Вирок

Іменем України

09.06.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження №0000305, відомості про яке 21.03.2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 , засудженого вироком Личаківського районного суду м. Львова за ч.5 ст.407 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 08.03.2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, однак, не пізніше 17:49 год., перебуваючи біля під`їзду по вул. Наукова, 53, у м. Львові, знайшов банківські картки: банку «ПУМБ» № НОМЕР_2 - банківський рахунок: НОМЕР_3 , банку АТ «Універсал Банк» («Монобанк») № НОМЕР_4 - банківський рахунок: НОМЕР_5 , AT «ТАСКОМБАНК» № НОМЕР_6 - банківський рахунок: НОМЕР_7 , AT КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_8 - банківський рахунок: НОМЕР_9 (з безконтактною технологією проведення платежів), які були втрачені цього ж дня їх власником ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що в силу вимог ст.1 Закону України "Про інформацію" № 2657-ХІІ від 02.10.1992 року, п. 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України "Про платіжні системи коштів в Україні" № 2346-ІІІ від 05.04.2001 року, ч.4 ст.51 Закону України "Про банки та банківську діяльність" № 2121-ІІІ від 07.12.2000 року, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою правління Національного банку України від 08.10.1998 року № 414, та примітки до ст.358 Кримінального кодексу України банківська картка являється офіційним документом, а тому, діючи з корисливих мотивів та метою протиправного збагачення, шляхом в подальшому незаконного таємного викрадення чужого майна у вигляді грошових коштів власника, незаконно привласнив банківські картки.

Крім цього, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, дія якого в подальшому неодноразово продовжувалася, 08.03.2024 року у період часу із 21:19 год. по 21:56 год., перебуваючи у приміщенні магазину «Подарунок», що по вул. Наукова, 55 у м. Львові, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, з метою власного збагачення, передбачаючи їх негативні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, використовуючи раніше привласнену банківську карту (з безконтактною технологією проведення платежів), яка була втрачена її власником ОСОБА_6 та на якій встановлена оплата без підтвердження PIN-коду, емітентом якої є «ПУМБ» № НОМЕР_10 - банківський рахунок: НОМЕР_3 , не володіючи інформацією про персональний ідентифікаційний номер платіжної карти (пін-код), встановлений на останню для ідентифікації держателя спеціального платіжного засобу під час здійснення операцій з її використанням, таємно викрав з банківського рахунку ОСОБА_6 грошові кошти в загальній сумі 4480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн., розпорядившись коштами на власний розсуд шляхом безконтактного розрахунку за товари у вказаному магазині через POS-термінал, спричинивши своїми умисними діями потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди в сумі 4480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн.

Таким чином, ОСОБА_4 скоїв привласнення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України, а також таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини їх вчинення. Вказав, що він являється військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 та в період самовільного залишення військової частини, а саме 08.03.2024 року у АДРЕСА_2 знайшов на бруківці прозорий пакетик з банківськими картками, який підняв та залишив собі, розуміючи, що такі картки він зможе використати в подальшому для придбання необхідних товарів. Щоб здійснити цей свій намір він пішов до магазину, який розташовується на тій же вулиці, і оплатив із банківської картки потерпілого усі товари, які мав бажання придбати. При цьому, переконався, що проведення розрахунку банківською карткою не потребувало пін-коду, тому в подальшому ще неодноразово здійснював оплати в різних магазинах. Банківські картки потерпілого ОСОБА_6 до фінансових установ, якими вони були емітовані, не здавав, їх власника з метою повернення платіжних засобів не розшукував, на той час вважав, що може вільно ними користуватися, при цьому, розумів, що розрахунки фактично здійснюються ним за чужі кошти. У скоєному кається, знає, що вчинив неправильно, просив суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, водночас подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій одночасно зазначив, що у вирішенні справи покладається на розсуд суду. З урахуванням поданої заяви, спільної думки сторін кримінального провадження про те, що неявка потерпілого, який цивільного позову в межах кримінального провадження не заявляв, не перешкоджає розгляду справи, а також з огляду на подану потерпілим заяву про проведення судового засідання за його відсутності, в якій водночас викладено позицію потерпілого у справі, суд відповідно до ст.325 КПК України ухвалив розгляд справи проводити за відсутності потерпілого, який в межах диспозитивності процесу скористався своїм правом на подання відповідної заяви про розгляд справи без його присутності.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи, а також речових доказів у справі.

