Провадження № 1-кс/522/5003/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі: слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні заяву адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді із заявою, у якій просить скасувати арешти: квартира АДРЕСА_1 із реєстраційним номером майна 18922724; земельна ділянка із кадастровим номером :01:003:0401, площею 6.0926 га, що розташована на території Комінтернівської сільської ради, Лиманського району Одеської області.

Захисник в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій вказав, що заяву підтримав та просив розглянути за його відсутності.

Встановлено, що 26.07.2022 р. помирає ОСОБА_5 , яка була донькою заявниці - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 27.07.2022 р. видане Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Північного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина №70654597, що підтверджується відповідним витягом з реєстрацією в Спадковому реєстрі від 16.05.2023 р. та довідкою про склад спадкоємців по спадковій справі від 11.07.2025 р. за №834/02-14 згідно якої спадкоємцем покійної ОСОБА_5 є її мати ОСОБА_4 .

Після відкриття спадщини з`ясувалось що покійній ОСОБА_5 , на праві приватної власності належали: квартира АДРЕСА_1 із реєстраційним номером майна 18922724; земельна ділянка із кадастровим номером :01:003:0401, площею 6.0926 Га, що розташована на території Комінтернівської сільської ради, Лиманського району Одеської області.

Перевіряючи інформацію, за допомогою інформаційної системи «НАІС», заявниця встановила що вищезазначене нерухоме майно знаходиться під забороною для відчуження, згідно постанови про накладення арешту 31/4- 2643, від 06.08.2010 р. виданого слідчим ОСОБА_6 слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 174 КПК України, зазначає що - арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця вилученого та арештованого майна, представника юридичної особи, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За ч. 2 ст. 174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Враховуючи вимоги статі 1218 Цивільного Кодексу України, за якою «До спаду спадщини входять усі цивільні права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини».

Таким чином, з урахуванням всього вищевикладеного, заявник вважає, що має право звернутись до суду із відповідною заявою в якій звернути увагу слідчого судді на слідуючи обставини.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади їх посадові особи (зокрема судді), зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. В свою чергу за статтею 1 КПК України, кримінальне провадження визначається лише цим кодексом та міжнародними договорами згода на які отримана Україною.

Саме діючим КПК (п. 5 ст. 170, ч. 1 ст. 100), та Узагальненням ВССУ від 07.02.2014 р. закріплена заборона накладення арешту на майно особи що не є підозрюваним/обвинуваченим у справі, так і можливість його повернення тій особи у якій воно було вилучено, або особі що виступає його добросовісним набувачем.

Так, зокрема ч. 1 ст. 170 КПК України, арешт майна це тимчасове позбавлення права на відчуження розпорядження та користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації для забезпечення цивільного позову.

Вказане повністю кореспондується із судовою практикою, зокрема в Узагальненні судової практики ВССУ (з розгляду цивільних і кримінальних справ), щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 07.02.2014 року, за якими - «Щодо осіб, які не є підозрюваними (тобто яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), не з обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 29 КПК України,) та не з особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна».

Окремо, слід зазначити, що накладання арешту на майно «третіх осіб», (ч. 1 ст. 170, п. 2 ч. 4 ст. 170 КПК України), саме з метою забезпечення збереження речових доказів, - можливе лише за наявності певних обставин, а саме, наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації (ст. 96-1 КК України); та якщо воно набуто безоплатно або за ціну - вищу або нижчу ринкової вартості, при цьому така «третя особа» знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пл. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

З представлених до суду матеріалів убачається, зазначена в заяві земельна ділянка не є предметом спеціальної конфіскації в розумінні ст. 96-1 КК України, так як не належить та не належав особі, що безпосередньо може бути притягнута до кримінальної відповідальності. Також, вона не підпадає під випадки застосування спеціальної конфіскації, передбаченої ст. 96 КК України, так як його отримано у передбачений законом спосіб і спори щодо власності вказаного майна - відсутні. Опосередковано це доводиться ч. 5 ст. 12 ЦПКУ, та п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», питання законного власника (добросовісного набувача), - призюмується та не підлягає окремому доказуванню.

Зокрема в п. 194 рішення по справі «Узан та інші проти Туреччини» (Uzan and others v. Turkey») від 05.03.2019, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08 (далі - справа «Узан та інші проти Туреччини»), Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку, що утримання майна, вилученого за рішенням суду в рамках кримінального провадження, має розглядатися з точки зору відповідності такого рішення закону держави-учасника, регулює використання майна відповідно до загальних інтересів суспільства.

Зазначені положення п.п. 1, 4, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК узгоджуються з практикою ЄСПЛ щодо можливості втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Адже, в п. 195 рішення у справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, зробив висновок, що, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечувати справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами. Крім того, в п. 203 рішення у наведеній справі ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, щоб втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби.

Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право особи, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Враховуючи те, що статтею 319 ЦК України, визначено право повної власності складається із трьох складових частин - право володіти, користуватись та розпоряджатись майном і обмеження хоча б в одній складовій - фактично обмежує особу в реалізації своїх Конституційних прав, суду необхідно кожного разу ретельно перевіряти тики обставини як - обґрунтованість, доцільність та уникнення можливих негативних наслідків пов`язаних із арештом.

Доводи на відсутність обґрунтованості та доцільності арешту земельної ділянки що належить особі яка не є учасником кримінального провадження (тобто не має процесуального статусу) - детально розписані вище.

З моменту порушення кримінального провадження та накладення арешту минув достатньо тривалий час за які особа довірителя так і не отримала будь-якого процесуального статусу, так само як не визначено процесуального статусу вилученої земельної ділянки, (яко не є а ні предметом а ні знаряддям злочину, не містить на собі будь-яких слідів будь-якого злочину, у зв`язку із чим не є а ні речовим доказом, а ні об`єктом спеціальної конфіскації так само як і не може бути об`єктом задоволення будь-яких кредиторських вимог тому, що у справі не заявлено будь якого цивільного позову).

Розглянувши заяву, приходжу до висновку, що вона підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься змагальність сторін.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно з п.13 інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-558/0/4-13 від 05.04.2013 Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 131 КПК України передбачено, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення його дієвості.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом першим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Керуючись ст.ст. 174, 318-380 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешти:

- квартира АДРЕСА_1 із реєстраційним номером майна 18922724;

- земельна ділянка із кадастровим номером :01:003:0401, площею 6.0926 га, що розташована на території Комінтернівської сільської ради, Лиманського району Одеської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1

09.09.2025