Номер провадження: 11-кп/813/1802/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 13.05.2025, якою під час судового розгляду к/п №0000457 від 13.02.2020 відносно:

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ужгород Закарпатської обл., громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої: АДРЕСА_2 , в силу ст.ст. 88, 91 КК України раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.07.2025, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 13.05.2025 під час розгляду к/п №0000457 від 13.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченої ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 11.07.2025, з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 230 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 696 440 грн та покладенням у разі внесення застави на останню певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Також, відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був продовжений відповідний запобіжний захід.

Мотивуючи своє рішення в частині продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_7 строку застосування запобіжного заходу, суд послався на те, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились та продовжують існувати.

Окрім того, суд 1-ої інстанції, враховуючи особу обвинуваченої та її майновий стан, а також положення ч. 5 ст. 182 КПК України, визначив розмір застави ОСОБА_7 , що буде достатнім для забезпечення належної поведінки обвинуваченої та виконання нею своїх процесуальних обов`язків.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , зазначив, що не погоджується із оскаржуваною ухвалою, з огляду на те, що:

- сама лише тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу, без врахування інших обставин, в той час як на даній стадії кримінального провадження не вбачається за можливе робити висновки щодо обґрунтованості чи необґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки зазначений факт встановлюється лише вироком суду, який набрав законної сили;

- на даний час відсутні заявлені у кримінальному провадженні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які зумовили необхідність тримання під вартою обвинуваченої, яка зареєстрована та проживає в м. Одесі, має родину, що свідчить про наявність у неї міцних соціальних зв`язків, у зв`язку з чим ризик переховування від суду фактично нівелюється, як і відсутній ризик можливого незаконного впливу обвинуваченої на свідків, оскільки будь-які фактичні дані щодо спроб ОСОБА_7 незаконно впливати на учасників кримінального провадження особисто чи через третіх осіб не встановлено і такі відомості ані свідками, ані прокурором не надавалися;

- інші ризики, передбачені ст. 177 КПК України також відсутні, при цьому, тривалість часу перебування ОСОБА_7 під вартою є обставиною, яка зменшує вірогідність заявлених ризиків;

- визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченої ОСОБА_7 з огляду на її майновий стан.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 13.05.2025 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання ОСОБА_7 під вартою та застосувати відносно неї менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі (домашній арешт).

Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не оскаржується.

У судове засідання апеляційного суду прокурор та захисник не з`явилися, при цьому захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив здійснити апеляційний розгляд без його участі та участі обвинуваченої ОСОБА_7 .

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за їх відсутності та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги захисника та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться к/п №0000457 від 13.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, за приписами ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Відтак, апеляційний суд погоджується з доводами захисника відносно того, що на даній стадії судового провадження не можливо зробити висновки щодо обґрунтованості чи необґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки на вказаній стадії судового провадження суд не має повноважень на аналіз доказів та доведеність обвинувачення.

Водночас, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, який пов`язаний із незаконним обігом наркотичних речовин, вчинений організованою групою осіб, його характеру та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути їй призначена у разі визнання винуватою (позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченої від суду.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій ОСОБА_7 у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування обвинуваченої від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, апеляційний суд вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні також існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності, остання офіційно не працює, тобто не має офіційного джерела прибутку.

Окрім того, колегія суддів враховує також те, що відповідно до формулювання обвинувачення ОСОБА_7 виконувала роль керівника організованої групи та інкримінований їй злочин пов`язаний із незаконним придбанням, зберіганням, перевезення з метою збуту наркотичного засобу, обіг якого обмежено кокаїну, особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено МДМА, який вчинявся нею протягом тривалого часу.

Отже, не відповідають дійсності посилання захисника на те, що сама лише тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

Ба більше, апеляційний суд враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 пов`язаний із незаконним обігом наркотиків, які в свою чергу мають негативний вплив на осіб, які вживають зазначені наркотичні засоби, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки, які можуть статись із особами, які вживають такі засоби.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту про те, що ОСОБА_7 має родину, постійне місце реєстрації та проживання, проте зауважує на тому, що зазначені обставини не слугували стримуючим фактором щодо невчинення інкримінованого їй злочину, а також не свідчить про зменшення або відсутність встановлених вище апеляційним судом ризиків.

Що стосується тверджень захисника про непомірність визначеної обвинуваченій судом 1-ої інстанції розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у таких межах, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та визначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

На переконання апеляційного суду, на теперішній час проблема наркозлочинності прямо порушує права всіх людей (в тому числі й тих, що не вживають наркотичні речовини) на життя та здоров`я, безпечне середовище, а вживання наркотичних засобів та психотропних речовин наносить невиправну шкоду життю та здоров`ю особи, які відповідно до Конституції України визнаються найвищою соціальною цінністю та потребують пріоритетного захисту з боку держави.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що характер інкримінованого ОСОБА_7 злочину, тяжкість можливого покарання, характеристика сімейного та майнового стану обвинуваченої, свідчать про те, що визначений судом розмір застави 230 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків.

Водночас, колегія суддів наголошує, що п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суду 1-ої інстанції надано право взагалі не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, саме у вчиненні якого й обвинувачуються ОСОБА_7 .

Отже, доводи сторони захисту в цій частині апеляційний суд вважає безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Водночас, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, у зв`язку з чим, керуючись ст. 8 Конституції України, ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття невідкладних заходів, щодо дотримання розумних строків розгляду зазначеного кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2025, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.07.2025, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції про необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4