, підтверджується наявним у справі доказами, у тому числі наданими при апеляційному розгляді, згідно яких обвинувачений має певні вади здоров`я (консультативний огляд лікаря травматолога-ортопеда), проживає разом із матір`ю пенсійного віку, яка має незадовільний стан здоров`я (довідка Мостиської МР, виписка із медичної карти амбулаторного хворого, пенсійне посвідчення).

При цьому, колегія суддів враховує відсутність даних про негативну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

На переконання колегії суддів наведені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_7 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж визначеного йому судом іспитового строку.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком в 1 рік буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак буде досягнуто, передбачену ст.50 КК України, мету покарання.

Отже, у даному конкретному випадку відсутні підстави для висновку про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок безпідставного застосування ст.75 КК України, як покликається прокурор в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а тому така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: