Справа № 451/1511/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/579/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 28.04.2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Руденківка, Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, освіта вища, раніше не судимого, обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на строк 2 (два) роки.

Звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 Кримінального кодексу України, призначеного йому даним вироком суду на підставі ст. 49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строку давності.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 18406,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_7 відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн.

Прийнято відмову цивільного позивача від цивільного позову законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ОСОБА_14 до ОСОБА_7 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоянівнасіння" про відшкодування моральної шкоди. Провадження у справі в частині цивільного позову законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ОСОБА_14 до ОСОБА_7 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоянівнасіння" про відшкодування моральної шкоди - закрито.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , згідно наказу №29-К від 29.11.2012 року перебуваючи на посаді директора ТзОВ «Стоянівнасіння», будучи відповідальним за стан умов праці та дотримання трудового законодавства, допустив до роботи ОСОБА_12 з яким не укладено трудового договору, не видано наказу про прийняття на роботу та здійснював недостатній контроль за загальним станом охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та за дотриманням працівниками вимог інструкцій з охорони праці, порушив вимоги розділу ІІІ Основні обов`язки працівників, п. 3.4.13 Правил охорони праці у сільськогосподарському виробництві, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці 07.02.2000 №18, п.п. 1.1., п. 3.3.8 Правил техніки безпеки і виробничої санітарії для підприємств по збереженню і переробці зерна, затверджених наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР 18.04.1988 року № 99, який виразився в незабезпечені встановленню в завальній ямі складу №4 металевої решітки, що запобігає падінню людей.

Вказані вище порушення, в комплексі, призвели до того, що 12.12.2012 року ОСОБА_12 знаходячись на території ТзОВ «Стоянівнасіння», що в с. Стоянові по вул. І.Франка, 85, Радехівського району, під час проведення робіт по завантаженню автомобіля зерном сої через нурійну башню складу №4, з метою пробивання зернопроводу, зайшов у завальну яму заповнену зерном сої, в якій були відсутні металеві решітки, де його засипало зерном та настала його смерть внаслідок обтураційної асфіксії від закриття дихальних шляхів сторонніми предметами (зернами сої).

ОСОБА_12 працював на ТзОВ «Стоянівнасіння» без укладення трудового договору, з порушенням вимог чинного трудового законодавства, виконував функції різноробочого та водія внутрішньозаводського транспорту Газ 53.

