Єдиний унікальний номер судової справи 462/6457/25
Номер провадження 1-кп/462/551/25
ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000903 від 20.08.2025 року відносно:

ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волиця Жовківського р-ну Львівської обл., українця, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України,

встановив:

ОСОБА_6 справи в суді.

22.08.2025 року (вх. № 18670) з Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області у Залізничний районний суд м. Львова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000903 від 20.08.2025 року відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, до якого долучено реєстр матеріалів досудового розслідування, розписку про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, цифровий носій (а.с. 1-13, 14-20, 21, 22, 23, 24).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю ОСОБА_7 (а.с. 25).

25.08.2025 року (вх. № 18724) суддею Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_7 було заявлено самовідвід (а.с. 26).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2025 року для розгляду заяви про самовідвід визначено головуючого суддю ОСОБА_8 (а.с. 27).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.08.2025 року заяву про самовідвід судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000903 від 25.08.2025 року відносно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України задоволено. Справу передано на розгляд іншому судді у порядку ч. 3 ст. 35 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) (а.с. 28-29).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю ОСОБА_1 (а.с. 32).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.08.2025 року справу призначено до підготовчого судового розгляду (а.с. 33).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15.09.2025 року кримінальне провадження призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Положеннями ст. 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 9 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» визначено, що національна безпека України це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У відповідності до п. 2 ст. 1 указаного Закону, воєнна безпека це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз.

Згідно п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020 року, основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України, підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів.

Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 року визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

У відповідності до ст. 3 цього Закону організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Згідно ст. 12 указаного Закону підготовка Збройних Сил України до виконання покладених на них Конституцією України завдань, організація та забезпечення їх виконання, підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності та боєздатності, виховна робота, збереження життя і здоров`я особового складу, забезпечення законності та військової дисципліни у Збройних Силах України здійснюються органами військового управління, командирами і начальниками всіх рівнів відповідно до вимог Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері оборони.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Збройна агресія застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України вважається збройною агресією.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цим же законом особливий період визначено як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно п. 5 ст. 22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади.

Згідно ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

24.02.2022 року президент рф оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України.

Після цього, 24.02.2022 року на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, незаконно вторглись на територію України, перетнувши лінію державного кордону України, розташовану в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та шляхом застосування зброї здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, а також здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призводить до тяжких наслідків.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було неодноразово продовжено, і наразі він діє.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України від 03.03.2022 року № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації.

Строк проведення загальної мобілізації продовжувався Указами Президента України від 17.05.2022 року № 342, від 12.08.2022 року № 574, від 07.11.2022 року № 758, від 06.02.2023 року № 59, від 01.05.2023 року № 255/2023, від 26.07.2023 року № 452/2023. Указом Президента України № 3685-ІХ від 08.05.2024 року строк проведення загальної мобілізації продовжено з 14.05.2024 на 90 діб. Строк проведення загальної мобілізації в Україні було продовжено. Верховна Рада України затвердила Указ Президента України про продовження мобілізації на 90 днів, відповідно загальну мобілізацію продовжено до 05.11.2025 року.

2.1. Щодо обставин кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 149 КК України.

ОСОБА_4 , будучи обізнаними з вказаними вище положеннями чинного законодавства, розробив план незаконного звільнення військовослужбовця від військової служби під час воєнного стану та отримання відстрочки від мобілізації військовозобов`язаних осіб шляхом створення фіктивних підстав, які передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Так, ОСОБА_4 , з метою протиправного збагачення у серпні 2023 року, (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), знаючи, що його донька ОСОБА_9 є людиною з 2 групою інвалідності, що підтверджується випискою із акту МСЕК до довідки серія ЛВА-1 №208128 із діагнозом «F-07.8 органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювань, травм і дисфункції. Синдром надцінних ідей» та перебуває в уразливому стані через фізичне та матеріальне становище, перебуваючи за адресою їх з донькою спільного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , вирішив завербувати її з метою експлуатації у формі втягнення в злочинну діяльність, пов`язану з ухиленням від військової служби та перешкоджанням діяльності Збройним Силам України через створення фіктивних умов для зменшення мобілізаційного потенціалу Збройних Сил України, шляхом переконання своєї доньки ОСОБА_9 для укладення фіктивного шлюбу з військовослужбовцем ОСОБА_10 , який бажає звільнитися з військової служби та вчинили наступні дії.

ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням, але не пізніше серпня 2023 року, діючи з метою здійснення вербування з метою експлуатації з використанням уразливого стану своєї доньки ОСОБА_9 у формі втягнення у злочинну діяльність, перебуваючи на території м. Львова (більш точне місце досудовим розслідуванням не встановлено), повідомив ОСОБА_10 , що ОСОБА_9 є особою з 2 групою інвалідності, запевнивши останнього, що укладання фіктивного шлюбу із його донькою ОСОБА_9 створить умови для отримання звільнення від військової служби та відстрочки від мобілізації, у зв`язку з утриманням дружини з 2-ю групою інвалідності, при цьому обумовивши суму у розмірі 200 000 грн. 00 коп. за вербування та експлуатацію своєї доньки з використанням її уразливого стану через фізичне та матеріальне становище, на що останній погодився.

