УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 344/14122/17

провадження № 51-382ск17

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду

від 04 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0000096 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бурштина Івано-Франківської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 365 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах Національної поліції на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; в решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 червня 2025 року вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він вчинив перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, що супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями,

за відсутності ознак катування, за таких обставин.

Наказом начальника Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_7 за № 26 о/с від 12 лютого 2016 року ОСОБА_5 призначено на посаду інспектора батальйону Управління патрульної поліції в м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - УПП у м. Івано-Франківську). Наказом начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 269 о/с від 20 липня 2017 року ОСОБА_5 призначено на посаду командира роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську та присвоєно спеціальне звання - лейтенант поліції. 31 січня 2015 року ОСОБА_5 прийняв присягу працівника Національної поліції України, у відповідності до якої він присягнув вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки. Згідно своєї посадової інструкції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції, з якою

ОСОБА_5 був ознайомлений, будучи поліцейським патрульної поліції, він під час несення служби був зобов`язаний: неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність патрульної поліції та присяги поліцейського; поважати і дотримуватись прав та свобод людини і громадянина, обмежувати їх лише в спосіб та у випадках,

що встановлені законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліції» поліцейський УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 є представником органу виконавчої влади, який повинен служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидіяти злочинності, підтримувати публічну безпеку і порядок. Згідно ст. 62 цього ж Закону під час виконання покладених на поліцію повноважень ОСОБА_5 є представником держави, а його законні вимоги є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами. Таким чином, ОСОБА_5 постійно здійснює функції представника влади та відповідно до Примітки 1 ст. 364 КК є службовою особою. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» поліцейський УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 є працівником правоохоронного органу.

Так, згідно дислокації сил та засобів роти № 1 Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську з 20:00 18 червня до 08:00 19 червня 2017 року командир роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 та інспектор роти № 1 батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_8 заступили на патрулювання

в складі екіпажу «151» на службовому автомобілі «Toyota Priys». Того ж дня приблизно о 22:15 екіпаж патруля «151» у складі ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримав повідомлення по радіоефіру від екіпажу «107» УПП у м. Івано-Франківську у складі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що їм потрібна допомога на в`їзді

до прибудинкової території багатоквартирного будинку № 177 на вул. Г. Мазепи у м. Івано-Франківську у зв`язку із великим скупченням агресивно налаштованих громадян. Прибувши за вказаною у повідомленні адресою, інспектори екіпажу «151»

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 побачили запаркований автомобіль марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поруч з яким перебували інспектори патрульної поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які намагались спілкуватись

із невідомим чоловіком, як пізніше з`ясувалось ОСОБА_6 , та натовпом громадян, які постійно втручались в роботу поліцейських. Тоді ж від інспекторів екіпажу «107» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вони дізнались про те, що водієм автомобіля марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який нібито відмовлявся представитись та надати посвідчення водія і реєстраційні документи

на автомобіль, ОСОБА_6 , на думку працівників патрульної поліції, було допущено порушення правил дорожнього руху при виїзді з кільцевого перехрестя,

а саме, перед зміною руху він не подав сигнал світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, чим порушив п. 9.2б Правил дорожнього руху, що і стало причиною перевірки реєстраційних документів на автомобіль та посвідчення у водія. Однак, після зупинки вказаного автомобіля між працівниками поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особами, що перебували в салоні автомобіля «SKODA Octavia» і

не погоджувались із діями поліцейських, виникла словесна суперечка з приводу підстав зупинки автомобіля та обґрунтованості дій працівників поліції. Вказані події призвели до скупчення значної кількості перехожих на місці події, які теж намагались вияснити причину суперечки з працівниками поліції, що в свою чергу перешкоджало нормальній роботі поліцейських. Тоді ж на місце події для надання допомоги поліцейським в забезпеченні громадського порядку при значному скупченні людей прибули працівники патрульної поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у складі екіпажу «108», ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у складі екіпажу «118», ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у складі екіпажу «0051» (екіпаж моніторингу), а згодом на місце події прибули заступник командира батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_17 , командир того ж батальйону ОСОБА_18 та начальник УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_19 , які намагались заспокоїти натовп та не допустити вчинення присутніми громадянами будь-яких правопорушень. Під час суперечки працівники патрульної поліції, в тому числі і ОСОБА_5 , неодноразово пропонували ОСОБА_6 , який на їх думку був за кермом автомобіля марки «SKODA Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до його зупинки, пройти освідування на предмет вживання алкоголю з допомогою спеціального приладу «Драгер». Однак, на неодноразові вимоги працівників поліції ОСОБА_6 відмовився проходити освідування із використанням спеціального приладу «Драгер». Після цього працівники поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_15 повідомили ОСОБА_6 про те, що на нього буде складено відповідні адміністративні матеріали про вчинення адміністративних правопорушень. Не погоджуючись із діями працівників поліції, ОСОБА_6 висловився щодо незаконності їх дій, у результаті чого між ним та працівниками поліції, у тому числі і ОСОБА_5 , виникла словесна суперечка. Під час вказаної суперечки 18 червня 2017 року приблизно о 23:13 працівники поліції вказали ОСОБА_6 пройти та сісти в салон їхнього службового автомобіля марки «Тоуоtа Рrius» для доставлення останнього до приміщення Івано-Франківського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області з метою встановлення особи та складання відповідних документів про вчинення адміністративних правопорушень. При цьому працівники поліції, у тому числі і ОСОБА_5 , незважаючи на відсутність активного опору їх вимогам зі сторони ОСОБА_6 , погрожували останньому застосуванням фізичної сили у випадку невиконання їх вимог. Тоді ж, а саме 18 червня 2017 року приблизно о 23:13, інспектор батальйону УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та явно виходячи за межі наданих йому повноважень, незважаючи на відсутність опору зі сторони ОСОБА_6 , схопив останнього за праву руку та, спричиняючи удари рукою по тулубу та колінами по ногам ОСОБА_6 , намагався принизити останнього та силоміць посадити на заднє сидіння службового автомобіля, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження.

У відповідь ОСОБА_6 неодноразово вказував поліцейським та особисто ОСОБА_5 про те, що він самостійно, без будь-якого насильства сяде в салон службового автомобіля працівників поліції, що свідчило про відсутність підстав застосовувати до нього заходи фізичного впливу. Однак, працівник УПП у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому повноважень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, грубо порушуючи вимоги статей 18, 29, 42, 43, 44, 45 Закону України «Про Національну поліцію», присягу працівника Національної поліції України, п. 3.1 розділу III посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, не надавши ОСОБА_6 часу та можливості для виконання законної вимоги поліцейського, усвідомлюючи, що останній жодного опору не чинить, є особою похилого віку та не становить будь-якої суспільної небезпеки, без будь-яких законних підстав, застосував до останнього заходи фізичного впливу. Зокрема, ОСОБА_5 , вчиняючи болісні і такі,

що ображають особисту гідність потерпілого дії, застосовуючи фізичну силу, різко схопив ОСОБА_6 за праву кисть та пальці правої руки і викрутив їх, після чого, продовжуючи свої умисні протиправні дії, за відсутності підстав, діючи умисно, з метою спричинення болісних відчуттів ОСОБА_6 , безпідставно застосовуючи додаткову фізичну силу, різко загнув пальці правої руки останнього, піднімаючи їх вгору, що призвело до перелому п`ятого пальця правої руки потерпілого, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості.

Таким чином, інспектор роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську ОСОБА_5 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому владних повноважень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи вимоги статей 18, 29, 42, 43, 44, 45 Закону України «Про Національну поліцію», присягу працівника Національної поліції України, 18 червня 2017 року, перебуваючи при виконанні своїх службових обов`язків на вул. Г. Мазепи в м. Івано-Франківську, поруч із будинком № 177, безпідставно застосував фізичну силу щодо ОСОБА_6 , вчинив болісні дії, які ображають особисту гідність потерпілого, та спричинив останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я, а також легкі тілесні ушкодження, чим завдав істотної шкоди правам та інтересам ОСОБА_6 .

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування вказаних вимог ставить під сумнів висновки суду першої інстанції

про доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. Вказує на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим через те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Зауважує, що обвинувальний акт

у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 не містить формулювання обвинувачення з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК, що суперечить п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК та практиці Європейського суду з прав людини. Також стверджує, що обвинувальний акт не містить жодного викладу таких фактичних обставин справи, які вказували би на те, що дії ОСОБА_5 супроводжувалися застосуванням спеціальних засобів. Крім того, захисник не погоджується з висновком судово-медичної експертизи № 413

в частині часу та механізму отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а також з ухвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи. Наголошує, що сторона обвинувачення не визначилась, яка форма об`єктивної сторони була в складі кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_5 : перевищення влади чи перевищення службових повноважень. Вважає, що стороною обвинувачення

не доведено те, що дії ОСОБА_5 явно виходили за межі наданих йому повноважень, а також причинний зв`язок між діянням і наслідками. Вказує на те, що

у вироку не зазначено, які саме ознаки розкривають суб`єктивну сторону правопорушення, зокрема, чи усвідомлював ОСОБА_5 суспільно-небезпечний характер своїх дій, чи передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків та чи бажав їх настання. Ухвалений вирок вважає немотивованим, у тому числі в частині ухвалення рішення щодо клопотання захисника про визнання доказів - відеозапису та протоколу огляду компакт-диску від 03 жовтня 2017 року - недопустимими доказами. Також зазначає, що суд помилково розглянув та вирішив цивільний позов у справі: поліцейський ОСОБА_5 під час інкримінованих йому дій здійснював свої повноваження, за таких обставин шкода, завдана фізичній особі дією поліцейського під час здійснення ним своїх повноважень, повинна відшкодовуватись державою. Крім того, стверджує, що про все вищенаведене він зазначав і в апеляційній скарзі, доводи якої суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) залишив поза увагою та обґрунтованих відповідей на них не надав.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні заперечив, зазначивши, що палець ОСОБА_6 не ламав, останній міг сам вдаритися об автомобіль чи бронежилет; можливо і зловив останнього за палець, коли він виривав руки; жодного умислу і мети заподіяти затриманому шкоду він не мав; вказівок підлеглим застосовувати спецзасоби і фізичний вплив до ОСОБА_6 чи інших осіб не давав.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання: потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_10 , а також послався на дані, що містяться у: витязі з історії хвороби № 7874/17 пацієнта ОСОБА_6 , протоколі тимчасового доступу до речей та документів від 14 липня 2017 року, картці виїзду швидкої медичної допомоги № 37560 від 18 червня 2017 року, висновку експерта за результатами судово-медичної експертизи № 413 від 09 серпня 2017 року, наказах начальника Департаменту патрульної поліції України за № 26 о/с

від 12 лютого 2016 року та № 269 о/с від 20 липня 2017 року, листі Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції

№ 3474/41/20/07-2017 від 26 червня 2017 року та копії дислокації сил та засобів роти № 1 УПП у м. Івано-Франківську ДПП, протоколі огляду речей та документів (відео-звукозаписів) від 07 серпня 2017 року, протоколі огляду компакт-диску від 03 жовтня 2017 року, також інші доказами, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_25 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.

При цьому суд, як убачається з вироку, навів дані протоколу огляду речей та документів (відео-звукозаписів) від 07 серпня 2017 року, згідно яких об`єктами огляду були одинадцять лазерних дисків DVD-R, які упаковані та опечатані окремо в одному паперовому конверті, що підкріплені до доручення Івано-Франківської обласної прокуратури № 17-1857-17/3 від 18 липня 2017 року на проведення огляду, а саме одинадцять оптичних носіїв інформації (компакт-дисків) із відеозаписами із нагрудних камер поліцейських, на яких було зафіксовано обставини та умови, за яких співробітниками поліції були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_6 та ОСОБА_26 ; факт застосування заходів фізичного впливу ОСОБА_6 зафіксовано на лазерному диску із надписом «Ільницький»; під час огляду лазерного диску DVD-R, який долучений до матеріалів кримінального провадження, встановлено, що на ньому 10 файлів, формату «mov»; в ході огляду відео файлу «.6. mov» встановлено, що на ньому зафіксована інформація

