Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Рівне

Справа № 4815/88/20

Провадження № 11-кп/4815/93/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області матеріали кримінального провадження № 0000010 від 21.01.2020 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2023 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, і призначено покарання - штраф у розмірі чотири тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68.000 грн, з позбавленням права обіймати посади у державній службі з надзвичайних ситуацій України на строк три роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в розмірі 6 330.70 грн. та вирішено питання щодо речових доказів і арешту майна.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 перебуваючи на посаді провідного інспектора Радивилівського районного сектору Головного управління ДСНС України в Рівненській області, будучи працівником правоохоронного органу, уповноваженим на здійснення функцій представника влади, службовою особою, на якого, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, покладено обов`язки діяти лише в межах повноважень та способом, передбаченим Конституцією України і Законами України, та суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, передбачені ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 року № 1700-VІІ, якому забороняється використовувати свої службові повноваження, своє становище та пов`язані з цим можливості, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер діяння, з корисливих мотивів, перебуваючи вранці 21.12.2019 року на території Радивилівського РС ГУ ДСНС в Рівненській області, що за адресою: м Радивилів вул. О. Невського 45, використовуючи своє службове становище, в усній формі висловив ОСОБА_9 незаконну вимогу в передачі 300 доларів США, що, згідно з курсом НБУ становило 6997,5852 грн, за не проведення перевірки та фіксації виявлених недоліків у сфері протипожежної безпеки ФОП ОСОБА_8 - матері останнього, яка здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 .

05 лютого 2020 року близько 19 год. 10 хв. ОСОБА_6 , діючи на виконання свого протиправного умислу, очікуючи виконання самим суб`єктом господарювання або особою, яка представляє його інтереси, висунутої ним незаконної вимоги в наданні неправомірної вигоди, перебуваючи поблизу будинку № 33 на вул. Почаївській в м. Радивилів Рівненської області, усвідомлюючи характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою незаконного особистого збагачення, одержав від товариша ОСОБА_9 - ОСОБА_10 неправомірну вигоду в розмірі 300 доларів США, що, згідно з курсом НБУ становило 7455,69 грн, за не вчинення в інтересах фізичної особи підприємця ОСОБА_8 дій, спрямованих на проведення перевірки у сфері протипожежної безпеки та не виявлення такого роду недоліків у випадку її проведення, а також не вжиття інших заходів до повного або часткового зупинення її підприємницької діяльності, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 368 КК України, - одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням свого службового становища.

У поданих апеляційних скаргах:

Обвинувачений ОСОБА_6 , покликаючись на незаконність вироку, зазначає, що досудове розслідування кримінального провадження та судове слідство проведено з істотними порушеннями вимог КПК, без належної оцінки відомостей за результатами НРСД, показань ОСОБА_8 , згідно яких ніхто у неї ніяких коштів не вимагав, та про вокативних дій працівників ДБР, що має істотне значення у даній справі.

Просить вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16.11.2023 року скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 384 КПК України.

Захисник - адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на незаконність оскаржуваного вироку, доводить, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи, а стороною обвинувачення вина ОСОБА_6 не доведена належними та допустимими доказами, які зібрано з порушеннями вимог КПК України.

Просить вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати із закриттям провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 384 КПК України.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник змінили апеляційні вимоги, подано письмове клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальностіза ч. 1 ст. 368 КК України.

У клопотанні ОСОБА_6 зазначає, що час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 368 КК України, у якому він не визнає себе винним, - 05 лютого 2020 року, а, отже, минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені законом.

Просить звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, скасувати вирок місцевого суду і закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України, вирішивши при цьому питання про повернення належних йому речових доказів у провадженні- мобільного телефону з сім - картками, ключів, блокноту, конверту з персональними даними, службового посвідчення та грошових коштів в сумі 2050 та 395 грн, поміщених у сейф-пакети.

