ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2048/25 Справа № 333/6161/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0002137 від 20.10.2023 за апеляційною скаргою прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., громадянина України, уродженця м. Кам`янське Дніпропетровської обл., який має повну вищу освіту, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда 3 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

затверджено угоду від 28 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0002137 від 20.10.2023 про визнання винуватості, укладену між прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 . ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та призначено узгоджене сторонами покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням пасажирських перевезень строком на 1 рік.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, на 1 /один/ рік іспитового строку із покладенням обов`язків передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про речові докази та арешт майна.

в с т а н о в и л а :

вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державний кордон України» державний кордон України є лінією і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Статтею 9 Закону України «Про Державний кордон України» передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - це державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Відповідно до п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 57 від 27.01.1995, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 35 Закону України «Про Державний кордон України» передбачено відповідальність за порушення або спробу порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, а також за інші порушення законодавства про державний кордон України.

В порушення вищевказаних вимог законодавчих актів ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, організував незаконне переправлення осіб через державний кордон України, яка полягала в організації в`їзду осіб в Україну з боку Російської Федерації через непрацюючі пункти пропуску, без проходження прикордонного контролю.

З цією метою, ОСОБА_8 , який здійснював діяльність із перевезення пасажирів, в невстановлений органом досудового розслідування час, але не пізніше 20.10.2023р, вступив у попередньо змову з особою, яка перебувала на території України, та іншими, невстановленими в ході досудового розслідування особами, які знаходились у тому числі на території Російської Федерації.

Згідно з вказаною домовленістю ОСОБА_8 та невстановлена особа, яка перебувала на території України, розмістивши оголошення в мережі Інтернет, а також у клауд - месенджерах «Telegram», «Viber», та, опублікувавши мобільні телефони з номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , які перебували у них в користуванні, здійснювали пошук осіб, які бажали в`їхати на тимчасово окуповану територію України з боку Російської Федерації, перетнувши державний кордон на ділянці, яка не контролюється органами влади України, у пунктах пропуску, які не працюють, і без проходження прикордонного контролю.

При виявленні осіб, які у вказаний спосіб бажали потрапити на територію України, невстановлена особа, яка перебувала на території України, та ОСОБА_8 повідомляли їм про маршрут руху, який полягав у виїзді з України до Республіки Польща, подальшому переїзді до Республіки Білорусь, та після до Російської Федерації, звідки особи повинні були з невстановленими особами, які діяли за попередньою змовою з ОСОБА_8 , здійснити незаконний перетин державного кордону України на ділянці, що не контролюється органами влади України, в пунктах пропуску, що тимчасово не працюють і без проходження прикордонного контролю, в`їхавши на територію України, яка є тимчасово окупованою.

При наданні згоди особами ОСОБА_8 та невстановлена особа, яка перебувала на території України, організовуючи незаконне переправлення осіб через державний кордон України, самостійно або за допомогою інших осіб, які не були обізнані про його злочинні наміри, забезпечував за допомогою транспортних засобів перевезення осіб до Республіки Білорусь, а також переліт з м. Мінськ Республіки Білорусь до м. Москва Російської Федерації, за що отримував грошові кошти. Крім того, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію умислу на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, попередньо домовлявся з невстановленими органом досудового розслідування особами, які перебували на території Російської Федерації, про перевезення автомобільним транспортом осіб, які прибули до м. Москва Російської Федерації, на територію України через ділянку державного кордону, яка не контролювалась органами влади України, в пунктах пропуску державного кордону, які тимчасово не працюють, та без процедури прикордонного контролю.

За вказані дії ОСОБА_8 здійснював оплату грошових коштів, які йому передавали особи, які бажали незаконно перетнути державний кордон. Відомості про осіб, які безпосередньо забезпечували незаконний перетин державного кордону України ОСОБА_8 або невстановлена особа, яка діяла за попередньою змовою з ОСОБА_8 і знаходилась на території України, надавали особам, які прибули до м. Москва Російської Федерації, тим самим забезпечуючи незаконне переправлення осіб через державний кордон України.

Так, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ., в один із днів травня 2024 року (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено) знайшла в клауд - месенджері «Telegram» телеграм-канал із оголошенням про здійснення поїздок у міста України, які знаходяться на тимчасово окупованій території, в якому було вказані контактні номери телефонів НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .

18.05.2024, приблизно о 14:57, ОСОБА_10 , знаходячись в місті Запоріжжя, зателефонувала за мобільним номером НОМЕР_3 , який було вказано в оголошенні та який належить ОСОБА_8 та в ході розмови з останнім поцікавилася про можливість здійснення поїздки до м. Енергодар Запорізької обл., який на теперішній час являється тимчасово окупованим.

