ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1548/25 Справа № 207/4139/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000638, за апеляційною скаргою прокурора Кам`янської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тирасполь, Республіки Молдова, громадянки України, яка має середню освіту, не працює, є особою з інвалідністю 1 групи, незаміжньої, на утримані малолітніх дітей не має, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 310 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна;

- за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч. 1 ст. 310 КК України у виді 2 років пробаційного нагляду.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

Відповідно до ст. ст. 96-1, 96-2 КК України конфіскувати у власність держави знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а саме: грошові кошти в сумі 500 (п`ятсот) гривень, мобільний телефон Doogee, imei: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обгрунтування своїх вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченої, доведеність її вини, вважає що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у виді безпідставного застосування положень ст. 75 КК України, незастосування спеціальної конфіскації.

Вказує, що судом першої інстанції не було досягнуто мети покарання виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженою, так і іншими особами. Рішення суду про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим та невмотивованим.

Зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь суспільної небезпеки інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які становлять підвищену суспільну небезпеку, оскільки вони пов?язані із незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин, призводять до поширення серед населення захворювання на наркоманію та інші тяжкі захворювання, від яких щороку помирають тисячі людей, а незаконна реалізація вказаних речовин перш за все порушує встановлений законодавством порядок їх обігу, внаслідок якого задовольняється незаконний попит на наркотики чи психотропні речовини; належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винної дають підстави для висновку про можливість її виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства; не враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться у тому числі до тяжких злочинів.

Прокурор вважає, що рішення суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання у місцях позбавлення волі є необгрунтованим. Внаслідок безпідставного застосування судом положень ст. 75 КК України призначене останній покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої через м`якість.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив покарання без застосування ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, а саме спеціальної конфіскації у власність держави грошей, одержаних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та мобільного телефону, яким користувалась ОСОБА_7 для вчинення кримінальних правопорушень, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 1 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

- за ч. 1 ст. 310 КК України у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.1, п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішені питання про процесуальні витрати та про долю речових доказів згідно із вимогами ст. 100 КПК України.

ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що остання за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, з метою незаконного збагачення шляхом вчинення збуту наркотичного засобу канабіс, незаконно придбала з метою подальшого збуту речовину рослинного походження зеленого кольору в кількості не менше 7,6120 г, яка містить особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс 6,7669 г, який почала незаконно зберігати з метою подальшого збуту.

06.03.2023, приблизно о 12:30 год., ОСОБА_7 , незаконно зберігаючи при собі з метою подальшого збуту наркотичний засіб канабіс, обіг якого заборонений, знаходячись за місцем мешкання: АДРЕСА_1 , продала за грошові кошти в сумі 1000 грн., ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше придбаний нею наркотичний засіб канабіс, у поліетиленовому сліп-пакеті, в кількості не менше 7,6120 г.

Після чого, ОСОБА_9 добровільно видав співробітникам поліції вищевказаний поліетиленовий сліп-пакет з речовиною рослинного походження зеленого кольору в кількості не менше 7,6120 г., яка є канабісом, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) становить 6,7669 г.

Крім того, ОСОБА_7 , маючи умисел спрямований на незаконне придбання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено канабіс, розуміючи та усвідомлюючи в повній мірі протиправність та караність своїх дій, повторно, незаконно придбала у невстановлений слідством речовину рослинного походження зеленого кольору в кількості не менше 56,0663 г, яка містить особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс 47,3028 г, який почала незаконно зберігати з метою подальшого збуту.

Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перенесла вищевказаний наркотичний засіб до місця свого мешкання, а саме до адреси: АДРЕСА_1 , де почала його незаконно зберігати, з метою збуту.

В ході проведення обшуку 22 червня 2023 року, в період часу з 06 год. 06 хв. по 07 год. 32хв., працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено речовину рослинного походження зеленого кольору в кількості не менше 51,4002 г, подрібнену речовину рослинного походження зеленого кольору в кількості не менше 4,6661 г, які є канабісом, що відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) становить 43,1242 г та 4,1786 г (загальною масою 47,3028 г), який ОСОБА_7 , будучи офіційно не працевлаштованою, немаючою офіційних доходів, незаконно придбала та зберігала з метою збуту.

Також, ОСОБА_7 , 06.03.2023 приблизно о 12 год. 30 хв., перебувала за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 з раніше знайомим ОСОБА_9 . В цей час у ОСОБА_7 виник умисел на забезпечення можливості незаконного вживання наркотичного засобу, безоплатно надати квартиру, в якій вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше знайомому ОСОБА_9 , для незаконного вживання наркотичного засобу, обіг якого заборонений канабіс.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 06.03.2023 приблизно о 12 год. 33 хв., знаходячись за місцем свого проживання за вищевказаною адресою, умисно, протиправно, дозволила ОСОБА_9 вжити наркотичний засіб, обіг якого заборонений - канабіс, тобто незаконно безоплатно надала приміщення - квартиру, в якій вона проживає, як приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів.

Згідно консультативного висновку спеціаліста № 1 від 06.03.2023 щодо результатів медичного огляду особи, з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп`яніння ОСОБА_9 , виявлено факт вживання ОСОБА_9 наркотичного засобу.

Окрім того, в червні 2023 року у ОСОБА_7 , виник умисел на незаконний посів та незаконне вирощування рослин конопель, без відповідного на те дозволу, за адресою: АДРЕСА_1 , в порушення вимог ст.ст. 2, 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини та прекурсори» від 15 лютого 1995 року та Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року, посіяла насіння конопель, посіви яких обробляла та доглядала з метою доведення їх до стадії достигання.