12.12.2012 року відповідно до наказу ТзОВ «Стоянівнасіння» від 11.12.2012 р. № 35 «Про переміщення сої» о 15 год. 35 хв. автомобіль МАН самоскид, який не належить товариству, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_15 , який не є працівником ТзОВ «Стоянівнасіння», завантажений соєю (близько 35 тонн) на складі товариства у м. Радехові заїхав на територію підприємства у с. Стоянів Радехівського району з метою контрольного зважування зерна. Після зважування ОСОБА_16 автомобіля зерном сої, піднявши кузов автомобіля - самоскида було висипано сою у завальну яму складу № 4 для подальшого зважування розвантаженого автомобіля та його завантаження цією ж соєю через робочу башту складу №4. Виконувати цю роботу завідуючий складами ОСОБА_16 доручив ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 . Близько 16 год. ОСОБА_17 пішов до складу № 4 і побачив в середині завальної ями ОСОБА_12 , який прийшов туди на кілька хвилин швидше. Він стояв на сої і дерев`яною палицею штовхав її в вікно, через яке зерно проходить до робочої башти (норії). ОСОБА_17 сказав ОСОБА_12 , щоб він там не стояв і для того, щоб зерно швидше проходило через вікно, потрібно йти у підвальне приміщення і відкрити більше засуви на вікні. Через кілька хвилин вони спустились по сходах у підвальне приміщення, там вже були завідуючий складами ОСОБА_16 та різноробочий ОСОБА_19 ОСОБА_12 разом із ОСОБА_19 відкрили більше засуви. Через деякий час ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , вийшли з підвального приміщення. ОСОБА_16 , пішов в адміністративне приміщення. ОСОБА_12 залишився біля завальної ями спостерігати за рухом сої. Через кілька хвилин ОСОБА_17 вийшов з підвального приміщення, підійшов до завальної ями і побачив ОСОБА_12 , який знову стояв у зерні сої і штовхав її палицею в напрямку вікна. Нікого більше в цей момент біля завальної ями не було. ОСОБА_17 знову запропонував ОСОБА_12 , вилізти з ями та сказав, що результату від його роботи немає. Також ОСОБА_17 сказав ОСОБА_12 , що піде у підвальне приміщення до ОСОБА_19 і скаже йому, щоб він із середини штовхав зерно сої. На це ОСОБА_12 нічого не відповів і не мав наміру вилізати з ями. ОСОБА_17 пішов у склад № 4, підійшовши до сходів побачив, що ОСОБА_19 у підвальному приміщенні вже немає і повернувся назад до завальної ями. Все це тривало не більше 2 хв. Підійшовши до ями ОСОБА_17 побачив руку, що виглядала із зерна сої тримаючи дерев`яну палицю і махаючи нею. ОСОБА_17 почав кликати на допомогу, забіг у приміщення складу, піднявся на другий поверх та вимкнув норію. Після цього, побіг знову до ями, зустрівши ОСОБА_19 та покликав його на допомогу. Прибігши до ями, ОСОБА_17 з ОСОБА_19 намагалися витягти ОСОБА_12 за руку, але не могли цього зробити, через те, що зерно сої продовжувало зсуватися через отвір в робочу башту. На допомогу прибігли інші працівники, які відгортали і викидали з ями зерно, у тому числі і завідуючий складами ОСОБА_16 , який повертався з адміністративного будинку проконтролювати завантаження автомобіля МАН зерном сої. Приблизно через одну годину ОСОБА_12 витягнули з зерна та власним транспортом головного бухгалтера ОСОБА_20 в присутності заступника директора з технічних питань ОСОБА_21 завезли у Радехівську ЦРЛ, де було констатовано смерть потерпілого.

Технічною причиною настання нещасного випадку є відсутність металевих решіток на завальній ямі складу №4, чим порушено вимоги п.3.4.13 «Правил охорони праці у сільськогосподарському виробництві», затверджених наказом Держнаглядохоронпраці 07.02.2000 №18 та вимоги п.3.3.8 «Правил техніки безпеки і виробничої санітарії для підприємств по збереженню і переробці зерна», затверджених наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР 18.04. 1988 № 99.

Згідно висновку експерта № 42/2012 від 13.12.2012 року смерть ОСОБА_12 настала внаслідок обтураційної асфіксії стороннє тіло в трахеї та бронхах.

На вказаний вирок захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить вирок Жовківського районного суду Львівської області від 28.04.2025 року скасувати. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 закрити на підставі п.2 ч.І ст. 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінальних правопорушень.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення є безпідставним, надуманим та необґрунтованим, таке обвинувачення є наслідком неповного, упередженого та необ`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, неналежної оцінки зібраних доказів.

Сторона захисту вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого злочину, у зв`язку з відсутністю вчинення ним дій чи бездіяльності, які б свідчили про винну поведінку останнього.

Судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку не було взято до уваги, що: нещасний випадок з ОСОБА_12 відбувся 12.12.2012 року, а лише за 13 календарних днів до цього ОСОБА_7 був призначений директором ТОВ «Стоянівнасіння», колишній директор - ОСОБА_22 переведений на посаду заступника директора з технічних питань (т.1 а.с.133).

ТОВ «Стоянівнасіння» мало кілька структурних підрозділів, розташованих у різних населених пунктах, зокрема в АДРЕСА_2 (складські приміщення), в АДРЕСА_3 (складські приміщення та залізнична колія) та в м. Дрогобич по вул. Д.Галицького, 85 (офіс, бухгалтерія). Робоче місце ОСОБА_7 , як директора ТзОВ знаходилося у м. Дрогобич.

На момент настання нещасного випадку ОСОБА_7 перебував у м. Дрогобич, при цьому з моменту призначення його на посаду 29.11.2012 року та до моменту настання нещасного випадку 12.12.2012 року обвинувачений лише тричі був на виробництві, що знаходилося у с. Стоянові.

