ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0000035 від 03 липня 2025 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого, одруженого, непрацюючого, із вищою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ :

Наказом Головного Управління ДСНС України в Рівненській області від 12.04.2023 № 102 о/с фахівця (з реагування на надзвичайні ситуації) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Рівне) Головного управління ДСНС України у Рівненській області старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_3 , призначено на посаду заступника начальника 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Здолбунів) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Рівне) Головного управління ДСНС України у Рівненській області.

Надалі, згідно наказу т.в.о. начальника (по особовому складу) Головного Управління ДСНС України в Рівненській області від 10.09.2023 № 275 о/с старшому лейтенанту служби цивільного захисту ОСОБА_3 , заступнику начальника 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Здолбунів) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Рівне) Головного управління ДСНС України у Рівненській області присвоєно спеціальне звання середнього начальницького складу капітан служби цивільного захисту.

Згідно із підпунктом «д» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон), суб?єктами, на яких поширюється дія вказаного Закону, є особи начальницького складу служби цивільного захисту.

Відповідно до пункту 15 Положення про проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 11.07.2013 № 593 (далі- Положення № 593) склад осіб, які перебувають на службі цивільного захисту, поділяється на рядовий і начальницький. Начальницький склад поділяється на молодший, середній, старший і вищий.

Згідно із пунктом 6 Положення особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу) є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

На дату звільнення 23.09.2024 ОСОБА_3 перебував у спеціальному званні капітан служби цивільного захисту, яке відноситься до категорії середнього начальницького складу.

Згідно пункту 6 Положення № 593 особи начальницького складу є особами, уповноваженими на виконання функцій держави, на яких поширюється дія вимог та обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

23.09.2024 ОСОБА_3 під час припинення (звільнення) контракту був ознайомлений з пам`яткою при звільненні зі служби цивільного захисту з ДСНС України, як суб`єкт декларування про дотримання вимог, передбачених Законом України « Про запобігання корупції», у тому числі щодо необхідності виконання положень ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Таким чином ОСОБА_3 , будучи суб?єктом декларування відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону, зобов`язаний був у порядку і у строк, передбачені законодавством, подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр), декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, та щорічну декларацію за 2024 рік за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції (далі Національне агентство).

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Разом з тим, ч. 1 ст. 65-1 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в ч. 1 ст. 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в»-«ґ» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а», «в»-«ґ» пункту 2 частини першої статті 3 Закону, зобов`язані до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до наказу Головного управління ДСНС України в Рівненській області від 20.09.2024 № 358 капітана служби цивільного захисту ОСОБА_3 , заступника начальника 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Здолбунів) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Рівне) Головного управління ДСНС України в Рівненській області, з 23.09.2024 звільнено зі служби цивільного захисту на підставі підпункту 9 пункту 176 (за згодою сторін) Положення № 593.

За таких обставин ОСОБА_3 в порушення вимог Закону щодо необхідності подання декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, не подав декларацію особи при звільненні за період не охоплений раніше поданими деклараціями, зокрема з 01.01.2024 по 23.09.2024, а також не подав щорічну декларацію за 2024 рік до 01.04.2025, з огляду на таке.

Відповідно до Закону України від 08.07.2022 № 2381-IХ «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо особливостей застосування законодавства у сфері запобігання корупції в умовах воєнного стану», який набрав чинності 03.08.2022, суб`єкт декларування зобов`язаний подати декларацію, кінцевий строк подання якої припадає на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», протягом дев`яноста календарних днів з дня його припинення чи скасування.

Законом України від 20.09.2023 № 3384-IХ «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», який набрав чинності 12.10.2023, відновлено декларування у порядку та строки, що визначені ст. 45 Закону.

Відповідно до п.п. 2 п. 2 розділу ІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства від 23.07.2021 № 449/21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.07.2021 за № 987/36609, декларація при звільненні подається за період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду, яким є останній день здійснення діяльності.

Під раніше поданими деклараціями розуміються декларації, що були подані до Реєстру відповідно до Закону.

Поряд з тим, в умовах воєнного стану Законом можуть бути встановлені інші строки подання щорічної декларації.

Оскільки ОСОБА_3 звільнився із служби цивільного захисту 23.09.2024, він зобов`язаний був не пізніше 23.10.2024 подати декларацію при звільненні за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, зокрема з 01.01.2024 по 23.09.2024, а також подати щорічну декларацію за 2024 рік до 01.04.2025 шляхом заповнення відповідної форми на веб-сайті Національного агентства в Реєстрі.

Станом на 05.08.2025 згідно з відомостями Реєстру, декларацію при звільненні за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, з 01.01.2024 по 23.09.2024, а також щорічну декларацію за 2024 рік до 01.04.2025 ОСОБА_3 не подав, хоча з вимогами Закону був ознайомлений під підпис.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи згідно із вимогами підпункту «д» пункту 1 частини першої статті 3 Закону суб`єктом декларування та маючи встановлений Законом обов`язок подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями (при звільненні), а саме за період з 01.01.2024 по 23.09.2024, у вказаний термін, тобто по 23.10.2024, не зробив цього, після чого, достовірно знаючи про необхідність подання декларації при звільненні шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (при звільненні), маючи безперешкодну можливість вчинити ці дії, в період з 23.09.2024 по 23.10.2024, умисно не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями (при звільненні), а саме за період з 01.01.2024 по 23.09.2024.

Крім того ОСОБА_3 , будучи згідно із вимогами підпункту «д» пункту 1 частини першої статті 3 Закону суб`єктом декларування та маючи встановлений Законом обов`язок подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме за 2024 рік, у вказаний термін, тобто до 01.04.2025 не зробив цього, після чого, достовірно знаючи про необхідність подання декларації шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (щорічної за 2024 рік), маючи безперешкодну можливість вчинити ці дії, в період з 01.01.2025 по 31.03.2025, умисно не подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2024 рік.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366-3 КК України, своїми умисними діями, які виразились у неподанні суб"єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України " Про запобігання корупції".

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих його даних.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся та показав, що він проходив службу станом на 23.09.2024 і перебував у спеціальному званні - капітан служби цивільного захисту ДСНС України, яке відноситься до категоріїї середнього начальницького складу. Він був ознайомлений на час припинення ( звільнення) контракту з пам"яткою щодо необхідності подання декларації, передбаченої вимогами Закону України "Про запобігання корупціїї". Однак він із власних причин, не подав в період з 23.09.2024 по 23.10.2024 декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями (при звільненні), в саме за період з 01.01.2024 по 23.09.2024. Крім того, він аналогічно не подав декларацію в період з 01.01.2025 по 31.03.2025, за 2024 рік. Просить суд призначити йому міру покарання у виді штрафу.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366-3 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 , то він раніше не судимий, згідно інформації КЗ «Рівненського обласного центру психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради, на диспансерному обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання де характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, до вчинення кримінального правопорушення займався суспільно-корисливою працею, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обтяжуючих покарання обставин, судом не встановлено.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, суд прийшов до переконання, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, винуватість якого підтверджено належними та допустимими доказами.

Що стосується щирого каяття, то суд приходить до переконання, про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки обвинувачений як протягом досудового розслідування так і під час судового розгляду щиро покаявся у вчиненому, висловлював жаль з приводу вчиненого.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, ненастання тяжких наслідків, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України та призначити покарання у виді 2500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 42500 (сорок дві тисячи пятсот) гривень, з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на один рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з моменту набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя