Провадження № 11-кп/824/3794/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ),

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ),

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, а саме до 24 травня 2025 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Таке рішення, суд мотивував тим, на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України хоча і трохи зменшились, але продовжують залишатись на досить високому рівні.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26.03.2025 в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та постановити в цій частині нове рішення, яким обрати більш м`який запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді цілодобового домашнього арешту або застави.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм кримінального процесуального кодексу України та даний запобіжний захід є занадто суворим та до ОСОБА_8 слід застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Захисник зазначає, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що 04 січня 2025 року потерпілим ОСОБА_9 отримано компенсацію моральної та матеріальної шкоди в рамках кримінального провадження №0000953 від 06.04.2024 в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень та останній не має будь яких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_8 , що, в свою чергу, є підставою для пом`якшення запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Окрім того прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою має викласти обставини та надати відповідні докази, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (частина третя статті 199 Кодексу), але всупереч вимогам кримінального процесуального кодексу України прокурором здійснено припущення у своєму клопотанні без посилання на відповідні докази у справі, що є неприпустимим.

На думку захисника, суд першої інстанції був зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе: наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частини перша, друга статті 194 Кодексу), але суд вимоги кримінального процесуального кодексу України не виконав, що призвело до постановления ухвали, яка не відповідає вимогам статті 94 та ч. 3 ст. 370 КПК України.

Крім того прокурор повинен довести той факт, що особа, стосовно якої він заявив клопотання про застосування запобіжного заходу, має реальну можливість отримати доступ до речей, які він хоче спотворити чи знищити, у володіння та користування, або ж на момент подання клопотання володіє чи користується ними, або/та вже спотворила чи знищила. У випадку, коли такі речі/документи перебувають у розпорядженні/володінні сторони обвинувачення, вона не може посилатися на можливість їх знищення підозрюваним/обвинуваченим, оскільки саме слідчий/прокурор несе персональну відповідальність за збереження таких предметів.

Також спроба незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні має бути підтверджена належними доказами, у тому числі показами вказаних осіб (потерпілим, свідком, іншим підозрюваним, обвинуваченим, експертом, спеціалістом), які доводять незаконний вплив особи, що здійснюється безпосередньо або через довірених осіб. Перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб також має бути підтверджене та доведене: які саме дії особи слідчий/прокурор оцінює як перешкоджання, а також в який саме спосіб особа таким діями реально заважає здійснювати досудове розслідування. Так само має бути доведена реальність замаху на вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження наявного.

Крім того переховування від органів досудового розслідування та суду обґрунтовується тим, що ОСОБА_8 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки він після вчинення злочину покинув місце події, не повідомив про це правоохоронні органи.

Захисник зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять жодних належних та допустимих в розумінні КПК України доказів, які б вказували на наявність фактів ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування. І зазначає, що поведінка підозрюваного в повній мірі спростовує доводи сторони обвинувачення начебто існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а посилань на інші матеріали кримінального провадження, які вказують на існування такого ризику, як того вимагають приписи п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України внесене клопотання не містить.

Зазначаючи про начебто існування такого ризику як незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, у клопотанні прокурор, всупереч приписів п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України не здійснив жодного посилання на матеріали кримінального провадження, якими вони обґрунтовують наявність даного ризику, що прямо вказує на відсутність такого ризику.

Окрім того, захисник зазначає, що за час досудового розслідування даного кримінального провадження органом досудового розслідування не встановлено жодного факту вчинення обвинуваченим впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, що прямо вказує на відсутність такого ризику.

Відтак припущення прокурора про начебто існування ризиків, передбачених чинним КПК України, були безпідставними, надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Крім того, ОСОБА_8 раніше не судимий, характеризується як професіонал своєї справи та неконфліктною людиною і виключно позитивно.

Також захисник вважає, що судом повинна бути визначена застава, враховуючи характеристику обвинуваченого, його активи та взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку порушення процесуального обов`язку, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. Водночас має враховуватись наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України, повинен врахувати вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Так, вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, наслідком якого було спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, за яке передбачено покарання у виді виключно позбавлення волі, на строк від 7 років, а також дані про особу обвинуваченого, та те, що на даний час не допитані свідки у провадженні, не досліджені письмові докази, мотивував існуванням на даний час зазначених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_8 строк тримання під вартою, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення - незакінченого замаху на умисне вбивство, що мало наслідком спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, та приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи суворість покарання, яке йому може бути призначено у разі доведення його винуватості у вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може переховуватися від суду, а також незаконно впливати на свідків, які ще не допитані, шляхом тиску, підбурювання, вмовляння, залякування чи підкупу, з метою зміни ними показань, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегією суддів не встановлено.

Щодо посилання захисника ОСОБА_7 на те, що у клопотанні сторони обвинувачення зазначено, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, посилаючись лише на те, що він покинув місце події, а фактів ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування матеріали кримінального провадження не містять, то воно жодним чином не спростовує обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наведені захисником ОСОБА_7 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, характеризується виключно позитивно і як неконфліктна людина, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи захисника про те, що судом першої інстанції не враховано, що потерпілим ОСОБА_9 отримано компенсацію моральної та матеріальної шкоди в рамках кримінального провадження №0000953 від 06.04.2024 в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень та останній не має будь яких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_8 , є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтовано зазначено, що позиція потерпілого щодо відшкодування йому родичами обвинуваченого матеріальних збитків, в подальшому буде враховано в якості пом`якшуючої покарання обставини і на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину не впливає.

Окрім цього, не заслуговують на увагу доводи захисника про не визначення судом першої інстанції розміру застави обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки як вірно зазначено судом ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у вчиненні злочину із застосуванням насильства до потерпілого, що в повній мірі узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України.

Інші доводи, які викладені в апеляційній скарзі захисника, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

За таких обставин судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог КПК України при вирішенні питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 . Підстав для застосування щодо останнього більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26.03.2025 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3