Прокурором подано заперечення на клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч.2 ст. 284 КПК України, у якому прокурор зазначає, що ухвалений стосовно ОСОБА_6 обвинувальний вирок є законним і обґрунтованим, сам обвинувачений та сторона захисту, ухилялися від явки до суду та свідомо затягували розгляд справи, що призвело до закінчення строків давності розгляду кримінального провадження, а, відтак, просить відмовити в задоволенні клопотання в частині скасування вироку, який залишити без змін. Не заперечує при цьому проти вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника - адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на задоволення поданого письмового клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на що ОСОБА_6 дає свою згоду, думку прокурора, який покликається на свідоме затягування розгляду апеляційних скарг обвинуваченим та стороною захисту, у зв`язку з чим просить вирок суду залишити без змін, як законний та обґрунтований, а заявлене клопотання вирішити по суті у відповідності з вимогами закону, що підтримується потерпілою ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

За положеннями п.1, п.3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку і до набрання вироком законної сили минуло два роки; з дня вчинення нетяжкого злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Положення ч. 1-3 ст. 49 КК України, якими передбачено підстави та умови звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не наділяють суд дискрецією. Адже законодавець чітко визначив, що суд звільняє від кримінальної відповідальності особу у разі існування підстав для застосування положень ст. 49 КК. Ця підстава звільнення від кримінальної відповідальності є безумовною, на відміну від інших, наприклад, передбачених ст. ст. 47, 48 КК, в яких вказано, що суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Колегією суддів встановлено, що з моменту інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, віднесеного законом до нетяжких злочинів, на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто, до набрання вироком законної сили, минуло п`ять років, а, відтак, на підставі ст.49 КК України ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Під ухиленням від слідства або суду варто розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (постанова Верховного Суду України від 19 березня 2015 року у справі N 5-1кс15).

Під час з`ясування, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим, та яка зобов`язана з`являтися до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак, вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування "місцезнаходження підозрюваного невідоме" може мати місце, як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Колегією суддів встановлено, що впродовж досудового розслідування та під час розгляду провадження судом першої інстанції ОСОБА_6 не ухилявся від слідства і суду та не вчинив нового злочину, а, отже, підстави для зупинення чи переривання строку давності, передбачені п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, відсутні.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним, і імперативний обов`язок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності покладено саме на суд, а не на обвинуваченого чи сторону захисту, які мають право заявити відповідне клопотання.

Доводи прокурора про те, що невизнання ОСОБА_6 , який, як і захисник, на його думку, свідомо затягували розгляд апеляційних скарг, що призвело до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 368 КК України, своєї вини та заперечення факту вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, позбавляє суд апеляційної інстанції можливості звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставах, визначених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, та закрити кримінальне провадження, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не є переконливими.

За змістом статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода самого обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України, жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а, отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення, та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Відтак, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією ККС Верховного Суду, висловленою у постановах від 29.07.2021 року ( справа № 552/5595/18 провадження № 51-5289км19, та від 18.02.2025 року (справа № 712/8174/23 провадження № 51-2807 км 24).

Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності підлягає закриттю, а згідно вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, має скасувати обвинувальний вирок із закриттям провадження.

Об`єднана палата ККС Верховного Суду зробила висновок про те, що, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування, та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі, й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (постанова від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17).

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що витрати на проведення експертиз в розмірі 6330,70 грн. не підлягають стягненню з ОСОБА_6 , а підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 284-286, 405, 407, 417 КПК України, ст. 49 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 з урахуванням внесених змін задовольнити.

ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.

Речові докази - мобільний телефон марки "XIAOMI" IMEI: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 з сім - карткою за номером: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , брелок та ключі з емблемою "Volkswagen", ключ з написом "Hiluke", блокнот зеленого кольору, конверт з персональними даними ОСОБА_6 , службове посвідчення ГУ ДСНС серії РВ № НОМЕР_5, грошові кошти в сумі 2050 грн. та 395 грн, поміщені у сейф-пакети № В1007217, № S1011690 - повернути ОСОБА_6 .

Витрати за проведення експертиз в сумі 6330, 70 грн. віднести за рахунок держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2