Справа № 569/1613/18
УХВАЛА

09 травня 2025 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду

Рівненської області ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

скаржника ОСОБА_3

представника скаржника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Рівне скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до Рівненського міського суду на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження.

В скарзі зазначає, що ОСОБА_3 , відповідно до ст. 303 КПК України, подає скаргу на постанову дізнавача Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_5 від 01.02.2025 року про закриття кримінального провадження №0002769 від 23.04.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Копію постанови від 01.02.2025 року про закриття провадження я отримав 10.03.2025 року, що підтверджується відповідною відміткою в матеріалах справи. Таким чином, скарга подається з дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 304 КПК України.

Вважає постанову не обґрунтованою, передчасною та незаконною, а тому вона підлягає скасуванню з огляду на:

Необґрунтованість висновків, які містяться в постанові, щодо обставин, які повинні бути встановлені слідчим, та завчасність висновку про відсутність складу злочину або події злочину;

Не проведення дізнавачем необхідного та повного переліку слідчих дій, спрямованих на встановлення істини у справі;

Відсутність належної кваліфікації дізнавача, що призвело до поверхневого аналізу доказів та необґрунтованих висновків.

Обґрунтованість висновків дізнавача та порушення вимог ст. 110 КПК України

Дізнавач у постанові зазначає, що кредитні договори, оформлення яких ОСОБА_6 заперечував, були підписані ним особисто, що підтверджено почеркознавчими експертизами. Таким чином, дізнавач фактично встановив факт надання Дудашем завідомо неправдивих показань, однак закрив провадження, посилаючись на відсутність умислу, яку жодними доказами не підтвердив та належним чином не обґрунтував.

У постанові не враховано, що під час допитів як потерпілого, ОСОБА_6 попереджений підпідпис про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиві показання.

Також, дізнавач проігнорував такі факти:

ОСОБА_6 підтвердив свої не правдиві показання в суді, що виключає випадкову помилку та доводить їх умисний характер.

Із названих йому 28-ми кредитних договорів він заперечив оформлення 19-и, що свідчить про усвідомленість його дій та спростовує його твердження про "погану пам`ять".

Мав мотив повернути свої кошти, вкладені у Кредитну спілку за рахунок ОСОБА_3 , отримавши не лише суму депозиту, а й додаткове відшкодування моральної шкоди, чого не зміг добитися від Кредитної спілки через суд.

Постанова дізнавача не містить обґрунтованих мотивів, базується на припущеннях та не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, а тому є незаконною та не обґрунтованою.

2. Не проведення дізнавачем необхідного та повного переліку слідчих дій, спрямованих на встановлення істини у справі.

Дізнавач не виконав вказівки процесуального прокурора ОСОБА_7 від 18.12.2024 року зокрема:

не проаналізував звукозапис свідчень під час судового розгляду;

не встановив, чи досліджувалися кредитні договори в суді та яку оцінку їм надав суд;

не врахував покази учасників провадження щодо їх укладення;

потерпілий ОСОБА_6 уході досудового розслідування та судового розгляду неодноразово давав показання, які суперечили фактичним обставинам кримінальному провадженні №0000058, що зафіксовано у протоколі допиту та у тексті вироку.

Ці процесуальні дії критично важливі для повного та об`єктивного розгляду справи, однак жодних доказів їх виконання в матеріалах провадження немає.

Необ`єктивний, упереджений підхід дізнавача та ухилення від предмета розслідування

Дізнавач у постанові замість аналізу неправдивих свідчень ОСОБА_6 зосередив увагу на кримінальній справі щодо ОСОБА_3 , фактично виправдовуючи ОСОБА_6 .

При цьому дізнавач:

не проаналізував, що не правдиві показання ОСОБА_6 вплинули на вирішення справи по суті, зокрема:

чи використовувалися вони як доказ обвинувачення;

чи посилався на них суд у вироку;

чи вплинули вони на кваліфікацію злочину.

Безпідставно приділив багато уваги депозитним договорам, які не є предметом цього кримінального провадження та не мають відношення до обставин справи, що є від ходом від предмета розслідування.

Закриття провадження обґрунтоване лише припущенням дізнавача про відсутність умислу в діях Дудаша, без належного дослідження всіх фактів. Водночас наявні у справі докази свідчать про протилежне, протее дізнавач їх не врахував і не наддав жодного обґрунтування своєму висновку.

