Справа №127/1350/25
Провадження №1-кп/127/37/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.11.2024 за № 0001339, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Карпівка Могилів-Подільського району Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2024 близько 23:00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у кафе «Маршал» за адресою: вул. Дубовецька, 27а в м. Вінниці, вживав спиртні напої, де зустрів свого знайомого ОСОБА_6 , з яким у нього відбувся словесний конфлікт.

Надалі, у ОСОБА_5 на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_6 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень останньому.

У зв?язку з цим, ОСОБА_5 попрямував до місця свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , та взяв кухонний ніж, після чого 19.11.2024 близько 23:40 год., перебуваючи у дворі будинку № 35 по вул. Дубовецькій у м. Вінниці, зустрів потерпілого ОСОБА_6 та, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перебуваючи при цьому в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, підійшов до ОСОБА_6 та, діючи умисно, наніс йому один удар передньою частиною ножа в ділянку живота. Після цього ОСОБА_5 покинув місце події.

У ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки, колото-різаного поранення тонкої кишки, колото-різаного поранення поперечно ободової кишки, колото-різаного поранення брижі поперечно ободової кишки, внутрішньочеревної кровотечі.

Вказані ушкодження у ОСОБА_6 утворились від однієї дії колюче-ріжучого предмету, до якого належить і «ніж», з прикладанням достатньої сили в ділянку живота, вірогідно у напрямку спереду назад; за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки проникаюче поранення живота являється небезпечним для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що з потерпілим ОСОБА_6 він знайомий декілька років, до подій вони спілкувались.

19.11.2024 у вечірній час у кафе «Маршал» він зустрів потерпілого з друзями останнього. Він був сам, а потерпілий з двома друзями. На вулиці у нього з ОСОБА_6 виникла словесна суперечка, яка переросла в штовханину.

Після цього він пішов додому, де взяв кухонний ніж, повернувся у двір, де перебував потерпілий з друзями. Він підійшов до потерпілого спереду, дістав ніж та наніс один удар у живіт. Після цього, він сказав друзям потерпілого викликати швидку, забрав ножа та пішов з місця події.

Ніж, у подальшому, він викинув у річку. Згодом його затримали працівники поліції, коли він перебував на роботі.

На передодні події він вживав алкоголь та наркотики.

Про вчинене він шкодує та щиро розкаюється, на цей час через друзів частково відшкодував потерпілому завдані збитки. Цивільний позов він визнає у повному обсязі та не заперечує щодо його задоволення.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що з обвинуваченим він знайомий декілька років, оскільки вони мешкали в одному районі.

19.11.2024 він відпочивав з друзями у кафе «Маршал», обвинувачений також був у зазначеному закладі.

На вулиці у нього виник раптовий конфлікт з обвинуваченим, після чого ОСОБА_7 пішов додому, а він повернувся у кафе. Після закриття закладу вони з друзями повертались додому через двір ОСОБА_8 . Обвинувачений стояв біля лавки, він підійшов до нього, протягнув руку попрощатись, і в цей час ОСОБА_7 вдарив його ножом, після чого пішов з місця події. Друзі викликали йому швидку.

Обвинувачений відшкодував йому 50000 грн.

Щодо міри покарання він покладається на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за можливе обмежитись дослідженням відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, а також:

- висновку експерта № 1429/1430 від 10.01.2025, відповідно до якого згідно з медичними документами ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 20.11.24 по 25.11.24, за цей час був обстежений та отримував відповідне лікування, прооперований «операції: Лапаротомія. Ревізія органів черевної порожнини. Зупинка кровотечі з брижі поперечне ободової кишки. Ушивання пошкоджень тонкої кишки, поперечно ободової кишки. ПХО колото-різаного поранення». «Виставлений діагноз: «Проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки. Колото-різане поранення тонкої кишки. Колото-різане поранення поперечно ободової кишки. Колото-різане поранення брижі поперечно ободової кишки. Внутрішньочеревна кровотеча». Тілесні ушкодження ОСОБА_6 у виді колото-різаного поранення живота з ушкодженням тонкої кишки, поперечно ободової кишки, брижі товстої кишки та внутрішньочеревної кровотечі (2 л), утворились від однієї дії колюче-ріжучого предмету, до якого належить і «ніж», з прикладанням достатньої сили в ділянку живота, вірогідно у напрямку спереду назад і за давністю утворення відповідають терміну, вказаному в постанові про призначення експертизи - 20.11.2024; за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки проникаюче поранення живота являється небезпечним для життя в момент заподіяння. Характер і локалізація виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 допускають можливість їх утворення за будь-якого його положення, за умови доступності відповідної ділянки тіла для контакту з травмуючим предметом. Крім вище вказаного колото-різаного поранення живота у наданих для експертизи медичних документах на ім?я ОСОБА_6 не відображено наявності інших тілесних ушкоджень, тому відсутні підстави для судово-медичної оцінки «самооборони та опору».

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, надані суду докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 . Зокрема, обвинувачений у судовому засіданні зазначеного факту не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому суд враховує, що показання обвинуваченого повністю узгоджуються з показаннями потерпілого, які останній надав безпосередньо в судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд враховує таке.