В ТзОВ «Стоянівнасіння» була створена служба охорони праці та складені відповідні нормативні документи про систему охорону праці задовго до призначення ОСОБА_7 на посаду директора ТзОВ (орієнтовно у лютому 2012 року); в ТзОВ «Стоянівнасіння» була посада інженера по охороні праці, в функції якого входило забезпечення контролю за проведенням заходів по охороні праці та за дотриманням на виробництві правил і норм по охороні праці.

Інженер по охороні праці ТзОВ «Стоянівнасіння» ОСОБА_23 був призначений на посаду 26.10.2012 року, який до загибелі потерпілого встиг провести навчання та інструктажі по охороні праці з усіма працівниками підприємства, у тому числі із ОСОБА_12 ; хоча і ОСОБА_12 не був офіційно оформлений на роботу, натомість згідно журналів реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці та інструктажів з питань охорони праці на робочому місці ТОВ «Стоянівнасіння» з ОСОБА_12 05.11.2012 р. було проведено вступний інструктаж, а 09.11.2012 р. - повторний інструктаж за інструкціями №№1, З, 12, 13. У даних Журналах є підписи ОСОБА_12 , які ніким не оспорювалися.

Окрім того не взято до уваги, те, що допустив до роботи ОСОБА_12 з порушенням вимог чинного законодавства саме ОСОБА_22 , перебуваючи на посаді директора ТзОВ «Стоянівнасіння» ще задовго до призначення директором ОСОБА_7 .

29.11.2012 року ОСОБА_7 був призначений на посаду директором, а 05.11.2012 р. до роботи ОСОБА_12 допускав і проводив йому вступний інструктаж з охорони праці ОСОБА_22 , що був в той час директором. На момент нещасного випадку із потерпілим фактичним керівником робіт по виконанню завдання з переміщення сої (тобто здійснення розвантаження-завантаження зерна у складі № 4 с. Стоянів) був ОСОБА_16 , який у даному виробничому випадку зобов`язаний був забезпечити виконання заходів безпечного ведення робіт та дотримання працівниками правил з охорони праці під час розвантаження-завантаження зерна сої на складі №4 при яких настала подія досліджуваного нещасного випадку.

ОСОБА_12 на момент настання нещасного випадку перебував в стані алкогольного сп`яніння та останній в яму зайшов умисно, а не випадково впав; наявність решіток на завальній ямі не могла завадити потерпілому потрапити до прийомного отвору такої ями, оскільки наявність металевих решіток на завальній ямі захищають особу від випадкового потрапляння у яму.

В ТзОВ «Стоянівнасіння» проводились перевірки з питань охорони праці органами державного нагляду та видавались відповідні приписи ще до призначення на посаду директора ОСОБА_7 .

Остання перевірка мала місце 26.09.2012 року, а припис був виданий 27.09.2012 року (№ 11-12/50). Між тим, під час здійснення перевірок жодного разу не було виявлено порушення, що полягало в відсутності в завальній ямі решіток (очевидно, що при відсутності решіток в завальній ямі робота підприємства повинна була бути призупиненою).

Суд першої інстанції не взяв до уваги і те, що смерть потерпілого настала внаслідок грубого ним порушення правил безпеки та особистої необережності, а ОСОБА_7 виходячи з висновку одної із експертиз має лише опосередковане відношення до цього, оскільки на той момент декілька днів обіймав посаду директора ТзОВ.

Незалежно від того, чи металеві решітки на завальній ямі в день настання нещасного випадку не було, однак ОСОБА_7 в той час, коли він приступив до виконання обов`язків директора ТзОВ «Стоянівнасіння» не могло було бути відомим, що на підприємстві працюють офіційно не працевлаштовані працівники та що на підприємстві не дотримуються вимоги щодо охорони праці, у тому числі - гіпотетично відсутні решітки на завальних ямах.