Крім того, кредитні договори, щодо яких ОСОБА_6 надавав неправдиві показання, включені до обвинувального вироку у кримінальному провадженні №0000058. Суми за цими договорами визнані як частина незаконно привласнених коштів та вплинули на загальну сумуначебто заволодіння чужим майном. Фіктивне оформлення кредитних договорів визначене як спосіб вчинення злочину.Почеркознавча експертиза підтвердила, що ці договори підписані ОСОБА_6 , а у вироку суду зазначено зовсім інше.

Такі дії дізнавача порушують вимоги ст. 2 КПК України, оскільки не забезпечено повного та не упередженого розслідування у межах кримінального провадження.

Недотримання законності під час досудового розслідування та порушення правил підслідності

Дізнавач закрив провадження за ч. 1 ст. 384 КК України, хоча потерпілий ОСОБА_3 звертався із заявою про злочин за ч. 2 ст. 384 КК України, що є злочином, а не проступком, і відповідно мало розслідуватися слідчими, а не дізнавачами.

26.12.2024 року потерпілий подавав клопотання про зміну кваліфікації правопорушення, але процесуальний прокурор відмовив у його задоволенні через невиконання дізнавачем вказівок. Відповідна постанова скасована судом лише 17.02.2025 року, оскільки прокурор не з`являвся на засідання. Ухвалою суду прокурора зобов`язано повторно розглянути питання про перекваліфікацію, протецього не зроблено.

Відсутність у дізнавача належної компетенції у розслідуванні кримінальних злочинів призвела до поверхневого аналізу доказів та не правомірного закриття провадження.

Крім того, у висновкахдізнавача є прямі суперечності:

Дізнавач одночасно зазначає, що кредити все ж таки оформлювалися ОСОБА_6 та були погашені, але при цьому немає доказів отримання коштів, посилаючись на відсутність актів приймання-передачі.

Водночас у матеріалах справи є видаткові касові ордери із підписами Дудаша, справжність яких підтверджена почеркознавчою експертизою, про що дізнавач також зазначає у постанові.

Ці суперечності свідчать про необґрунтованість висновків дізнавача, щодо датково підтверджує його не компетентність у дослідженні фінансових документів та аналізі доказів.

Порушення вимог КПК України та неправомірне закриття кримінального провадження

Закриття кримінального провадження відбулося з порушенням норм КПК України, що підтверджується наступним:

Порушення вимог до обґрунтування постанови

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, мотивувальна частина постанови повинна містити:

Зміст обставин, які є підставами для прийняття рішення;

Мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на норми КПК України.

Дізнавач не наддав належного обґрунтування закриття провадження, що є прямим порушенням вимог цієї статті.

Порушення принципу повного та не упередженого розслідування

Відповіднодо ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є повне, всебічне та не упереджене розслідування для встановлення істини.

Дізнавач не виконав усіх необхідних слідчих дій, зокрема не проаналізував вплив неправдивих свідчень ОСОБА_8 на обвинувальний вирок, не надав оцінки аудіозапис судових засідань та не дослідив роль цих свідчень у кваліфікації злочину.

Дізнавач безпідставно визначив відсутність умислу в діях Дудаша, не обґрунтувавши цежодними доказами.

Неправильна кваліфікація правопорушення та порушення правил підслідності

Дізнавач розслідував провадження за ч. 1 ст. 384 КК України, хоча відповідно до обставин справи злочин мав би кваліфікуватися за ч. 2 ст. 384 КК України, що входить до компетенції слідчих, а не дізнавачів.

Процесуальний прокурор не виконав ухвалу суду щодо повторного розгляду питання перекваліфікації, що фактично залишило справу без належного процесуального контролю.

Таким чином, досудове розслідування проведено з порушенням норм КПК України, а постанова про закриття кримінального провадження є незаконною та не обґрунтованою, що є підставою для її скасування.

Скаржник ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні вимоги скарги підтримали просили їх задоволити.

Дізнавач в судове засідання не з`явилася, про час місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини своєї неявки до суду не повідомила.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали скарги та перевіривши факти, які в ній викладені, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора;1-1) скасування повідомлення про підозру;2) зобов`язання припинити дію;3) зобов`язання вчинити певну дію;4) відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч.5 ст. 284 КПК України копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як встановлено в судовому засіданні, що 01.02.2025 року дізнавач Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_9 винесла постанову про закриття кримінального провадження №0002769 від 23.04.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Дізнавачем Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 з моменту прийняття кримінального провадження за №0002769 від 23.04.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, до свого провадження не проведено слідчої дії для перевірки доводів потерпілого з метою встановлення істини по справі.

У зв`язку з вище викладеним постанова дізнавача Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_10 від 01.02.2025 року, є незаконною і необґрунтованою, оскільки дізнавачем не проведено необхідного та повного переліку слідчих дій, спрямованих на встановлення істини у справі.

Дізнавач не виконав вказівки процесуального прокурора ОСОБА_7 від 18.12.2024 року зокрема: не проаналізував звукозапис свідчень під час судового розгляду; не встановив, чи досліджувалися кредитні договори в суді та яку оцінку їм надав суд; не врахував покази учасників провадження щодо їх укладення; потерпілий ОСОБА_6 уході досудового розслідування та судового розгляду неодноразово давав показання, які суперечили фактичним обставинам кримінальному провадженні №0000058, що зафіксовано у протоколі допиту та у тексті вироку.

Дізнавач у постанові не проаналізував, що не правдиві показання ОСОБА_6 вплинули на вирішення справи по суті, зокрема: чи використовувалися вони як доказ обвинувачення; чи посилався на них суд у вироку; чи вплинули вони на кваліфікацію злочину.

Наведене свідчить про неповноту проведеного слідства, та передчасність висновків слідчого про відсутність об`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Крім того при винесенні оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження слідчий не в повній мірі дотримався вимог як кримінального процесуального законодавства, так і практики ЄСПЛ щодо вмотивування і обґрунтування свого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно ч.1 ст.18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

У відповідності з вимогамип.2ч.5ст.110КПК України мотивувальна частина постанови слідчого повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» зазначив, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчі судді при розгляді скарги на відповідні постанови з`ясовують питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Враховуючи важливість інституту закриття кримінального провадження для належної реалізації прав осіб, пов`язаних із вчиненням кримінального правопорушення, ухвали слідчих суддів, які постановляють за результатами розгляду скарги на постанову про закриття кримінального провадження, мають містити відповіді на всі доводи скаржника, які зумовили звернення до слідчого судді.

Суди з метою забезпечення єдності судової практики, зокрема в частині її відповідності міжнародним стандартам, здійснюючи правосуддя, поряд із нормами національного законодавства мають застосовувати і норми Конвенції. Оскільки у Конвенції є низка характерних особливостей, її положення мають загальний характер, а права людини здебільшого констатуються у ній в абстрактній, оціночній формі, правильне розуміння її норм розкривається у рішеннях ЄСПЛ, які містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав.

Як наголошено у п. 25 Висновку № 9 (2006) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо ролі національних суддів у забезпеченні ефективного застосування міжнародного та європейського права: «національні суди є відповідальними за застосування європейського права. Від них у багатьох випадках вимагається його пряме застосування. Від них також вимагається тлумачення національного права у відповідності з європейськими стандартами. Відтак для реалізації ефективного захисту гарантованих прав і свобод громадян та уникнення у подальшому порушень Конвенції існують всі підстави для застосування у судовій практиці національних судів (їх рішеннях) правових позицій (практики) ЄСПЛ у контексті законодавства України та Конвенції.

Право на вмотивоване рішення витікає з більш загального принципу, закріпленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає людину від свавілля. Національне рішення повинно містити виклад причин, достатніх для відповіді на фактичні і правові (матеріально-правові чи процесуальні) доводи сторін у всіх їх суттєвих аспектах (Рішення ЄСПЛ Руїс Торіха проти Іспанії, 9 грудня 1994 р., п.п.29-30)

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні Бєлоусов проти України у п.55 зазначив: мінімальні стандарти ефективності, визначені практикою Суду, включають в себе вимоги що розслідування має бути ретельним, незалежним, безстороннім та підконтрольним громадськості, а також, що компетентні органи влади повинні діяти зі зразковою ретельністю і оперативністю. (Алексахін проти України п.55)

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стосовно вмотивованості рішень органів з вирішення спорів або судових рішень, то у таких рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У рішенні «Серявін та інші проти України» Суд зазначив, п.58. Суд повторює, що згідно з вставленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються … орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), No 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), No 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Крім того, ні прокурор ні дізнавач в судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим суд бере до уваги доводи заявника які зазначені у його скарзі.

У зв`язку з викладеним слідчий суддя вважає, що подана скарга ОСОБА_3 є обґрунтованою, доводи підтверджені, а тому є такою, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 284, 303, 307 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження - задоволити.

Скасувати постанову дізнавача Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області від 01.02.2025 року про закриття кримінального провадження №0002769 від 23.04.2017 року.

Зобов`язати відповідний орган відновити досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_11