Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000635, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.08.2025 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000635, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.08.2025 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, в якому просить накласти арешт на майно, яким є перепустка щодо руху транспортних засобів під час комендантської години серії КУ НОМЕР_2, видана Добровольчим формуванням ВТГ Вишгород 1 на транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була вилучена у останнього під час огляду місця події 24.08.2025 за адресою АДРЕСА_1.

Клопотання обґрунтоване тим, що зазначена у клопотанні перепустка має ознаки підробки та в подальшому буде визнана речовим доказом у кримінальному провадженні у відповідності до положень ст. 98 КПК України, та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання із наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Представник власника майна заперечила щодо арешту майна, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши прокурора та представника власника майна, дослідивши матеріали клопотання та надані прокурором матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

Частиною 1 ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 4 статті 173 КПК України).

Крім цього, згідно з вимогами ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинні бути зазначена, зокрема, достатня, належна, допустима, достовірна сукупність доказів, що майно, щодо якого здійснюється клопотання, є предметом, засобом чи знаряддям його вчинення, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого кримінального правопорушення, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Як встановлено слідчим суддею, 24.08.2025 до Подільського УП ГУНП надійшов рапорт від працівників поліції про те, що 24.08.2025 за адресою АДРЕСА_1 було зупинено транспортний засіб марки «Toyota Camry», сірого кольору, д.н.з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого було виявлено перепустку для проїзду в комендантську годину КУ НОМЕР_2, видану Добровольчим формуванням ВТГ Вишгород 1 на транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ознаками підробки.

Тоді ж, під час огляду місця події ОСОБА_5 добровільно надав вказану перепустку дізнавачу ВД Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 та її було поміщено до спецпакету «WAR 1080039».

За вказаним фактом 24.08.2025 прокурором Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.08.2025 за №0000635 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється відділом дізнання Подільського УП ГУНП у м. Києві.

Постановою дізнавача ВД Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 від 24.08.2025 вилучену у ОСОБА_5 перепустку визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000635 від 24.08.2025.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що вилучена перепустка є речовим доказом з огляду на обставини, встановлені під час досудового розслідування.

Разом із цим, додані до клопотання матеріали не містять доказів, що зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки як в самому клопотанні прокурора, так і в постанові про визнання речовими доказами, відсутнє будь-яке обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України його визнано речовим доказом.

При цьому слідчий суддя також враховує, що прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що вказана перепустка є предметом злочинної діяльності або об`єктом вчинення кримінального правопорушення, щодо якого проводиться досудове розслідування.

Прокурором не надано доказів одержання такого майна злочинних шляхом, а також не обґрунтовано, яким чином вказане майно кваліфікується саме як таке, що набуте у ході кримінально-протиправної діяльності.

У клопотанні міститься лише необґрунтоване твердження, що вилучене майно має значення речового доказу у кримінальному провадженні, а будь-яких вагомих мотивів такому висновку у ньому не наведено.

Крім того, під час надання пояснень у судовому засіданні 28.08.2025 прокурор зазначив, що накладення арешту на вилучену перепустку необхідне у тому числі для призначення технічної експертизи документів щодо такого документу.

Водночас, прокурор не зміг повідомити чи була призначена така експертиза на час проведення судового засідання.

У судовому засіданні 02.09.2025 прокурором було надано для огляду слідчому судді матеріали кримінального провадження №0000635 від 24.08.2025.

Вивченням вказаних матеріалів слідчим суддею було встановлено, що 24.08.2025 дізнавачем ВД Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 винесено постанову про призначення технічної експертизи документів щодо вилученої перепустки, виконання якої доручено експертам Київського НДЕКЦ МВС України.

Із пояснень прокурора у судовому засіданні встановлено, що така постанова була направлена на виконання до експертної установи.

Однак в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості щодо фактичного направлення вказаного документа до експертної установи, як і відсутні відомості щодо фактичного місцезнаходження вилученого у ОСОБА_5 майна.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що на даному етапі досудового розслідування застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження є недоцільним та суперечитиме завданням кримінального провадження, визначеним статтею 2 КПК України.

При цьому слідчий суддя також враховує, що положення статей 7, 16 КПК України, згідно з якими загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Слідчий суддя також виходить із того, що у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

З огляду на наведене, враховуючи, що прокурором не доведено необхідність накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні поданого клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 167-169, 170-173, 309 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000635, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.08.2025 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про арешт майна, яким є перепустка щодо руху транспортних засобів під час комендантської години серії КУ НОМЕР_2, видана Добровольчим формуванням ВТГ Вишгород 1 на транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була вилучена у останнього під час огляду місця події 24.08.2025 за адресою АДРЕСА_1, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. КиєваОСОБА_1