У подальшому, ОСОБА_4 , 29.08.2023 року, переконавши ОСОБА_9 в необхідності укладання фіктивного шлюбу із ОСОБА_10 , реалізовуючи свій злочинний план з метою отримання грошових коштів від протиправної діяльності, що полягала у вербуванні з метою експлуатації з використанням уразливого стану своєї доньки ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що остання перебуває в уразливому стані, всупереч реальним інтересам та волевиявленню забезпечив її присутність в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , де ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснили укладання шлюбу, що підтверджується актовим записом про шлюб №549 від 29.08.2023, виданим Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що в подальшому дало правові підстави для відстрочки ОСОБА_10 від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

2.2. Правова кваліфікація кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вербуванні людини з метою експлуатації та з використанням уразливого стану особи, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України.

ІІІ. Позиція сторін кримінального провадження та учасників судового провадження.

3.1. Щодо позиції обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 надав суду пояснення, свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 149 КК України визнав повністю, не заперечив фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.

Судом було встановлено, що ОСОБА_4 правильно розуміє зміст вказаних обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності такої його позиції.

3.2 Щодо позиції сторони захисту.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що обвинувачений визнає свою вину, однак при призначенні покарання просив суд врахувати вік обвинуваченого та обставини вчинення кримінального правопорушення.

3.3. Щодо позиції сторони обвинувачення.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні наполягала на вказаній кваліфікації дій обвинуваченого, просила суд визнати його винним у вербуванні людини з метою експлуатації та з використанням уразливого стану особи, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України та призначити покарання у межах санкції вказаної частини статті.

3.4. Щодо позиції потерпілої сторони.

Потерпіла ОСОБА_9 , яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася.

IV. Позиція суду.

Суд враховує, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

Тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), суд провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише допитом обвинуваченого.

V. Мотиви суду, оцінка та висновки.

Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 149 КК України, як вербування людини з метою експлуатації та з використанням уразливого стану особи.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно вимог ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.

Так, показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції. Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, доведена у повному обсязі і підтверджується доказами, які є у матеріалах кримінального провадження, обвинуваченим не оспорюються.

VІ. Призначення покарання.

6.1. Загальні положення.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, враховує, що таке є важливим етапом кримінальної відповідальності та здійснюється виключно щодо особи, яка визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, що відповідає принципу Nullum crimen, nulla poena sine lege («Немає злочину, немає покарання без закону»). Покарання має особистий і індивідуалізований характер, оскільки його застосування передбачає врахування обставин справи та особистості винного, що узгоджується з принципом Poena personalis est («Покарання є особистим»). Воно є завершальним етапом кримінального процесу, і його призначення здійснюється судом відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України, в якій визначено порядок прийняття рішення щодо покарання, з урахуванням правової оцінки діяння та особи обвинуваченого. Призначене покарання повинно відповідати вимогам законності, обґрунтованості, справедливості і бути необхідним, що відповідає принципу Fiat iustitia, ruat caelum («Нехай здійсниться правосуддя, хоч би впало небо»). Справедливість, як основний принцип призначення покарання, є базовою засадою правопорядку та критерієм довіри суспільства до правосуддя, що відображається у принципі Iustitia fundamentum regnorum («Справедливість основа держав»). Покарання, як засіб досягнення справедливості, має не лише каральний, а й превентивний характер, оскільки воно сприяє запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, що відповідає принципу Poena non est ultio, sed cautio («Покарання це не помста, а застереження»), і спрямоване на попередження злочинних діянь як самого засудженого, так і інших осіб.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань кримінального кодексу України, як правового забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

Згідно роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення кримінального правопорушення як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також, суд враховує, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; наслідки та обставини вчиненого кримінального правопорушення; особу винного, його вік, сімейний, матеріальний стан, а також стан здоров`я; роль у скоєнні кримінального правопорушення та поведінку до і після вчинення такого; наявність обставини, які пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання.

6.2. Щодо обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України є щире каяття.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

6.3. Щодо обставин призначення основного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд керується загальними засадами кримінального провадження: змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 15 ч. 1 ст. 7, ст. 22 КПК України) та диспозитивність (п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України).

Відповідно до ст. 65 КК України, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, не перебуває на обліку у наркологічному диспансері (а.с. 226, Т. 2 матеріалів кримінального провадження), не перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері (а.с. 227, Т. 2 матеріалів кримінального провадження), а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме, класифікацію за ст. 12 КК України (яке відноситься до категорії тяжкого злочину), особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення протиправних дій, також те, що останній визнав свою вину, висловив щире каяття у скоєному.

За таких обставин, з метою перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті у виді позбавлення волі.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

6.4. Щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з усіх обставин справи, наслідків вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції її від суспільства, а тому вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд переконаний, що за викладених обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року).

