Провадження 1-кп/193/102/25
У Х В А Л А

іменем України

18 вересня 2025 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в сел.Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у межах кримінального провадження №0000188 від 15.05.2025 клопотання прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Сергіївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , старшого навідника 1 гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 1 штурмової роти в/ч НОМЕР_1 , згідно вимог ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей,

21.01.2021 до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області направлено обвинувальний акт за ч.2 ст. 185 КК України. 28.09.2022 на підставі ухвали суду провадження зупинено у зв`язку з призовом ОСОБА_4 для проходження військової служби за призовом під час загальної мобілізації;

13.10.2023 до Софіївського районного суду Дніпропетровської області направлено обвинувальний акт за ч.4 ст. 185 КК України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Софіївського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за №0000188 від 15.05.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

16.09.2025 прокурор направив до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого до обвинуваченого ОСОБА_4 .

Прокурор обґрунтовує подане клопотання наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме на його думку продовжують існувати ризики того, що ОСОБА_4 може: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, продовжити вчиняти інші або аналогічні кримінальні правопорушення.

У судовому засідання прокурор своє клопотання підтримав, зазначив, що ризики залишаються незмінними. Також вважав, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Захисник, ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, просив суд змінити запобіжний захід обвинуваченому на цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку захисника, просить суд змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, оскільки він має постійне місце проживання, в судовому засіданні заявив про визнання фактичних обставин справи та погодився на скорочений розгляд кримінального провадження, зобов`язався забезпечити належну процесуальну поведінку під час судового розгляду кримінального провадження відносно нього.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 ст. 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2025 було обрано запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого до ОСОБА_4 , було продовжено до 20.09.2025 включно.

Станом на момент вирішення даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження не завершено.

Звернувшись до суду із клопотанням про продовження застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу, прокурор посилався на наявність відповідних ризиків та неможливості іншого більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Суд частково погоджується з доводами прокурора.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вищевказаних обставин.

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, доказами на обґрунтування ризику можуть бути:- фактичне переховування від органів досудового розслідування та/або суду; показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо; фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; показання свідків, про намір підозрюваного вчинити дії особи, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба підозрюваної особи вчинити дії направлені на знищення доказів - підтверджені документально; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні - підтверджені документально; документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується; документами, довідками про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів, інформація про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем.

При обґрунтуванні такого ризику, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, прокурор посилається на тяжкість покарання, яке загрожує особі, проте, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Стосовно загрози втечі, на яку посилається прокурор, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Вказані обставини на думку суду належним чином не доведені та не підтверджені прокурором поданими доказами. Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

У справі «Мамедова проти Росії» ЕСПЛ зазначив, що розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції», справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так, суд вважає, що на даний час продовжують існувати, хоча і зменшені зі збігом часу, проведеного обвинуваченим під вартою, наступні ризики: можливість обвинуваченого переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто ризики передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому ризик впливу на потерпілих та свідків фактично зменшився, оскільки на даний час потерпілий в підготовчому судовому засідання висловив свою позицію, претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має, просить суд обрати обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а подальший розгляд кримінального провадження здійснювати без його участі. Явку свідків в судове засідання для їх допиту прорурором в черговий раз не забезпечено.

Крім того, судом враховується, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що за час досудового слідства та судового розгляду свідки сторони обвинувачення вказували на тиск відносно них з боку сторони захисту, як і не надано доказів того, що обвинувачений ОСОБА_4 намагався знищити документи чи речі по кримінальному провадженню.

Суд також звертає увагу на те, що ОСОБА_4 має зареєстроване та фактичне місце проживання, тривалий час проживає за фактичним місцем проживання.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_4 готує вчинення інших кримінальних правопорушень суду не надано, а враховуючи строк його перебування під вартою з 27.05.2025 року суд повинен розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів щодо обвинуваченого, що узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Суд також зауважує, що тяжкість висунутого проти ОСОБА_4 обвинувачення та ризик його переховування чи перешкоджання слідству згадувалися у першому клопотання прокурора про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте з плином часу це обґрунтування не змінилося та далі складалося з тих самих шаблонних та стереотипних висновків. Стороною обвинувачення постійно обґрунтовується подальше тримання обвинуваченого під вартою відсутністю підстав для зміни запобіжного заходу, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає протилежний підхід та вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого тримання особи під вартою (рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), від 27 червня 1968 року, пункт 4, Серія A, № 8).

У справі «Золандт проти Нідерландів» ЄСПЛ зазначив, що засудження особи до позбавлення волі не обгрунтовує безпідставне тримання під вартою під час розслідування.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 має постійне місце проживання та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає один. Як встановлено судом, зареєстровані за вищевказаною адресою сестра та племінниця у вказаному будинку не проживають.

За даних обставин суд має встановити чи є найсуворіший запобіжний захід тримання під вартою, пропорційним та адекватним засобом забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого; чи наявні ризики на підтвердження необхідності його подальшого застосування та чи доведена прокурором та обставина, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд вважає, що з урахуванням стадії розгляду кримінального провадження, тривалості тримання обвинуваченого під вартою, наявності у нього місця реєстрації та місця постійного проживання, відсутності нових обставин, які б виправдовували подальше його тримання під вартою, відсутності доказів на підтвердження таких обставин, на даний час подальше застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу не є пропорційним.

Посилання прокурора на наявність відкритого кримінального провадження та обвинувальних актів на розгляді в суді відносно обвинуваченого ОСОБА_4 як одну з підстав продовження строку тримання під вартою суд оцінює лише як додаткові ризики того, що обвинувачений може продовжити злочинну діяльність або ухилятися від суду, але розцінює як такі, що не відповідають положенням ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, які передбачають, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Судом встановлено, що на час розгляду клопотання прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 згідно вимог ст.89 КК України вважається таким, що не має судимостей.

Суд зазначає, що прокурором не було доведено, що жодний інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти наявним ризикам.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

За таких обставин суд вважає, що інший більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт з покладенням відповідних обов`язків, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 в тому числі в умовах контролю з боку працівників органу Національної поліції.

З огляду на викладене вище, клопотання прокурора не підлягає задоволенню. Натомість клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 слід задовольнити, змінити застосований до нього запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно з ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 194, 331, 350 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Змінити застосований до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , на строк не більше двох місяців, тобто до 17.11.2025 включно.

Покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) не залишати місця постійного проживання, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово без дозволу суду;

2) прибувати до суду за кожною вимогою;

3) утриматися від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Виконання ухвали доручити відділенню поліції № 9 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Негайно звільнити ОСОБА_4 з під варти в залі суду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг).

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 22.09.2025 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Суддя ОСОБА_1