22.06.2023, в період часу з 06 год. 06 хв. по 07 год. 32 хв., працівниками поліції було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого в кухні будинку було виявлено та вилучено зростаючі кущі рослини зеленого кольору з однорідним коренем з листям довгастої форми із специфічним запахом, в загальній кількості 27 (двадцять сім) штук, які є рослинами роду коноплі (Cannabis), що віднесені до рослин, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини і обіг яких допускається для промислових цілей.

Дії ОСОБА_7 у вищезазначеній частині у вироку кваліфіковано:

-за ч. 1 ст. 307 КК України за ознаками незаконного придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконного збуту особливо небезпечного наркотичного засобу;

-за ч. 2 ст. 307 КК України за ознаками незаконного придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу у великих розмірах, вчиненого повторно;

-за ч. 1 ст. 317 КК України за ознаками надання приміщення з метою вживання наркотичних засобів;

-за ч. 1 ст. 310 КК України за ознаками незаконного посіву, вирощування конопель у кількості від десяти до п?ятдесяти рослин.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинувачену, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_7 , кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 310 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом дотримано вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини. Перевірено обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, надано належну оцінку дослідженим доказам.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор не оспорює законність та справедливість за видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 310 КК України, а також призначення обвинуваченій остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, оскільки просить за новим вироком призначити покарання за вказані злочини у тому самому виді та розмірі, а також застосувати той самий принцип визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, у зв`язку із чим вирок суду у цій частині також не переглядається.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, що стосуються м`якості призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів не знаходить їх обґрунтованими.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступень суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є тяжкими злочинами (ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України), нетяжким злочином (ч. 1 ст. 317 КК України) та кримінальним проступком (ч. 1 ст. 310 КК України); відсутність обставин, що обтяжують покарання; наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочинів; відомості про особу обвинуваченої.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 310 КК України, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, та остаточного покарання за їх сукупністю на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, а також на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції з правильністю цього висновку погоджується та вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження нових злочинів.

При цьому суд апеляційної інстанції зважає на те, що згідно із вимогами ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, обов`язковою умовою застосування цієї норми є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання вказані вимоги закону про кримінальну відповідальність було достатньою мірою дотримано. Так, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій було враховано наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та сприяння розкриттю злочинів. Крім того, було грунтовно взято до уваги відомості про особу обвинуваченої, а саме те, що остання усвідомила вину у скоєному, висловила осуд своєї протиправної поведінки та готовність нести відповідальність за вчинене, на протязі досудового розслідування та судового розгляду сумлінно виконувала свої процесуальні обов`язки; є раніше не судимою особою та відомості про причетність її до будь-яких інших протиправних діянь, ніж інкриміновані у цьому провадженні, відсутні; обвинувачена позитивно характеризується за місцем проживання, є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду.

Колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини, який у справі Скополла проти Італії, рішення від 17.09.2009 року, зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З наведеного вбачається, що відносно обвинуваченої одночасно існують дві обставини, що пом`якшують її покарання, що з урахуванням фактичних обставин вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень та встановлених відомостей про її особу надає специфічних особливостей, які свідчать про те, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Відтак колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про достатність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскації майна, та покарання за ч. 1 ст. 307 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

Крім того колегія суддів вважає правильним висновок суду про можливість досягнення щодо обвинуваченої мети кримінального покарання без реального його відбування, за звільненням від його відбування за правилами ст. 75 КК України з випробуванням, із встановленням іспитового строку, оскільки такий висновок грунтується на наявності щодо обвинуваченої декількох обставин, що пом`якшують її покарання, а також відомостях про її особу, зокрема про ставлення останньої до скоєного діяння і те, що вона раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, позитивно характеризується та є інвалідом першої групи і потребує постійного стороннього догляду.

Апеляційні доводи прокурора правильності вказаних висновків суду не спростовують, оскільки вони не містять посилання на нові істотні обставини, що не були враховані судом першої інстанції, а доводи апелянта у цій частині зводяться до загальної незгоди із покаранням, призначеним судом першої інстанції у межах своїх дискреційних повноважень, та переоцінки обставин, що були відомі суду першої інстанції та, на думку колегії суддів, дістали належну оцінку.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченій судом першої інстанції, таким, що відповідає принципам індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винної, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку із чим у задоволенні апеляційної скарги у цій частині належить відмовити.

Аналізуючи доводи прокурора у частині безпідставного незастосування судом першої інстанції спеціальної конфіскації, колегія суддів вважає їх такими, що знайшли підтвердження у межах апеляційного розгляду.

Так, згідно із ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Юридичною підставою для застосування судом спеціальної конфіскації є норми статей 96-1, 96-2 КК України, а не санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому резолютивна частина вироку обов`язково має містити посилання на вказані норми кримінального закону.

Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного вироку, мобільний телефон Doogee, imei: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 ,використовувався обвинуваченою при вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення як його знаряддя; грошові кошти у розмірі 500, 00 грн. були одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, питання про їх подальшу долю підлягало вирішенню в порядку спеціальної конфіскації на підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, а вирішення його у загальному порядку, передбаченому ст. 100 КПК України для речових доказів, належить вважати помилковим.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині вирішення питання про речові доказивідповідно до апеляційних вимог прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Кам`янської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 310 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України, змінити в частині вирішення питання про речові докази.

На підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України конфіскувати у власність держави знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а саме: грошові кошти в сумі 500 (п`ятсот) гривень, мобільний телефон Doogee, imei: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4