В абзаці четвертому пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» надані роз`яснення, згідно з якими вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

В постанові від 15.09.2019 (справа № 750/3256/17) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 Кримінального кодексу України (далі КК)) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК).

А у постанові від 19.11.2019 (справа № 689/332/18) ВС зауважив, що розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них. Тому, на переконання ВС, у кримінальному провадженні суд має надати оцінку протиправній діяльності винуватої особи, оскільки незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження потерпілому умисно на ґрунті раптово виниклої суперечки. Внаслідок таких дій обвинуваченого в ОСОБА_6 згідно з висновком експерта № 1429/1430 від 10.01.2025 були виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки оскільки проникаюче поранення живота являється небезпечним для життя в момент заподіяння.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за наведеним фактом охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК, за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що обвинувачений в силу статті 89 КК є особою раніше не судимою, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місце проживання скарг на останнього не надходило. Крім того, суд також бере до уваги, що обвинувачений вибачився перед потерпілим та частково відшкодував завдану ним шкоду, у зв`язку з чим потерпілий щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діянні ОСОБА_5 обставин, які обтяжують його покарання, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

З-поміж інших доказів прокурор надав суду довідку КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» № 2233 від 20.11.2024, зі змісту якої випливає, що за результатом медичного огляду ОСОБА_5 20.11.2024 о 08:50 год. встановлено алкогольне сп`яніння 1,19 ‰ та наркотичне сп`яніння внаслідок вживання канабісу та амфетаміну.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, а також у стані, викликаному вживанням наркотичних та інших одурманюючих засобів.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілої, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 5 до 8 років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні. Натомість, суд вважає, що в судовому засіданні встановлені правові підстави для призначення ОСОБА_5 мінімально допустимого строку призначеного покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачений в силу статті 89 КК є особою раніше несудимою, винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, у вчиненому розкаявся. Крім того, про доцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням наголошували сторони кримінального провадження у своїх промовах в судових дебатах. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує обставини, які зазначені вище, а саме те, що обвинувачений у повному обсязі визнав винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, щиро розкаявся та частково відшкодував завдані збитки та у повному обсязі визнав позовні вимоги потерпілого. Саме тому вважає за можливе призначити ОСОБА_5 відносно тривалий іспитовий строк.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також бере до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.

Вирішуючи питання щодо застосованого до ОСОБА_5 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне зауважити таке.

З наданих стороною обвинувачення доказів випливає, що ОСОБА_5 20.11.2024 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2024 до останнього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого був продовжений під час судового розгляду.

За результатом розгляду кримінального провадження суд дійшов до переконання про доцільність звільнення обвинуваченого від призначеного йому покарання з випробуванням. Як вже суд зазначив вище, іспитовий строк обчислюється саме з моменту проголошення вироку. Саме тому суд вважає, що правові підстави для подальшого застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили відсутні, а тому такий запобіжний захід доцільно скасувати, звільнивши обвинуваченого з-зали суду.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне відповідно до приписів частини п`ятої статті 72 КК строк перебування обвинуваченого під вартою з 20.11.2024 по 25.06.2025 зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Потерпілий до початку судового розгляду заявив цивільний позов, відповідно до якого ОСОБА_6 просить суд стягнути з обвинуваченого 100000 гривень матеріальної шкоди та 200000 гривень моральної шкоди. У подальшому, 01.05.2025 потерпілий ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог на 50000 грн. у зв`язку із добровільним відшкодуванням йому зазначеної суми обвинуваченим.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення цивільного позову потерпілого, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, потерпілий посилався на проходження лікування у зв`язку з отриманим тілесним ушкодженням. Разом з тим, на підтвердження понесених витрат потерпілий долучив до позовної заяви ряд квитанцій на загальну суму 1154,19 гривень, що значно менше висунутих вимог. Не мотивував потерпілий і те, з чого він виходив, оцінюючи завдану йому моральну шкоду у розмірі 200000 гривень, а також не навів відповідного розрахунку.

Однак, виступаючи у судових дебатах, сторона захисту зазначила, що обвинувачений у повному обсязі визнає позовні вимоги потерпілого та просить їх задовольнити.

З огляду на викладене, суд враховує характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а також думку останнього щодо задоволення позову у повному розмірі, а тому вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 22.11.2024, 26.11.2024 та 03.12.2024 на речові докази у кримінальному провадженні був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти із зали суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_5 до строку призначеного покарання строк його перебування під вартою з 20.11.2024 по день звільнення з-під варти 25.06.2025 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень матеріальної шкоди та 200000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.

Речові докази:

-куртку синього кольору зі слідами РБК, джинси синього кольору зі слідами РБК, які поміщені до паперових конвертів та передані до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_5 ;

-змиви з лівої та правої руки ОСОБА_5 , два змиви слідів речовини бурого кольору, які поміщені до паперових конвертів та передані до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

-футболку, куртку чорного кольору, кофту чорного кольору з капюшоном, які поміщені до чорного пакету та передані до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_6 ;

-диски із відеозаписами з камер відеоспостереження, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах справи.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 22.11.2024, 26.11.2024 та 03.12.2024, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: