УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 752/7761/25

провадження № 51-2747 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 2 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року,

установив:

Голосіївський районний суд міста Києва вироком від 2 травня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на 5 років, частиною першою статті 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік і на підставі статті 70 цього Кодексу визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Зарахував строк попереднього ув`язнення з 10 березня 2025 року по 1 травня 2025 включно у строк призначеного покарання за правилами частини п`ятої статті 72 КК.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 10 березня 2025 року близько 08:00 з палати № 2 Комунального некомерційного підприємства "Дерматовенерологія", розташованого на вул. Саксаганського, 72 в м. Києві таємно викрав особисті речі ОСОБА_5 загальною вартістю 4 127.52 грн, завдавши потерпілому шкоду на вказану суму, а також офіційні документи останнього, зокрема, платіжні картки АБ "Райффайзен Банк" № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 .

Після того, як ОСОБА_4 залишив медичний заклад, він намагався о 08:48 розрахуватися за товари цими картками в магазині "Аврора", за адресою м. Київ, вул. Саксаганського, 57-Б.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за процедурою, передбаченою частиною третьою статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Київськийапеляційний суд ухвалою від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок районного суду - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить змінити судові рішення і застосувати положення статті 75 КК.

Уважає, що судами попередніх інстанцій належним чином не враховано наявність пом`якшуючих обставин, а саме: щире каяття, визнання вини, активне сприяння слідству та повернення речей потерпілому. Крім того просить врахувати, що він вибачився перед потерпілим. Також зазначає, що потерпілим не заявлено цивільного позову. Стверджує, що зробив належні висновки і його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з правилами частини другої статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями, передбаченими статтями 50, 65 КК.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Що стосується доводів у скарзі засудженого про надмірну суворість і несправедливість призначеного покарання, то їх не можна визнати прийнятними.

Відповідно до статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень видно, що суд першої інстанції призначаючи покарання у виді позбавлення волі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставини вчинення злочину, форму вини, мотив, спосіб, наслідки злочинного діяння і його корисливу мету, суспільну значимість непорушності права власності, особу винного (немолодий вік, не перебуває на профілактичних обліках, розлучений, зі слів має доньку 16 років, з якою давно не підтримує зв`язок, працює неофіційно (за словами обвинуваченого - у сервісі доставки «Glovo»), неодноразово судимий за умисні злочини, має не зняту та не погашену судимість, обізнаний з реалізацією принципу невідворотності покарання).

Також місцевий суд врахував обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття у вчиненому, визнання в суді обставин, передбачених пунктом 2 частини першої статті 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, а також обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину в частині обвинувачення за частиною першою статті 357 КК.

Разом з тим, суд першої інстанції додатково не визнав «вибачення перед потерпілим» обставиною, що пом`якшує покарання, виходячи з того, що такі емоційні прояви охоплюються щирим каяттям обвинуваченого.

Крім того, місцевий суд звернув увагу, що ОСОБА_4 , будучи звільненим з місць позбавлення волі на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2024 року у зв`язку з усуненням караності діяння за яке відбував реальне покарання, незважаючи на не зняту та не погашену судимість за попереднім вироком, при цьому мав підробітки, задовільний стан здоров`я, однак усвідомлено вчинив тяжкий злочин проти власності.

З огляду на наведене місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 остаточного покарання за сукупністю злочинів увиді позбавлення волі, розмір якого визначив у мінімальних межах.

Не було у суду першої інстанції і підстав для призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом на підставі статті 69 КК, у зв`язку з відсутністю передумов для її застосування.

Також за відсутності передумов вважати, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства місцевий суд не вбачав підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог статті 75 КК.

Доводи, викладені в касаційній скарзі про суворість покарання з вимогою його пом`якшення та застосування інституту звільнення від відбування основного покарання, передбачений статтею 75 КК були предметом перевірки апеляційного суду, який належно розглянув апеляційну скаргу та вмотивовано відмовив у її задоволенні.

Так, суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок місцевого суду в межах призначеного покарання, погодився з ним в цій частині і зауважив, що місцевий суд належним чином врахував усі обставини в їх сукупності, що впливають на розмір покарання і правильно призначив його в мінімальних межах, передбачених санкцією частини четвертої статті 185 КК та за сукупністю злочинів.

При цьому цей суд звернув увагу, що саме працівниками поліції потерпілому повернуто викрадені речі і це не залежало від волевиявлення обвинуваченого.

Крім того, як зауважив апеляційний суд, ОСОБА_4 раніше притягався до кримінальної відповідальності, відбував покарання у виді позбавлення волі, звільнився з установи виконання покарання і через чотири місяці знову вчинив нові кримінальні правопорушення, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх дій та неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Такий висновок суду апеляційної інстанції належним чином вмотивований, з ним погоджується і Суд.

Суд уважає, що з урахуванням ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу засудженого, в тому числі й тих, на які він посилається у своїй касаційній скарзі, наявності вищевказаної пом`якшуючої обставини, а також обставини, яка обтяжує покарання, призначене засудженому покарання у межах, установлених у санкціях статей за якими ОСОБА_4 визнано винуватим, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.

Що стосується доводів засудженого про звільнення його від відбування покарання з випробуванням за правилами статті 75 КК, то Суд зазначає таке.

У розумінні статті 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є можливим без відбування останнім покарання.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 не було порушено.

Звільнення обвинуваченого з місць позбавлення волі за попереднім вироком у зв`язку з декриміналізацією вчиненого особою правопорушення, не є тією обставиною, яка в розумінні статті 75 КК свідчить про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а доводи скарги про протилежне є неспроможними.

З урахуванням індивідуального ступеня тяжкості вчиненого діяння та особистісних даних винного, в тому числі його посткримінальної поведінки, виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є неможливим без відбування засудженим покарання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 2 травня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 рокувідмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3