з нагрудної камери (реєстратора) №«DSJX304953_004953»; на зазначеному відео-звукозаписі зафіксовано розмову між працівниками Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківськ ДПП та ОСОБА_6 і його дружиною ОСОБА_26 на території подвір`я, що в м. Івано-Франківську на вул. Мазепи, 117; також

на відеозаписі зафіксовано, як співробітники поліції застосовують до ОСОБА_6 та ОСОБА_26 заходи фізичного впливу; зокрема, виконуючи обов`язки командира роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську ДПП лейтенант поліції ОСОБА_5 та заступник командира батальйону Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську ДПП ОСОБА_17 здійснили заходи фізичного впливу (залом обох рук за спину) ОСОБА_6 , підвели його

до службового автомобіля, де повторно застосували прийоми фізичного впливу та посадили його в службовий автомобіль.

Крім цього, суд не залишив без уваги клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами відеозапису та протоколу огляду компакт-диску

від 03 жовтня 2017 року, а дослідивши наведені захисником доводи, вказав про відсутність достатніх правових підстав для задоволення цього клопотання.

Поряд із цим суд, безпосередньо в судовому засіданні, оглянувши медичну документацію, в тому числі медичну карту на хворого № 7874/17 від 19 червня

2017 року потерпілого ОСОБА_6 , вказав на те, що по суті сам обвинувачений ОСОБА_5 під час допиту не заперечив той факт, що він під час затримання ОСОБА_6 і посадки останнього в службовий автомобіль тримав його за праву руку, що в свою чергу, на думку суду, виключає можливість заподіяння потерпілому встановлених тілесних ушкоджень іншими працівниками поліції, які в той момент були поруч.

Ухвалюючи цей вирок суд також врахував, що постанова Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2017 року, якою ОСОБА_6 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, скасована постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2017 року, отже підстав для затримання потерпілого, який не чинив активного опору, не було.

Таким чином, суд встановив, що інспектор роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у місті Івано-Франківську ОСОБА_5 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому владних повноважень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи вимоги статей 18, 29, 42, 43, 44, 45 Закону України «Про Національну поліцію», присягу працівника Національної поліції України, 18 червня 2017 року, перебуваючи при виконанні своїх службових обов`язків на вул. Г. Мазепи в м. Івано-Франківську поруч із будинком

№ 177, безпідставно застосував фізичну силу щодо ОСОБА_6 , вчинив болісні дії, які ображають особисту гідність потерпілого та спричинив останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я, а також легкі тілесні ушкодження, чим завдав істотної шкоди правам та інтересам ОСОБА_6 .

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою, в тому числі його захисника ОСОБА_4 , доводи якої

є аналогічними доводам у касаційній скарзі останнього, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції, як убачається з постановленої ухвали, під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5

за клопотанням сторін дослідив відеозаписи подій. Як зазначила колегія суддів в ухвалі, установлені факти: 1) працівники поліції на момент подій справи підозрювали потерпілого у скоєнні адміністративного правопорушення - керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння (ч. 1 ст. 130 КУпАП), але він сам

це категорично заперечував; 2) до потерпілого була застосована сила як захід примусового характеру (ст. 260-266, гл. 20, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 42 Закону України "Про Національну поліцію); 3) у потерпілого експерт виявив тілесні ушкодження середньої тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, та синці і садна на тулубі, а також на обох ногах, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Водночас колегія суддів апеляційного суду, аналізуючи дані матеріалів кримінального провадження, а також доводи і заперечення сторін щодо наявності в діях

ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, визначивши ключовими питаннями, чи мало місце явне перевищення службових повноважень згідно з ч. 1 ст. 365 КК та якщо мало місце, то чи потягло воно наслідки, визначені ч. 2 ст. 365 КК, дійшла висновку, що на ці питання належить дати ствердні відповіді. Як зазначила колегія суддів в ухвалі, і вимоги обвинуваченого до потерпілого не відповідали закону, і вжиті заходи не були необхідними, пропорційними та ефективними (ст. 42, 43 Закону України "Про національну поліцію). При цьому суд вказав на постанову апеляційного суду від 27 жовтня 2017 року, якою скасоване рішення суду першої інстанції та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрите провадження про притягнення потерпілого до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130,

ст. 185 КУпАП.