Отже, суд вважає доведеним факт скоєння ОСОБА_4 привласнення офіційного документа, вчиненого з корисливих мотивів, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України, а також таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої в умовах воєнного стану, тобто злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

При цьому, суд враховує, що по епізоду крадіжки майна потерпілого ОСОБА_6 дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч.4 ст.185 КК України у зв`язку із вчиненням таких в умовах воєнного стану, що повністю усвідомлювалося обвинуваченим ОСОБА_4 . Водночас з обвинувачення, пред`явленому ОСОБА_4 за цим епізодом, слід виключити посилання на повторність вчинення ним крадіжки, адже відповідно до п.1 примітки до ст.185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу. Однак, первісно така кваліфікуюча ознака як вчинення злочину повторно інкримінувалася ОСОБА_4 у зв`язку із обвинуваченням його у декількох епізодах крадіжок, в тому числі тих, які передували епізоду, по якому здійснюється розгляд справи. Надалі ж ухвалою Франківського районного суду м. Львова суду від 28.05.2025 року по всіх епізодах крадіжок, окрім одного, яке є предметом розгляду у цій справі, кримінальне провадження було закрито на підставі п. 4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність таких діянь. З огляду на це підлягають врахування положення ч.4 ст.32 КК України, відповідно до яких повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку. А тому, враховуючи, що по епізодах крадіжок, з урахуванням яких дії ОСОБА_4 щодо викрадення чужого майна кваліфікувалися як повторні, кримінальне провадження закрито із звільненням останнього від кримінальної відповідальності, дії ОСОБА_4 в межах одного епізоду не можуть вважатися повторними.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких, а саме кваліфіковане за ч.1 ст.357 КК України, з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, а те, що кваліфіковане за ч.4 ст.185 КК України до тяжких злочинів, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, мету їх вчинення, зокрема бажання наживи та збагачення за чужий рахунок, корисливий мотив, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, особу ОСОБА_4 , який на час вчинення кримінальних правопорушень згідно положень ст.89 КК України був не судимий, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, негативно характеризується за місцем проходження військової служби командуванням Військової частини НОМЕР_1 .

Тому, з урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характеру і ступеня їх суспільної небезпеки, наслідків, що настали, та з огляду на те, що обвинувачений заподіяну потерпілому матеріальну шкоду не відшкодував, ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді обмеження волі за ч.1 ст.357 КК України, та позбавлення волі за ч.4 ст.185 КК України. Водночас з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини у скоєному, наявності пом`якшуючої покарання обставини, відсутності обтяжуючих покарання обставин суд вбачає за доцільне не визначати таке покарання у максимальному розмірі, передбаченому санкціями відповідних статей кримінального закону для обраних видів покарання.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст.69 КК України, на чому наполягав захисник в судовому засіданні, клопочучи про призначення його підзахисному більш м`якого покарання.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. Отже, обов`язковою умовою для застосування судом положень ст.69 КК України є наявність кількох пом`якшуючих обставин на стороні обвинуваченого. У даному ж випадку встановлено лише одну таку обставину, а саме щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 , що виключає можливість призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, визначеної у санкціях ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, або ж іншого, більш м`якого покарання, не передбачених цими санкціями.

При цьому, суд звертає увагу сторони захисту на те, що така пом`якшуюча обставина, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення у даному випадку відсутня і не може бути врахована саме як пом`якшуюча обставина при призначенні покарання ОСОБА_4 . Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20) сформульовано висновок про те, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Також у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 674/1608/17 визначено, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставина, що пом`якшує відповідальність, беззаперечно, має бути активним, тобто певним чином ініціативним. У випадку ОСОБА_4 активність та ініціативність з боку останнього при проведенні досудового розслідування була відсутня, адже обвинувачений був викритий правоохоронними органами по факту вчинення кримінальних правопорушень і будь-яких дій, які б сприяли їх розкриттю, не вчиняв.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень суд застосовує положення ч.1 ст.70 КК України та вважає за доцільне визначити таке за правилами поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Також суд зважає на те, що ОСОБА_4 вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2025 року у справі №463/4969/25 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. З урахуванням того, що нові кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_4 засуджується у даному кримінальному провадженні, вчинено до постановлення вироку Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2025 року, остаточне покарання обвинуваченому підлягає визначенню із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України. При цьому, з урахуванням всіх встановлених обставин справи та даних про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем служби, двічі впродовж розгляду справи судом оголошувався у розшук, при обранні остаточного покарання обвинуваченому суд вважає за можливе застосувати принцип часткового складання покарань, які призначені даним вироком та вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2025 року.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати у справі відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку, передбаченому ст.100 КПК України.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч.1 ст.357 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі;

-за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі положень ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим і визначити таке у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, визначених даним вироком та вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2025 року, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати ОСОБА_4 з 20.05.2025 року, тобто з часу взяття його під варту.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання період перебування ОСОБА_4 під вартою з 20.05.2025 року до часу набрання вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2025 року законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази 9 DVD-R дисків із записами з камер відеоспостереження магазинів залишити при матеріалах кримінального провадження №0000305 (в матеріалах досудового розслідування).

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1