Номер провадження: 11-кп/813/1924/25
Справа № 509/896/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 22.05.2025, якою в межах к/п №0000396 від 24.01.2025 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Славутич Київської обл., громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 317 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.07.2025, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою від 22.05.2025 було задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.07.2025 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор" відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованих злочинів, відомості про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, що суперечить релевантній практиці ЄСПЛ з таких підстав:

- суд 1-ої інстанції не надав належної оцінки тому, що стороною обвинувачення не доведено існування заявлених ризиків, які фактично дублюються прокурором у кожному наступному клопотанні;

- прокурором не було доведено, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання;

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 22.05.2025 та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту або застави.

В судове засідання апеляційного суду сторони кримінального провадження не з`явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, будь-яких клопотань не подавали, тому колегія суддів керуючись приписами ст. 422-1 КПК України здійснює апеляційне провадження за відсутності сторін кримінального провадження

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Овідіопольському районному суді Одеської обл. знаходиться к/п №0000396 від 24.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 317 КК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з приписів п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Водночас, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років із конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що висновок суду 1-ої інстанції щодо необхідності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування від суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 зареєстрований на території м. Славутич, Київської області, в той час як судовий розгляд здійснюється Овідіопольським районним судом Одеської області. При цьому, матеріали справи не місять даних про наявність у обвинуваченого постійного місяця проживання на території м. Одеси та Одеської області.

Апеляційний суд враховує приписи законодавства з приводу того, що вина особи встановлюється лише обвинувальним вироком суду, однак вважає обґрунтованими висновками суду з приводу існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення з огляду на умисний характер та корисливу спрямованість інкримінованих злочинів.

Вказаний ризик підтверджується тим, що до затримання ОСОБА_7 будучи у працездатному віці не був працевлаштований, а отже він не мав законних джерел доходу для забезпечення своїх потреб.

Апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім того, колегія суддів також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 пов`язані із незаконним обігом психотропних речовин, які в свою чергу мають негативний вплив на осіб, які їх вживають, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки для осіб, які вживають такі речовини.

Колегія суддів частково погоджується із аргументами захисту, зокрема щодо недоведеності існування ризику, передбаченого п.2) ч. 1 ст. 177 КПК України, з тих підстав, що досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_7 завершено, відтак, стороною обвинувачення зібрана достатня кількість доказів для пред`явлення обвинувачення та скерування обвинувального акту до суду. В той же час, зазначена обставина не нівелює існування ризиків, передбачених, п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, що у сукупності із специфікою інкримінованого злочину виправдовує застосування на даному етапі судового розгляду запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

У контексті доводів захисника з приводу можливості визначення застави, апеляційний суд зауважує, що приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при вирішенні питання щодо визначення застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Відтак, апеляційний суд враховує фактичні обставини вчинених злочинів, їх підвищену суспільну небезпеку, наявність ризиків, та погоджується із висновками суду відносно того, що імперативні завдання кримінального провадження та суспільний інтересах на даному етапі виправдовують застосування безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п.1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 22.05.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 317 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.07.2025, без визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4