УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 134/1312/21

провадження № 51 - 2866 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Крижопільського районного суду від 10 березня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ,

установив:

За вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 березня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2023 року за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 185 КК, з урахуванням ч.1 ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань призначених за цим вирокомта вироком Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2023 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

Вирішено питання про долю речових доказів і стягнення процесуальних витрат.

Суд першої інстанції встановив, що 07 травня 2021 року о 17:40 ОСОБА_6

та ОСОБА_5 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, біля домогосподарства АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи узгоджено, підійшли до потерпілого ОСОБА_7 , який хотів зайти у подвір`я зазначеного домогосподарства, де ОСОБА_5 застосовуючи насильство, яке не

є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, кулаком наніс йому один удар в обличчя, від чого той впав на землю. Після цього ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 не звертаючи уваги на наявність сторонніх осіб, а саме

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , продовжили застосовувати до потерпілого насильство, яке не було небезпечним для його життя та здоров`я і завдали йому кількох ударів ногами у різні частини тіла. Крім того ОСОБА_5 , тримаючи ОСОБА_7 за верхній одяг, декілька разів вдарив його головою об металеву частину воріт. В подальшому, реалізовуючи спільний злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_6 дістав з лівої кишені куртки ОСОБА_7 мобільний телефон «Huawei», вартістю 1116,67 грн і помістив до своєї кишені. В свою чергу ОСОБА_5 підібрав належний ОСОБА_7 пакет, в якому знаходились речі останнього загальною вартістю 411,98 грн. Заволодівши речами потерпілого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця події зникли та викраденим розпорядилися на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1528,65 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року цей вирок стосовно ОСОБА_6 змінено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК, з урахуванням положень ст. 72 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за новим вироком та вироком Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2023 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення з підстав, передбачених ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), і призначити новий розгляду у суді першої інстанції. Вказує, що висновки судів щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, не підтверджуються належними і допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду, та ґрунтуються на припущеннях, яким не надано належної оцінки. Зауважує, що судами не встановлено наявності у ОСОБА_5 умислу на відкрите викрадення чужого майна, не наведено доказів попередньої змови чи корисливого мотиву, що свідчить про невідповідність кваліфікації його дій вимогам закону. Обставини справи вказують на наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, а не ч. 2 ст. 186 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність доказів.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, зробив на підставі оцінки показань потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_8 та сукупності досліджених письмових доказів, у тому числі, протоколів затримання, огляду місця події та обшуку

від 07 травня 2021 року, зважування від 12 травня 2021 року; висновків судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/102-21/7286-ТВ від 19 травня 2021 року,

експерта № 182 від 13 травня 2021 року, № 054 від 18 червня 2021 року, рапортом помічника чергового ВП № 1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області

від 07 травня 2021 року.

Оцінивши вказані докази у їх сукупності, місцевий суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 при вчиненні злочину діяли спільно, як співвиконавці.

Не погодившись із вироком, захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду погодився

із правильністю наведених у ньому висновків та встановив, що місцевий суд належним чином дослідив письмові докази, надані стороною обвинувачення, які підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

У своїх рішеннях, Верховний Суд неодноразово зазначав, що домовленість групи осіб на спільне вчинення злочину може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, безпосередньо через поведінку осіб, з якої походить висновок про відповідний намір, наприклад, жести, міміка, певні рухи тіла, які визначають спільний намір, внаслідок яких дії співучасників стають узгодженими. Під час вчинення кримінального правопорушення кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення спільної мети. Відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, має місце тоді, коли в ньому брали участь принаймні дві особи, які домовились про спільне його вчинення. Разом із тим відповідальність за ч. 2

ст. 186 КК настає для всіх співучасників, незважаючи на те, яку саме роль кожен із них виконував. Попередня змова щодо вчинення грабежу свідчить про те, що дії винних осіб, незалежно від їх ролі, були об`єднані єдиним умислом спрямованим на протиправне викрадення чужого майна. Така позиція висловлена, зокрема у постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 року (справа № 461/4495/21, провадження № 51-3116 км 22).

Перевіривши доводи касаційної скарги Суд погоджується з правильністю висновків судів першої та апеляційної інстанцій в судових рішеннях про те, що доводи сторони захисту щодо відсутності у засуджених спільного умислу на відкрите викрадення чужого майна є безпідставними, оскільки досліджені під час судового розгляду докази у своїй сукупності підтверджують, що засуджені діяли узгоджено, маючи спільний умисел на вчинення кримінального правопорушення.

У своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли умотивованого висновку, що дії засуджених під час вчинення злочину свідчили про попереднє узгодження та спільну участь у відкритому заволодінні майном потерпілого, що підтверджується дослідженими у справі доказах.

Наведені судами першої та апеляційної інстанцій висновки в оскаржуваних судових рішеннях є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Зміст цих рішень відповідає вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність наведених у них висновків і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою цими судами.

З урахуванням наведеного, підстав для задоволення касаційної скарги захисника Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Крижопільського районного суду

від 10 березня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3