Захист вважає, що надана судом першої інстанції оцінка показань ОСОБА_7 як «спроби уникнути відповідальності» є вкрай упередженою, що прямо порушує презумпцію невинуватості та право обвинуваченого на захист, оскільки покази обвинуваченого навпаки підтверджуються іншими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які в сукупності свідчать про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції не враховував показання свідка ОСОБА_23 , які він давав в судовому засіданні 24.01.2020 року під час попереднього розгляду даної справи судом першої інстанції в іншому складі суду, з тих мотивів, що такі показання суд не сприймав безпосередньо під час судового засідання, відтак такі є недопустимим доказом.

Відповідно до висновку експерта №4366/12-Т (а.с.44) вбачається, що при судово- токсикологічній експертизі крові з трупа ОСОБА_12 , 1981 року народження, виявлено етиловий спирт в кількості -1,73 %о (проміле).Сторона захисту не виключає те, що саме ця причина могли стати наслідком нещасного випадку, який стався із ОСОБА_12 .

Нещасний випадок з ОСОБА_12 стався 12.12.2012 року у н.п. Стоянів, Радехівського району. Тобто, на час події обвинувачений (згідно календаря за 2012 рік) працював на вказаному підприємстві директором 8 (вісім) повних робочих дні з вищою освітою педагога.

Не було надано жодної оцінки тій обставині, що в день нещасного випадку ОСОБА_7 не перебував на підприємстві та особисто він не давав вказівки ОСОБА_12 виконувати роботи по завантаженню зерна.

На момент відсутності ОСОБА_7 виконувати обов`язки директора ТзОВ «Стоянівнасіння» в с. Стоянові зобов`язаний був заступник директора з технічних питань ОСОБА_22 , який безпосередньо займався організацією праці, допуском до виробництва, нарахуванням заробітної плати тощо, що не потребувало окремого розпорядження директора, оскільки передбачено п.9.7 статуту ТзОВ «Стоянівнасіння».

Інженером з охорони праці ОСОБА_23 було проведено з потерпілим 09.11.2012 року, як з водієм, повторний інструктаж.

Свідки, ті хто безпосередньо бачили потерпілого на завальній ямі, а також ті службові особи, які не були на місці події в цей час, ствердили, що не розуміють, що він там робив, чому ходив по сої, оскільки жодних розпоряджень слідкувати за завальною ямою для потерпілого не було та в його обов`язки це не входило.

Також, під час судового розгляду, судом двічі призначалась судові інженерно-технічні експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності:

- Висновок судової інженерно - технічної в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності експертизи № 2092 від 27.05.2015 р. Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса;

- Висновок судових експертів за результатами проведення додаткової судової інженерно- технічної експертизи з безпеки життєдіяльності Київського науково - дослідного інституту судових експертиз № 23622/23624/15-46 від 18.11.2016 р..

В обох експертизах вказано, що винятково саме дії самого потерпілого ОСОБА_12 перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням нещасного випадку і, що ОСОБА_12 мав можливість уникнути нещасного випадку з ним, однак не скористався такою можливістю, а умисно заліз в завальну яму.

Експерт зробив висновок, що відповідальність за проведення виробничих процесів несуть керівники структурних підрозділів, а не директор підприємства, оскільки це передбачено «Положенням про систему управління охороною праці» ТОВ «Стоянівнасіння».

Сторона захисту також вважає, що суд першої інстанції безпідставно задоволив позовні заяви позивачів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не є належним відповідачем в даній категорії справ.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_24 , який заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

На думку колегії суддів, дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 271 КК України кваліфіковано вірно.

Суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст.17,22,23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дійшов вірного висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 271 КК України доведена повністю.

