Єдиний унікальний номер 725/4081/25
Номер провадження 1-кс/725/748/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025

Слідчий суддя Чернівецького районного суду міста Чернівців ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2

за участю:

прокурора: ОСОБА_3

адвоката: ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши клопотання, в кримінальному провадженні №0000032 від 08.05.2025 року, яке подане слідчим СВ ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області за погодженням з прокурором Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до слідчого судді з вищевказаним клопотанням.

В клопотанні посилається на те, що керівник ПП ВКФ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_8 , будучи суб`єктом господарювання у сфері оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами, діючи умисно, з метою спільного заволодіння з ОСОБА_9 транспортним засобом марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , бежевого кольору із державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2015 року випуску, за попередньою змовою із невстановленими особами підписала та скріпила печаткою договір комісії № 5186/24/1/003695 від 11.12.2024 року від імені ОСОБА_10 . Разом із цим, зазначений договір комісії ОСОБА_10 не укладала та не підписувала, оскільки в цей час знаходилась за межами території України.

В ході проведення оперативно розшукових заходів було встановлено, що 11.12.2024 року на підставі договору комісії №5168/24/1/003693 про здійснення продажу транспортного засобу марки транспортний засіб «LEXUS GX460» із державним номерним знаком НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_1 між продавцем ОСОБА_10 , яка із 05.09.2021 року перебувала за межами України, та покупцем ПП ВКФ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » код ЄДРПОУ № НОМЕР_4 , місце знаходження юридичної особи:

АДРЕСА_1 подальшому 12.12.2024 року укладено договір купівлі-продажу №5186/24/003772 транспортного засобу марки транспортний засіб «LEXUS GX460» із державним номерним знаком НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_1 між продавцем ПП ВКФ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » код ЄДРПОУ № НОМЕР_4 , місце знаходження юридичної особи: АДРЕСА_1 та покупцем гр. ОСОБА_11 .

Окрім цього 11.12.2024 року під час складання договору комісії №5186/24/003772 було здійснено продаж транспортного засобу «LEXUS GX460» із державним номерним знаком НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_1 , ПП ВКФ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » код ЄДРПОУ № НОМЕР_4 , місце знаходження юридичної особи: АДРЕСА_1 , та відповідно до відомосте щодо перетину кордону де ОСОБА_10 , на той час на території України не перебувала.

15.05.2025 року на підставі Ухвали Чернівецького районного суду м. Чернівці, було отримано тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001164 від 07.12.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4, ч.5 ст. 190 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, автомобіль марки «LEXUS», модель «GX 460», із державним номерним знаком НОМЕР_5 , 2015 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 , бежевого кольору являється речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

В зв`язку з чим слідчий клопоче про накладення арешту з обмеженням права користування, розпорядження та відчуження на майно, а саме автомобіль марки «LEXUS», модель «GX 460», із державним номерним знаком НОМЕР_5 , 2015 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_1 , бежевого кольору, власником якого являється ОСОБА_5 з метою збереження речового доказу.

В судовому засіданні прокурор клопотання про арешт майна підтримав, посилався на докази, зазначені в клопотанні. Просив клопотання про арешт майна задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та її адвокат заперечували, щодо задоволення клопотання про арешт майна. Просили у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю.

Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши письмові матеріали клопотання, вважає, що воно задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.173 КК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

- 1) правову підставу для арешту майна;

- 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

- 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

- 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

- 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

- 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч.ч. 10, 11 ст.170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Проте, всупереч вищевказаній нормі Закону, прокурор та слідчий до клопотання про арешт майна не надали жодного доказу та не зазначили жодного факту того, що існують обставини, по даному кримінальному провадженні, які підтверджують, що не застосування арешту майна призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, на яке останні просять накласти арешт.

Поряд з вищевикладеним, в судовому засіданні прокурор сам зазначив, що цивільні позови заявлені не були.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, санкція ч.3 ст.358 КК України не передбачає конфіскацію майна, як виду покарання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Також судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"), має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, усі документи та докази, надані органом досудового розслідування, є документами та доказами, які отримані в кримінальному провадженні № 0001164, які не стосуються та ніяким чином не відносяться до кримінального провадження, в якому подане дане клопотання про арешт майна, за №0000032.

Таким чином, в зв`язку з тим, що слідчий та прокурор в клопотанні не навели жодної законної мети арешту вищевказаного майна, зважаючи на розумність та співрозмірність обмеження права власності, виходячи з того, що слідчим не доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, та слідчим вищевказане майно не визнано речовим доказом, суд вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити в повному об`ємі.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 159-166, 171, 173 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання в кримінальному провадженні №0000032 від 08.05.2025 року, яке подане слідчим СВ ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 про арешт майна відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців ОСОБА_1