VІI. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

7.1. Щодо запобіжного заходу.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, обраний обвинуваченому ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/8472/24 від 20.08.2025 року закінчився 28.08.2025 року (а.с. 242-244, Т. 2 матеріалів кримінального провадження).

Клопотань щодо обрання запобіжного заходу стороною обвинувачення не заявлено.

Суд, враховуючи обставини справи та особу обвинуваченого, дійшов переконання про відсутність підстав для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили.

7.2. Щодо арешту майна.

Враховуючи, що у кримінальному провадженні (№ 00000116) ухвалами слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/8472/24 від 26.06.2025 року, № 462/8472/24 від 27.06.2025 року, № 462/8472/24 від 20.08.2025 року було накладено арешт на речові докази, а згідно ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна, тому накладений арешт слід скасувати.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд -

ухвалив:

1. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

2. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік.

3. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

4. Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/8472/24 від 26.06.2025 року, а саме на:

- оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ;

- оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/3668/25 від 27.05.2025 року, а саме на:

- свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 29.08.2023 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , 1980 року народження;

- свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 24.06.2025 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , 1980 року народження;

- довідку № 208128 МОЗ України серія ЛВА-1 про видачу інваліду (від МСЕК №1);

- копію висновку лікарської комісії № 1552 від 14.07.2020 року, на 1-му арк.;

- грошові кошти в іноземній валюті в сумі 1 500 доларів США (15 купюр номіналом по 100 доларів США кожна), які ОСОБА_4 обміняв на частину грошей, отриманих від ОСОБА_11 .

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/3668/25 від 27.05.2025 року, а саме на:

- оригінал свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 24.06.2025 на 1 арк.;

- оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 29.08.2023 року на 1 арк.;

- оригінал свідоцтва про шлюб (повторно) серії НОМЕР_7 від 11.06.2025 року на 1 арк.;

- оригінал рішення про розірвання шлюбу від 20.04.2023 року (справа № 944/1722/23, провадження № 2/944/790/23) на 2 арк.;

- оригінал довідки від 18.06.2025 року № 2751 на 1 арк.;

- оригінал заяви від 13.06.2025 року голові комісії Яворівського РТЦК на 1 арк.;

- копію довідки серії ЛВА-1 № 208128 на 1 арк.

5. Речові докази у кримінальному провадженні:

- мобільний телефон марки «Samsung», синього кольору, не вмикається, без сім-карти, IMEI1: НОМЕР_8 та IMEI2: НОМЕР_9 , який упаковано у спец-пакет НПУ WAR 1913073, який належить ОСОБА_12 ; мобільний телефон марки «iPhone 14 pro max» IMEI1: НОМЕР_10 , IMEI2: НОМЕР_11 , який належить ОСОБА_13 ; мобільний телефон «Redmi 9C NFC» IMEI1: НОМЕР_12 , IMEI2: НОМЕР_13 , який належить ОСОБА_10 повернути законним власникам;

- свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 29.08.2023 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , 1980 року народження; свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 24.06.2025 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , 1980 року народження; копію висновку лікарської комісії № 1552 від 14.07.2020 року, на 1-му арк.; оригінал свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 24.06.2025 року на 1 арк.; оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 29.08.2023 року на 1 арк.; оригінал свідоцтва про шлюб (повторно) серії НОМЕР_7 від 11.06.2025 року на 1 арк.; копія посвідчення серії НОМЕР_14 на 1 арк.; копія паспорта громадянина України ОСОБА_10 серії НОМЕР_15 на 1 арк.; копія картки платника податків НОМЕР_16 ОСОБА_10 на 1 арк.; оригінал рішення про розірвання шлюбу від 20.04.2023 року (справа № 944/1722/23, провадження № 2/944/790/23) на 2 арк.; оригінал довідки від 18.06.2025 року № 2751 на 1 арк.; оригінал заяви від 13.06.2025 року голові комісії Яворівського РТЦК на 1 арк.; копія довідки серії ЛВА-1 № 208128 на 1 арк.; копія посвідчення № НОМЕР_17 на ім`я ОСОБА_9 на 1 арк.; копія паспорта ОСОБА_9 серії НОМЕР_18 на 2 арк.; залишити у матеріалах кримінального провадження;

- банківські картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_19 , № НОМЕР_20 та № НОМЕР_21 , які належать ОСОБА_4 ; довідка № 208128 МОЗ України серія ЛВА-1 про видачу інваліду (від МСЕК № 1) повернути законним власникам;

- грошові кошти в іноземній валюті в сумі 1 500 доларів США (15 купюр номіналом по 100 доларів США кожна), які ОСОБА_4 обміняв на частину грошей, отриманих від ОСОБА_14 конфіскувати в дохід держави.

6. Порядок оскарження вироку, набрання законної сили та отримання копії вироку.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

З текстом судового рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Вирок суду виготовлений та підписаний суддею у нарадчій кімнаті 15.09.2025 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1