Встановлені судом першої інстанції обставини належно підтверджуються наданими у судовому засіданні показаннями обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , які є логічними та послідовними та узгоджуються з дослідженими у судовому засіданні: протоколом огляду місця події від 12.12.2012 року, протоколом огляду трупа в м. Радехів з приміщення моргу Радехівського РВ від 13.12.2012 року, висновком експерта № 42/2012 від 08.01.2013 року, висновком експерта № 4366/12-Т від 18.12.2012 року, висновком експерта № 13/13 від 04.01.2013 року, наказом ТзОВ "Стоянівнасіння" від 29.11.2012 року № 29-к, матеріалами спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався 12.12.2012 року з водієм ТзОВ "Стоянівнасіння" ОСОБА_12 , журналом реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці та інструктажів з питань охорони праці на робочому місці ТОВ «Стоянівнасіння», протоколом огляду речових доказів від 12.09.2013 року, актом перевірки суб`єкта господарювання (виробничого об`єкта) від 26.09.2012 року за № 11-12/71, розпорядженням за № 11-12/31 ОСОБА_21 , директору ЗАТ "Стоянівнасіння", від 27.09.2012 року, приписом ОСОБА_21 , директору ЗАТ "Стоянівнасіння", за № 11-12/50 від 27.09.2012 року, рішенням про поновлення роботи (виробництва) від 19.10.2012 року № 11-12/25, актом планової перевірки виробничого об`єкта від 21.06.2011 року № 9-10-60, приписом № 9-10-60 від 21.06.2011 року, розпорядженням № 541/9 від 21.06.2011 року, актом оперативної перевірки № 9-10-85 від 05.08.2011 року, рішенням про поновлення проведення роботи експлуатації об`єкта машини, механізму, устаткування № 4-541/9 від 05.08.2011 року, висновком № 757/761 судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи матеріалів документів за матеріалами кримінального провадження № 0000054 від 28.02.2014 року, висновком судової інженерно-технічної в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності експертизи № 2092 від 27.05.2015 року, висновком додаткової комісійної судової інженерно-технічної експертизи з безпеки життєдіяльності № 23622/23624/15-46 від 18.11.2016 року.

Так, основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України, є суспільні відносини, що забезпечують безпеку праці. Потерпілими можуть бути тільки особи, які мають постійний чи тимчасовий зв`язок з певним підприємством, установою, організацією чи з виробничою діяльністю громадянина - суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема які безпосередньо працюють. Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення включає: 1) порушення законодавчих і інших нормативно-правових актів про охорону праці; 2) загибель людей або настання інших тяжких наслідків (ч. 2); 3) причинний зв`язок між порушеннями вказаних вимог і наслідками.

Суб`єктивна сторона характеризується змішаною або необережною формою вини. Щодо порушення вимог про охорону праці можуть мати місце умисел або необережність, щодо наслідків - необережність. Ставлення суб`єкта до наслідків є визначальним, тому в цілому це кримінальне правопорушення є необережним. Якщо стосовно наслідків суб`єкт діяв з умислом, скоєне кваліфікується як кримінальне правопорушення проти життя і здоров`я особи.

Суб`єкт цього кримінального правопорушення - службова особа, зокрема, підприємства, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки щодо охорони праці.

Для застосування ч. 2 ст. 271 КК України вирішальне значення має саме те, що потерпілий фактично працював на підприємстві, на якому службова особа відповідає за охорону праці, а не юридичне оформлення трудових відносин з потерпілим.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повністю враховано вказівки, викладені Львівським апеляційним судом в ухвалі від 14.03.2024 року та Верховним Судом у цій справі у постанові від 08.06.2023 року.

Колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про те, що в с. Стоянові слідкувати за безпекою праці зобов`язаний був заступник директора з технічних питань ОСОБА_22 , оскільки директор ОСОБА_7 перебував на час випадку у м. Дрогобич. ОСОБА_7 був зобов`язаний забезпечувати охорону праці не тільки на підставі своєї посадової інструкції, а й відповідно до займаної посади, а відтак порушив не тільки свої посадові обов`язки, а й вимоги наведених в обвинуваченні нормативних документів (Правил) з охорони праці.

ОСОБА_7 приступив до виконання обов`язків та здійснення повноважень директора ТзОВ "Стоянівнасіння" з 29.11.2012 року, що підтверджується копією наказу ТзОВ "Стоянівнасіння" від 29.11.2012 року № 29-к.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обвинуваченим ОСОБА_7 порушено вимоги п.3.4.13 «Правил охорони праці у сільськогосподарському виробництві», затверджених наказом Держнаглядохоронпраці 07.02.2000 №18 та вимоги п.1.1., п.3.3.8 «Правил техніки безпеки і виробничої санітарії для підприємств по збереженню і переробці зерна», затверджених наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР 18.04.1988 № 99.

Відповідно до п.3.4.13 «Правил охорони праці у сільськогосподарському виробництві», затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 07.02.2000 року № 18, лазові люки та завальні ями зерноочисних і зерносушильних комплексів, бункерів, башт та інших ємкостей для сипучих матеріалів повинні бути обладнані спеціальними пристроями (решітки, люки, огородження), що запобігають падінню людей.

Відповідно до п.1.1. «Правил техніки безпеки і виробничої санітарії для підприємств по збереженню і переробці зерна», затверджених наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР від 18.04.1988 року № 99, керівник підприємства (організації): Керує роботою по охороні праці і несе відповідальність за стан умов праці, санітарно-побутове обслуговування працюючих, дотримання трудового законодавства;... Головний інженер підприємства (організації): очолює всю інженерно-технічну роботу по створенню здорових і безпечних умов праці, підвищенню культури виробництва і несе відповідальність за стан і зниження виробничого травматизму і професійних захворювань, виконання на підприємстві законів,положень і правил, інструкцій і наказів по питанням охорони праці, приписів технічної інспекції праці ЦК профспілок, держгіртехнагляду, держсанінспекції і Міністерства.

Відповідно до п.3.3.8 «Правил техніки безпеки і виробничої санітарії для підприємств по збереженню і переробці зерна», затверджених наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР від 18.04.1988 року № 99, всі лазові і завантажувальні люки силосів, бункерів і інших пристроїв, незалежно від місця їх розташування, крім кришок, повинні мати надійні металеві решітки з вічками розміром не більше 250x75 мм. Решітки люків не рекомендується поглиблювати більше 60 мм від рівня підлоги приміщення.

Як вбачається з Інструкції з охорони праці для осіб, що виконують роботи в зерноскладах, затвердженої наказом № 31 від 01.11.2012 року директора ТзОВ "Стоянівнасіння" ОСОБА_21 , така підписана директором ОСОБА_21 та узгоджена з виконуючим обов`язки інженера з охорони праці ОСОБА_23 .

Як вбачається із Інструкції з охорони праці № 3 для водія автомобіля внутрішньозаводського транспорту, Інструкції по охороні праці при завантажувально-розвантажувальних роботах із зерном і іншими сипкими вантажами в ж/д вагонах, Інструкцію з охорони праці № 13 для працівників, що виконують роботи з експлуатації й обслуговування норій, такі підписані директором ОСОБА_21 та узгоджені з виконуючим обов`язки інженера з охорони праці ОСОБА_23 .

Як вбачається з висновку № 757/761 судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи матеріалів документів за матеріалами кримінального провадження № 0000054 від 28.02.2014 року, підписи від імені ОСОБА_7 , розташовані в графі «Затверджено» після слів «Директор ТзОВ «Стоянівнасіння»; в графі «З наказом ознайомлений (підпис працівника), після слів «З посадовою інструкцією, правилами внутрішнього розпорядку та умовами праці ознайомлений» на Посадовій інструкції директора ОСОБА_7 , що була затверджена Наказом №29-к від 29 листопада 2012р., виконані однією особою, але не ОСОБА_7 , а іншою особою з намаганням наслідувати справжні підписи ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 в силу займаної посади, як директор підприємства був зобов`язаний вивчати попередньо затверджені інструкції з охорони праці, незважаючи на те, що з їх змістом уже були ознайомлені всі працівники підприємства, і перегляду вони не підлягали.

Колегією суддів не встановлено того, що відповідальність за стан охорони праці на підприємстві його директор ОСОБА_7 на момент події поклав на будь-яку іншу особу, а тому, в силу вимог Закону України «Про охорону праці» та інших нормативних актів зазначених в Акті розслідування нещасного випадку та у висновку додаткової комісійної судової інженерно-технічної експертизи з безпеки життєдіяльності № 23622/23624/15-46 від 18.11.2016 року, ОСОБА_7 був відповідальним за охорону праці на підприємстві як керівник. І час перебування на цій посаді жодним чином не виправдовує недотримання ОСОБА_7 своїх посадових обов`язків.

