УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 554/3473/24

провадження № 51-1683 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року,

встановила:

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено:

- за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки;

- за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_5 у строк покарання строк його ув`язнення з розрахунку, що одному дню ув`язнення відповідає один день позбавлення волі, за період часу з 28 листопада 2024 по 26 грудня 2024 року.

Постановлено строк покарання ОСОБА_5 рахувати з 26 грудня 2024 року.

Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин без мети збуту та таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

ОСОБА_5 в м. Полтава в умовах воєнного стану, діючи повторно, таємно викрав:

- 02 вересня 2024 року приблизно о 10:46 годині по вул. Остроградського, 3, належний ОСОБА_6 мобільний телефон «Samsung Galaxy М32 6/128 Гб», із сім-картою: НОМЕР_1 , вартістю 4 566, 67 грн.;

- 17 вересня 2024 року приблизно о 09:19 годині по вул. Соборності 33 велосипед «Formula F-1AMDD29», чим заподіяв ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 5 833,33 грн.;

- 23 вересня 2024 року приблизно об 11:50 годині по вул. Лідовій 12/9 мобільний телефон «Realme 9», завдавши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 5 781,67 грн.;

- 23 вересня 2024 року в період часу з 07:40 години до 17: 20 години по вул. Раїси Кириченко, 7 , належний ОСОБА_9 велосипед «Stels Navigator», вартістю 5 333, 33 грн.;

- 28 вересня 2024 року приблизно о 01:45 годині по вул. Шевченка, 27, із салону автомобіля «ГАЗ-3302», н.з. НОМЕР_2 , шляхом проникнення в нього, сумку з грошовими коштами в сумі 9 900 гривень та особистими документами ОСОБА_10 ;

- 12 жовтня 2024 року приблизно о 16:15 годині, перебуваючи у приміщенні аптеки «Аптека оптових цін» по вул. Європейській, 35, мобільний телефон «Realme С51 4/128 Гб», вартістю 3 410 гривень, чим спричинив ТОВ «Фармація Полтави» матеріальної шкоди;

- 12 жовтня 2024 року приблизно о 18:15 годині по вул. Героїв АТО, 79, бензопилу «STIHL MSI80», заподіявши ОСОБА_11 майнової шкоди на суму 5 000 гривень.

19 листопада 2024 року приблизно о 14:30 годині по пров. Човновому, 27, ОСОБА_5 незаконно без мети збуту (для власного вживання) придбав і зберігав при собі особливо небезпечну психотропну речовину - «PVP», масою 0, 227 г., яку в нього було виявлено та вилучено поліцією цього ж дня.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року зазначений вирок залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій та звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про те, що:

- суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував та не дослідив належним чином обставини, за яких було вчинено злочин;

- рішення суду першої інстанції про призначення покарання без звільнення від його відбування не вмотивоване;

- призначене судом першої інстанції покарання є явно несправедливим та суворим по відношенню до засудженого, з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, особу засудженого, обставини вчинення кримінальних правопорушень, які не потягли жодних тяжких наслідків для суспільства чи потерпілих, при цьому призначено без дотримання правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 року);

- судами попередніх інстанцій належним чином не враховано наявність пом`якшуючих обставин, а саме: позитивні характеристики, наявність на утриманні малолітньої дитини, матір якої померла, відшкодування завданої шкоди, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Натомість, безпідставно відхилено доводи сторони захисту про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК;

- суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані вище упущення, допущені місцевим судом, не перевірив належним чином доводи апеляції захисника та не зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, не надав оцінки відсутності мотивування у вироку щодо призначення покарання без застосування положень ст. 75 КК та призначення занадто суворого покарання.

Враховуючи викладені обставини, захисник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково дійшли висновку про неможливість призначення ОСОБА_5 покарання зі звільненням від його відбування з іспитовим строком.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування чи зміни судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) чинним законом не передбачено.

Отже Верховний Суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника щодо неповноти судового розгляду під час судового провадження в суді першої інстанцїі, не є предметом касаційного перегляду.

Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Разом із тим, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів та проступку, а також дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, непрацевлаштований, вдівець, має дитину 2012 року народження, під наглядом у лікарів психіатра та нарколога на даний час не перебуває, однак перебував на стаціонарному лікуванні в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» з 15 до 16 вересня 2024 року.

Як убачається зі змісту судових рішень попередніх інстанцій, при призначенні покарання ОСОБА_5 місцевий суд врахував наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обставиною, яка обтяжує його покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

З огляду на наведене вище місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточногопокарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, посилаючись на те, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК, або ж застосування ст. 69, 69-1 КК, до обвинуваченого місцевий суд не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми могли бути застосовані.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_4 , погодився з призначеним місцевим судом покаранням.

Одночасно з цим суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту, зауважив, що місцевий суд належним чином урахував наведені вище обставини в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 , який вперто не бажає ставати на шлях виправлення та веде системний злочинний спосіб життя, можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в мінімальному розмірі.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Колегія суддів уважає, що з урахуванням:

- тяжкості вчинених кримінальних правопорушень;

- зазначених вище даних про особу засудженого, в тому числі й тих, на які у своїй касаційній скарзі посилається захисник;

- наявності вищевказаних пом`якшуючих обставин та обставини, яка обтяжує покарання,

призначене засудженому покарання у межах, установлених у санкціях ч. 1 ст. 309 та ч. 4 ст. 185 КК, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.

Що стосується доводів захисника про застосування стосовно ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.

Як убачається зі змісту вироку стосовно ОСОБА_5 , суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, також не знайшов підстав для застосування стосовно ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому, з огляду на такі дані про особу засудженого, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК.

Також Суд зазначає, що захисник, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині незастосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на обставини, що пом`якшують покарання, не зазначає яким саме чином указане перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК, враховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3