ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2446/25 Справа № 183/5838/25 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Самарівського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Самарівського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 25 липня 2025 року з визначенням застави у розмірі 757 000 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції посилається на те, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, з огляду на тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, з метою подальшого виконання можливого винесеного відносно нього обвинувального вироку за вчинення вищевказаних злочинів вбачається ризик того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, на даний час підозрюється у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, за ступенем тяжкості є особливо тяжким, та за вчинення якого кримінальним кодексом передбачено покарання у виді позбавлення волі до дванадцяти років з конфіскацією майна. Тобто суворість покарання беззаперечно може слугувати приводом до переховування обвинуваченого від суду. Знаходячись на свободі ОСОБА_6 , та усвідомлюючи невідворотність призначення відносно нього покарання у вигляді реального позбавлення волі може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, так як обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинах.

Зазначає, що про наявність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що вказаний ризик підтверджується відомостями, отриманими під час проведення негласних слідчих розшукових дій.

Обвинувачений знає спосіб зв`язку та місце проживання інших співучасників злочину, свідків та може здійснювати дії, направлені на організацію їх подальшого переховування від органів досудового розслідування. Одночасно з цим, в разі встановлення вказаних осіб, ОСОБА_6 , шляхом погроз, шантажу або підкупу, може схилити вказаних осіб до надання певних показань, які будуть вигідні стороні захисту, або перешкоджати встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

Вказує, що про наявність ризику передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України свідчить те, що під час проведення негласних слідчих розшукових дій відносно ОСОБА_6 задокументовані численні факти вчинення ним злочинів.

Протиправна діяльність обвинуваченого є систематичною, умисною та пов`язаною із бажанням швидкого незаконного збагачення за рахунок вчинення злочинів. Вказані факти також дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень, має низькі соціальні якості та перебуваючи на свободі може вчинити нові умисні злочини.

Також зазначає, що встановлені судом обставини свідчать про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_6 , ніж тримання під вартою.

Також вказує, що достатнім розміром застави в даному випадку, який зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, є 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на теперішній час становить 3028 гривень та складає 757 000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні клопотання прокурора або обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, або визначити заставу у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_6 є не судимою особою, на його утриманні є батьки похилого віку, які потребують догляду та допомоги, має міцні соціальні зв`язки та має місце проживання.

Зазначає, що судом ніяким чином нічого не зазначено відносно альтернативного запобіжного заходу, що порушує вимоги чинного КПК України. Суд неналежним чином дав оцінку майновому стану обвинуваченого. Прокурором не було доведено виключність випадку на що суд не звернув уваги.

Вказує, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочинів не може бути тією обставиною, яка б вказувала на необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Мотиви апеляційного суду.

Перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані обставини справи свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст. 197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК та підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому злочину, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, колегія суддів вважає, що аргументи захисника та його посилання на наявність у обвинуваченого міцних та сталих соціальних зв`язків, родини та утриманців, відсутності судимостей, наявність постійного міця проживання, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших учасників провадження, продовжити злочинну діяльність.

Визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в сумі 757 000 гривень, з огляду на обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та наявних ризиків, в повній мірі відповідає нормам кримінального процесуального закону та завданням кримінального провадження і є достатнім та необхідним для запобігання визначених судом ризиків та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого ОСОБА_6 не вбачається, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Самарівського районного суду м. Дніпра від 25 червня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Самарівського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 22 липня 2025 року о 09 год. 00хв.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3