Окрім того, не встановлено факту реєстрації та функціонування окремого виробничого підрозділу ТзОВ «Стоянівнасіння» в с. Стоянів на момент події, тому ОСОБА_7 був керівником усього підприємства в цілому.

З часу призначення ОСОБА_7 на посаду директора ТзОВ «Стоянівнасіння» до часу настання події, яка призвела до смерті потерпілого ОСОБА_12 , обвинувачений приїздив до комплексу підприємства в с. Стоянів тричі. Під час свого перебування в с. Стоянів обвинувачений знайомився з працівниками, інструкціями з техніки безпеки, здійснював огляд території і будівель підприємства, зокрема оглядав завальні ями, про що ним дано показання під час його допиту в судовому засіданні. Відтак обвинувачений усвідомлював існування на підприємстві робіт з підвищеною небезпекою. Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_7 був зобов`язаний забезпечувати охорону праці не тільки на підставі своєї посадової інструкції, а й відповідно до займаної посади, судом встановлено, що обвинувачений, як директор підприємства, мав обов`язок та реальну можливість знати про існуючі порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці на ввіреному йому підприємстві, а також відповідно такі порушення усунути.

Також правильним є твердження суду першої інстанції про те, що висновок судової інженерно-технічної в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності експертизи № 2092 від 27.05.2015 року не спростовує вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, а лише підтверджує наявність причинного зв`язку наслідків події із діями також і потерпілого ОСОБА_12 .

Окрім того, виконання вимог про охорону праці щодо належного встановлення захисних решіток само собою виключало би потрапляння потерпілого за описаних в обвинуваченні обставин у завальну яму, де його засипало зерном.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що невизнання обвинуваченим своєї вини у порушенні вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, що спричинило загибель людини 12.12.2012 р., є спробою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 271 КК України, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, характеризуючі дані на обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, його матеріальний та сімейний стан, те, що обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 листопада 2023 року справа N641/1067/23, суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що необхідною і достатньою мірою покарання для перевиховання обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів може бути покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Дане покарання є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, які регулюють порядок призначення покарання.

Однак, враховуючи те, що в даному випадку минув строк давності, передбачений ст.49 КК України для кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 Кримінального кодексу України, суд першої інстанції правомірно звільнив ОСОБА_7 від покарання на підставах, передбачених статтею 49 Кримінального кодексу України, відповідно до положень ч.5 ст.74 Кримінального кодексу України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно та у відповідності до положень цивільного та цивільного процесуального Законів судом першої інстанції вирішено питання цивільних позовів у кримінальному провадженні потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , а доводи захисту про те, що заподіяна шкода підлягає стягненню з підприємства «Стоянівнасіння», а не з ОСОБА_7 , не аргументовані. Згідно ухвали Радехівського районного суду Львівської області від 12.11.2013 року частково задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 та залучено як співвідповідача ТзОВ "Стоянівнасіння" за цивільними позовами в кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 ч. 2 за ст. 271 КК України. Від цивільних позивачів таке клопотання не поступало.

Позовні вимоги до ТзОВ "Стоянівнасіння" потерпілі та законний представник неповнолітніх потерпілих ні у цивільних позовах, ані в подальшому в судових засіданнях, не пред`являли, а тому суд першої інстанції правильно вирішив позовні вимоги, пред`явлені до обвинуваченого ОСОБА_7 , як до фізичної особи.

Окрім того ОСОБА_7 відшкодував родині загиблого ОСОБА_12 заподіяну шкоду, у зв`язку із чим дружина загиблого ОСОБА_14 відмовилась від позовних вимог (т. 7 а.с. 66)

Також колегією суддів констатовано, що інші доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду чи призначення нового розгляду у суді першої інстанції, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Виходячи з усього вище наведеного, вирок Жовківського районного суду Львівської області від 28.04.2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 271 КК України, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Жовківського районного суду Львівської області від 28.04.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 271 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4