В ході вказаної телефонної розмови ОСОБА_8 , реалізуючи умисел на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон та діючи за попередньою змовою з іншими особами повідомив, що може організувати поїздку до м. Мелітополь по маршруту м. Запоріжжя - Республіка Польща - Республіка Білорусь (м. Мінськ), де здійснюється посадка на авіарейс.

В подальшому на літаку здійснюється переліт до аеропорту «Шереметьево» в м. Москва Російської Федерації, а звідти разом з іншими пасажирами на автомобілі по типу Мерседес Спрінтер її доставляють до м. Мелітополь, при цьому буде здійснено перетин державного кордону України між Російською Федерацією і Україною на ділянці, яка тимчасово не контролюється владою України, в пункті пропуску «Новоазовськ», що не працює, поза прикордонним контролем з боку України. Також ОСОБА_8 повідомив, що вартість поїздки буде складати 600 доларів США та він повністю організовує поїздку, у тому числі, за домовленістю з іншими особами забезпечує організацію перевезення з Російської Федерації на в`їзд до України, тобто перетин державного кордону України.

20.05.2024, ОСОБА_10 зателефонувала за мобільний номер НОМЕР_4 , який було вказано в оголошенні, та який належить іншій невстановленій особі, що діяла за попередньою змовою з ОСОБА_8 , яка в ході телефонної розмови, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , направленою на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон, повідомила, що найближчий рейс на тимчасово окуповані території буде здійснюватися 23.05.2024. При цьому, невстановлена особа, реалізуючи спільний з ОСОБА_8 злочинний умисел уточнила, що виїзд з м. Запоріжжя здійснюватиметься з території автозаправної станції «ОККО», яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова 17В напроти автостанції о 10:00. Перевезення пасажирів здійснюватиметься автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», з д.н.з НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_8 , а вартість поїздки складе 550 доларів США, які можливо також сплатити в еквіваленті російськими рублями у розмірі близько 50000 рублів. Грошові кошти мають бути передані водієві під час посадки до мікроавтобуса, після чого невстановлена особа, виконуючи відведену їй роль в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, замовить авіаквитки на ім`я ОСОБА_10 на переліт з аеропорту м. Мінськ до аеропорту «Шереметьево» м. москва.

Також невстановлена особа, яка діяла за попередньою змовою з ОСОБА_8 , достовірно знаючи що між Російською Федерацією і Україною відсутні діючі пункти пропуску через державний кордон України, реалізовуючи спільний злочинний умисел з ОСОБА_8 та іншими невстановленими особами, які перебувають на території Російської Федерації, повідомила, що після проходження «фільтрації» в аеропорту «Шереметьево» м. Москва Російської Федерації, ОСОБА_10 та інших осіб заберуть біля кафе «Глобус» та на автомобілі «Mercedes-Benz Sprinter» відвезуть до м. Мелітополь. Таким чином, буде здійснено незаконний перетин державного кордону України в пункті пропуску, який не працює, поза процедурою прикордонного контролю з боку органів влади України.

23.05.2024, приблизно о 09:00, ОСОБА_10 прибула на раніше обумовлене місце посадки, а саме до автозаправної станції «ОККО», яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова 17В, де здійснила телефонний дзвінок на мобільний номер НОМЕР_4 , який належить невстановленій особі, що діяла за попередньою змовою з ОСОБА_8 , та в ході телефонної розмови дізналася, що поїздка з м. Запоріжжя до м Дніпра буде здійснюватись на мікроавтобусі «Mercedes-Benz Sprinter», д.н.з. НОМЕР_6 , а у подальшому по визначеному маршруту до кордону Республіки Польща з Республікою Білорусь в транспортному засобі під керуванням ОСОБА_8 , який, діючи за попередньою змовою групою осіб, виконував свою роль в організації переправлення осіб через державний кордон України.

Приблизно о 10:15 на територію автозаправної станції «ОККО» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова 17В заїхав автобус «Mercedes-Benz Sprinter» з д.н.з. НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_11 , яка не була обізнана про злочинні наміри ОСОБА_8 та осіб, що діяли з ним за попередньою змовою, і посадила вказаних осіб до салона автомобіля та повезла їх в напрямку м. Дніпро.

Приблизно о 14:00 ОСОБА_11 доставила осіб до торгово-виставочного комплексу «Слов`янський ринок» в м. Дніпро, де в подальшому ОСОБА_10 та інші пасажири пересіли до автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , який організовуючи незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, які перебували на території України та Російської Федерації, мав намір доставити ОСОБА_10 аеропорту в м. Мінськ, Республіки Білорусь, звідки остання мала вилетіти до м. Москва Російської Федерації. У подальшому ОСОБА_8 , за допомогою невстановлених осіб, які знаходились на території Російської Федерації, з якими він діяв за попередньою змовою, мав намір організувати перетин ОСОБА_10 державного кордону України між Російською Федерацією та Україною, в непрацюючому пункті пропуску «Новоазовськ» Донецької області поза процедурою прикордонного контролю з боку державних органів України. За вчинення вказаних дій ОСОБА_10 передала ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 50 000 рублів, що еквівалентно 22 063 гривні 50 копійок, частину з яких ОСОБА_8 повинен був передати особам, які будуть безпосередньо забезпечувати незаконний перетин державного кордону України ОСОБА_10 шляхом її перевезення з м. Москва Російської Федерації до міста Мелітополь.

В цей же день протиправна діяльність ОСОБА_8 була припинена працівниками правоохоронних органів.

На вказане рішення місцевого суду прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням пасажирських перевезень, строком на 1 рік. Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням, встановивши 1 рік іспитового строку, та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідно до вимог ст. 475 КПК України, суд затверджуючи угоду про визнання винуватості та призначаючи покарання обвинуваченому, повинен призначити його вид і розмір, які передбачені цією угодою. Однак, в порушення зазначених вимог Закону суд першої інстанції призначив покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не зазначивши, від якого саме покарання звільнено ОСОБА_8 з випробуванням, основного чи до додаткового, що в свою чергу може свідчити про звільнення останнього в тому числі від додаткового покарання, при цьому в угоді про визнання винуватості, узгоджено сторонами, про звільнення від відбування покарання з випробуванням саме від основного покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 , захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 , які не заперечували проти апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам вирок суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та доведеність його вини в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Частина 2 ст. 473 КПК України передбачає, що наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394 та 424 цього Кодексу.

Пункт 2 ч. 4 ст. 394 КПК України, в свою чергу, встановлює, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Апеляційний суд вважає слушними твердження прокурора щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Так, 28.06.2024 між прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_8 , за участю захисника ОСОБА_7 , укладена угода про визнання винуватості. Згідно з цією угодою, ОСОБА_8 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України. Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 332 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною перевезенням строком на 1 рік із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням ОСОБА_8 від відбування основного покарання, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Водночас, суд першої інстанції, при обранні міри та виду покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахувавши ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу обвинуваченого та умови угоди про визнання винуватості між обвинуваченим та прокурором, вважав за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням пасажирських перевезень, строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Тобто даним вироком, при затверджені угоди про визнання винуватості, місцевий суд звільнив ОСОБА_8 як від основного так і від додаткового покарання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 75 КК України суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з положеннями ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Виходячи зі змісту вищенаведених вимог закону, ч. 2 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Таким чином, з аналізу зазначених вимог закону (ст. ст. 75, 77 КК України) додаткові покарання мають виконуватися реально, про що суд, з урахуванням положень ст. ст. 370, 374 КПК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленум Верховного Суду України від 21.12.1990 № 11, зазначає у резолютивній частині вироку. Саме до таких висновків про необхідність зазначення в резолютивній частині вироку про звільнення обвинуваченого від відбування лише основного покарання, дійшов Верховний Суд у справі № 307/2056/20 від 18.09.2024.

Крім того, колегія суддів наголошує, що рішення суду повинно бути зрозумілим. Зрозумілість рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення.

Тобто, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає покаранню узгодженому між обвинуваченим та прокурором під час затвердження угоди від 28.06.2024 року та не відповідає нормам Закону України про кримінальну відповідальність, зокрема звільнив ОСОБА_8 з випробуванням, як від основного так і від додаткового покарання, чим допустив істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, з постановленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 , - задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 квітня 2025 року, щодо ОСОБА_8 , - скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати засудженим ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 332 КК України на підставі затвердженої угоди від 28 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0002137 від 20.10.2023 про визнання винуватості, укладену між прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , -

до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням пасажирських перевезень строком на 1 рік.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування в частині основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановити іспитовий строк на 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_8 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Додаткове покарання у виді позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням пасажирських перевезень, строком на 1 рік, підлягає реальному виконанню.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: