ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 462/364/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/196/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

при секретарі ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/196/25 за апеляційною скаргою прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_5 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 194 КК України та призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком та невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду міста Львова від 24 травня 2024 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , залишено без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 03 квітня 2024 року по 23 серпня 2024 року та з 26 листопада 2024 року до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з часу набрання вироком законної сили.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 194 КК України та призначено йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 Кримінального кодексу України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання із визначенням 3-х років іспитового строку. На ОСОБА_6 покладено обов`язки відповідно до ч. 1 статті 76 Кримінального кодексу України.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 у виді тримання під вартою - скасовано, звільнено його з-під варти у залі судового засідання.

Вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат відповідно до ст.ст. 100, 124 КПК України.

Згідно з вироком суду, 26 листопада 2024 року, близько 05 год. 00 хв., обвинувачений ОСОБА_7 , за попередньою змовою в групі з обвинуваченим ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, перебуваючи на сходовій клітині третього поверху будинку АДРЕСА_1 , де обвинувачений ОСОБА_7 , дістав зі свого наплічного рюкзака ганчірку та пластикову пляшку, в якій знаходилася легкозаймиста речовина, яку він заздалегідь підготував з метою вчинення злочину, після чого облив нею ганчірку і поклав її під вхідні двері квартири АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить потерпілому ОСОБА_11 , після чого обвинувачений ОСОБА_6 , який був присутній при зазначених діях, підпалив дану ганчірку за допомогою запальнички, яку мав при собі, внаслідок чого сталося загорання вхідних дверей вказаної квартири, та обвинувачений ОСОБА_7 разом з обвинуваченим ОСОБА_6 , покинули приміщення будинку.

Пожежу зусиллями сусідів по сходовій клітині було ліквідовано, проте внаслідок умисних дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом підпалу було пошкоджено майно потерпілого ОСОБА_11 , а саме, вхідні двері в квартиру АДРЕСА_3 , чим заподіяно йому матеріальну шкоду на суму 15 000 гривень.

Крім того, 26 листопада 2024 року, близько 05 год. 00 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , за попередньою змовою в групі з обвинуваченим ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, перебуваючи на сходовій клітині третього поверху будинку АДРЕСА_1 , дочекався, поки обвинувачений ОСОБА_7 , дістав зі свого наплічного рюкзака, ганчірку та пластикову пляшку, в якій знаходилася легкозаймиста речовина, яку він заздалегідь підготував з метою вчинення злочину, після чого облив нею ганчірку, поклав її під вхідні двері квартири АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить потерпілому ОСОБА_11 , після чого обвинувачений ОСОБА_6 , підпалив дану ганчірку за допомогою запальнички, яку мав при собі, внаслідок чого сталося загорання вхідних дверей вказаної квартири, після чого обвинувачений ОСОБА_7 , разом з обвинуваченим ОСОБА_6 , покинули приміщення будинку. Пожежу зусиллями сусідів по сходовій клітині було ліквідовано, проте внаслідок умисних дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом підпалу було пошкоджено майно потерпілого ОСОБА_11 , а саме, вхідні двері в квартиру АДРЕСА_3 , чим заподіяно йому матеріальну шкоду на суму 15 000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеності вини обвинувачених та правильності кваліфікації їх дій, просить вирок суду в частині зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28.-ч.2 ст. 194 КК України, за яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду міста Львова від 24 травня 2024, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі, строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з 26 листопада 2024 року.

Виключити з вироку вказівку про зарахування ОСОБА_7 до строку відбування покарання термін його перебування в місцях позбавлення волі за вироком Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2024, з 03.04.2024 року по 23.08.2024 року.

Мотивує скаргу тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 71 КК України під час призначення покарання ОСОБА_7 , оскільки безпідставно зарахував частково відбуте покарання за попереднім вироком, що суперечить змісту зазначеної норми, яка передбачає лише приєднання невідбутої частини покарання.

Вважає, що таке зарахування фактично скоротило строк покарання, який мав бути визначений за сукупністю вироків, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотно порушило вимоги кримінального процесуального закону.

Посилається на п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року, відповідно до якого при вирішенні питання про приєднання невідбутої частини покарання враховується лише та частина, яку на момент постановлення нового вироку особа ще не відбула.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 04.03.2025 стосовно ОСОБА_6 просить скасувати у зв?язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28-ч.2 ст. 194 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вважає, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не врахував дані про його особу, зокрема, неодноразову судимість, повторне вчинення тяжкого умисного злочину незабаром після звільнення з місць позбавлення волі, вчинення з корисливих мотивів злочину в складі групи осіб за попередньою змовою та загальнонебезпечним способом оскільки підпал дверей відбувався в багатоквартирному будинку, в якому знаходились інші люди та вогонь міг перекинутись на інші квартир, що ставить під сумнів щирість його каяття та можливість виправлення без ізоляції від суспільства.

Вважає що ці обставини свідчать про стійке небажання обвинуваченого виправитись та відсутність підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній мотивів, обвинувачених та їх захисників, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну правову оцінку, визнавши їх належними, допустимими та достатніми і які у апеляційній скарзі не оспорюються.

Кваліфікація їх дій за ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, тобто умисне пошкодження чужого майна, вчиненого шляхом підпалу, за попередньою змовою групою осіб також є вірною та в апеляції не оскаржується, тому колегією суддів вирок переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням виходячи з наступного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Відповідно до п.п. 2, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N?7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином умотивоване.

Водночас, суд першої інстанції не дотримався вищезазначених вимог кримінального та кримінально-процесуального законів, не врахував і не надав об?єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням

Так, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, вчинення його за попередньою змовою групою осіб, наслідки - завдання потерпілому матеріальної шкоди, яка була повністю добровільно відшкодована обвинуваченим ОСОБА_6 , позицію потерпілого, який претензій до вказаного обвинуваченого немає та просив суд визначити обвинуваченому мінімальну міру покарання, а також те, що вказаний злочин було скоєно обвинуваченим, загально небезпечним способом, - оскільки підпал дверей відбувся в багатоквартирному будинку, в якому знаходилися інші люди та вогонь міг перекинутись на інші квартири. Також прийняв до уваги обставини та мотиви скоєння злочину, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово суджений, позитивно характеризується за місцем проживання, згідно довідки КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» від 27 листопада 2024 року, - має діагноз: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання кількох лікарських засобів та інших психоактивних речовин, врахував, що обставини, які обтяжують його покарання відсутні, а обставинами, які пом`якшують покарання згідно з ст. 66 КК України є щире каяття, повне відшкодування потерпілому завданої шкоди та активне сприяння розкриттю злочину.

Однак, колегія суддів вважає що при прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання із застосуванням ст 75 КК України поза увагою суду залишився характер та високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним діяння, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, реально відбував покарання і через незначний період після звільнення з установи відбування покарання у зв?язку з відбуттям покарання за попереднім вироком вчинив новий умисний тяжкий злочин, загально небезпечним способом - оскільки підпал дверей відбувався в багатоквартирному будинку, в якому знаходились інші люди та вогонь міг перекинутись на інші квартири, та вчинення ним злочину з корисливого мотиву.

А тому колегія суддів вважає що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме його виправленню й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог статей 413, 420 КПК неправильне застосування кримінального закону, тобто застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку апеляційним судом на підставі вимог ст. 409 КПК України.

Поряд з цим колегія суддів вважає що наявні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Так, статтею 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Ухвалюючи новий вирок, у відповідності до вимог ст.65 КК України колегія суддів враховує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке у відповідності до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, при цьому вважає що мають місце дві і більше обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_6 злочину, зокрема: щире каяття, визнання вини, відсутність претензій майнового та морального характеру до нього з боку потерпілого, повне відшкодування майнової шкоди потерпілому та позицію останнього призначити йому м`яке покарання, а також враховує дані про його особу, зокрема, те що він хворіє на тяжке захворювання - цироз печінки, позитивно характеризується за місцем проживання, згідно довідки КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» від 27 листопада 2024 року, - має діагноз: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання кількох лікарських засобів та інших психоактивних речовин, відсутність обставини, які обтяжують його покарання, що на думку апеляційного суду, дає підстави для призначення йому на підставі ч.1 ст.69 КК України більш м`якого покарання покарання, яке не передбачене санкцією ч.2 ст.194 КК України у виді обмеження волі, яке слід визначити на строк 3 роки.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання - скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції на підставі ст. 420 КПК України свого вироку .

Перевіряючи доводи прокурора щодо неправильного застосування закону при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає їх обгрунтованими виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N? 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь - якого основного покарання.

Таким чином, при застосуванні положень ст. 71 КК України береться до уваги покарання, яке залишилось невідбутим засудженим на час постановлення нового вироку. При цьому, вказаною нормою закону не передбачено зарахування покарання, відбутого повністю або частково за попереднім вироком. Таке зарахування можливе лише у разі застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом ОСОБА_7 на підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного від 04.03.2025р., невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2024р., призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. При цьому, зараховано йому в строк відбування покарання частково відбуте ним покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2024 року з 03.04.2024 року по 23.08.2024.

Зокрема, вироком Галицького районного суду м.Львова від 24.05.2025 року ОСОБА_7 було засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке він відбував з 3.04.2024 - дня його фактичного затримання по 23.08.2024 .

Отже, колегія суддів вважає що місцевий суд безпідставно зарахував у строк остаточно призначеного ОСОБА_7 покарання за даним вироком частково відбуте ним покарання за з 03.04.2024 року по 23.08.2024 за попереднім вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2024р. , що вплинуло на правильність визначення загального строку покарання, яке слід відбувати ОСОБА_7 , у такий спосіб суд безпідставно скоротив обвинуваченому строк покарання за сукупністю вироків, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до необґрунтованого скорочення строку остаточного покарання ОСОБА_7 .

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407, п. 4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Тому вирок суду слід також скасувати й в частині призначеного покарання ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 28.-ч.2 ст. 194 КК України у виді 4 років позбавлення волі, і на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду міста Львова від 24 травня 2024 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слід рахувати з часу звернення вироку до виконання, зарахувавши у строк відбуття ними покарання строк їх попереднього ув`язнення у відповідності до вимог ст.72 КК України.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суд до скасування в частині призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання з ухваленням нового у відповідності до вимог ст.420 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова, Львівської області ОСОБА_5 задовольнити, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28.-ч.2 ст. 194 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду міста Львова від 24 травня 2024 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу звернення вироку до виконання.

На підставі ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26 листопада 2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання .

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28-ч.2 ст. 194 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у виді 3(трьох) років обмеження волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу звернення вироку до виконання.

На підставі ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 26 листопада 2024 року по 4 березня 2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді