Справа № 203/7656/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшло вищезазначене клопотання ОСОБА_3 , в якому остання посилалась на те, що СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001456 за ч.3 ст.358 КК України. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.04.2024 року по справі №932/3603/24, в рамках вказаного кримінального провадження було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану квартиру заявниця придбала на підставі нотаріально посвідченого договору у ОСОБА_4 та є добросовісним набувачем. Також в клопотанні зазначено, що в ході досудового розслідування слідчим не було встановлено хто саме був власником вказаної вище квартири, не враховано, що договір купівлі-продажу останньої було укладено між покупцем ОСОБА_3 та продавцем ОСОБА_4 , яка має іншу дату народження та РНОКПП від ОСОБА_4 , яка померла в 2018 році. Жодних доказів, що ОСОБА_4 , яка уклала договір купівлі-продажу, є померлою та не могла укласти договір, не надано. На протязі більше року досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні не встановлено події кримінального правопорушення та існування арешту протягом вказаного часу порушує права заявника на володіння майном, як добросовісного набувача. Посилаючись на вказані обставини, заявниця просила скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що був накладений на підставі ухвали слідчого судді від 29.04.2024 року в рамках кримінального провадження №0001456.

В призначене судове засідання ОСОБА_3 не з`явилась. Представник останньої в наданій заяві просив розглянути справу без її участі та задовольнити клопотання.

Слідчий в призначене судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Враховуючи вищезазначене, а також положення ст.174 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності заявника та слідчого.

Перевіривши викладені в клопотанні доводи та дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів такого забезпечення є арешт майна.

Частинами 1,3 ст.132 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч.2 ст.170 КПК України).

В свою чергу ч.3 ст.170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст.174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Частинами 10-12 ст.170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Під час розгляду клопотання встановлено, що СВ Дніпровським РУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001456, відомості за яким внесено до ЄРДР 24.04.2024 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.358 КК України, за заявою ОСОБА_5 .

Згідно заяви, останній посилався на те, що 15.12.2017 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 . 03.01.2018 року ОСОБА_4 померла. Проте, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було виявлено, що 27.03.2024 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_4 27.03.2024 року, тобто після смерті останньої.

Постановою слідчого від 24.04.2024 року квартиру АДРЕСА_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001456.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.04.2024 року у справі №932/3603/24, провадження №1-кс/932/1167/2024, було частково задоволено клопотання слідчого, заявлене в рамках кримінального провадження №0001456 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом заборони її відчуження. В задоволенні клопотання в частині заборони розпорядження та користування відмовлено.

Дослідивши матеріали кримінального провадження слідчий суддя враховує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні було розпочато за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, предметом якого є: 1) посвідчення або інший офіційний документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином- підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків; 2) печатка, штамп чи бланк підприємства, установи чи організації незалежно від форми власності; 3) інші офіційні печатка, штамп чи бланк.

В подальшому попередня правова кваліфікація не змінювалась, за фактом вчинення злочину проти власності відомості до ЄРДР не вносились.

З початку досудового розслідування 24.04.2024 року та станом на теперішній час, тобто на протязі більше одного року, в рамках кримінального провадження жодній особі про підозру повідомлено не було, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, в якості потерпілого будь-яка особа не залучалась.

За вказаних обставин, на теперішній час відсутні підстави вважати, що арештована квартира АДРЕСА_2 , є предметом злочину, передбаченого ст.358 КК України та відповідає критеріям речових доказів, визначеним ст.98 КПК України.

В свою чергу ОСОБА_3 квартира набута у власність у передбаченому законом порядку, на підстав оплатного, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який на теперішній час є дійсним та жодною особою не оспорюється. Таким чином, остання в розумінні закону є добросовісним набувачем.

З урахуванням наведеного та враховуючи наведені вище положення законодавства, у т.ч. ч.ч.10-12 ст.170 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність на теперішній час правових підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

В зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_3 слід задовольнити та скасувати арешт у вигляді заборони відчуження належної заявниці на праві власності квартири АДРЕСА_2 , застосований в рамках кримінального провадження №0001456 ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.04.2024 року у справі №932/3603/24, провадження №1-кс/932/1167/2024.

Керуючись ст.ст.131,132,170,174,369-372 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати арешт у вигляді заборони відчуження належної ОСОБА_3 на праві власності квартири АДРЕСА_2 , застосований в рамках кримінального провадження №0001456 ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року у справі №932/3603/24, провадження №1-кс/932/1167/2024.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1