Потерпілий опору не чинив і неодноразово по ходу подій висловлювався, що виконає вимоги працівників поліції, але зволікав із цим. Вказане, як зазначив суд, слідує

із відеозаписів, показань потерпілого, свідка ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , свідка ОСОБА_23 ; підстави для сумніву у показаннях цих свідків відсутні, вони також підтверджені відеозаписами, які досліджені судом; окрім того, повідомлення

про можливість застосування сили було здійснене всупереч вимогам ч. 1, 3

ст. 42 Закону вже після того, як потерпілого намагалися силоміць посадити

в патрульний автомобіль. Отже, необхідності адміністративного затримання та застосування сили до потерпілого в цій ситуації у обвинуваченого не було, оскільки,

як установлено судом, жодного адміністративного правопорушення він не вчиняв. Безпідставне застосування сили, яке супроводжувалось болісними відчуттями потерпілого та ображало його особисту гідність і потягло спричинення вказаних тілесних ушкоджень, свідчить про неспівмірність (непропорційність) дій обвинуваченого потребам забезпечення провадження в справах про адміністративне правопорушення.

Крім того, апеляційний суд, надаючи відповіді на доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що тілесні ушкодження заподіяв обвинувачений, зазначив, що під час апеляційного розгляду були переглянуті відеозаписи з відеокамер працівників поліції, на яких чітко видно, як обвинувачений, спочатку схопивши за кисть і долоню, завів

за спину праву руку потерпілого, а потім різко потягнув її угору; твердження захисту, що палець міг бути зламаний під час затримання через удари об тверді предмети спростовані цим записом і показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які при цьому чули хрускіт кісток; окрім того,

це підтверджено і відеозаписом, який надала сторона потерпілого - зйомка велася

з протилежних боків різними операторами і зафіксовано одні й ті ж події з різних ракурсів; обвинувачений не заперечував, що він є особою, зафіксованою на відео потерпілої сторони.

Крім цього, як вказав суд, заподіяння тілесних ушкоджень та застосування спецзасобів (п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону - кайданки були одягнуті тільки на одну руку) пов`язане

з активною роллю обвинуваченого як командира роти поліції, що діяв як особисто, так і давав вказівки підлеглим; спецзасоби, зокрема, застосовуються при затриманні

(пп "б" п. 1 ч. 3 ст. 45 Закону).

Також апеляційний суд зауважив, що необхідності проведення комісійної судово-медичної експертизи не було, оскільки відсутня потреба у спеціальних знаннях - висновок про причинний зв`язок між насильницькими діями щодо потерпілого і наслідками можливо зробити на підставі указаних доказів. При цьому не має значення для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 365 КК чи всі тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого, заподіяв саме обвинувачений; у справі достатньо доказів

для висновку, що у результаті його дій був зламаний палець як свідчення неспівмірного насильства, у результаті явного перевищення службових повноважень обвинуваченим.

Стосовно доводів сторони захисту щодо неконкретності обвинувачення, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що за обвинувальним актом у вину поставлено явне перевищення службових повноважень і вироком суду обвинуваченого визнано винним за цим обвинуваченням; це конкретне обвинувачення і конкретний висновок суду; те, що поряд із цим вжито і перевищення "влади", ні на правильність установлених обставин, ні на кваліфікацію жодним чином не впливає, і підставою для скасування вироку бути не може через неістотність.

Що стосується суб`єктивної сторони, апеляційний суд знову ж таки вказав на те,

що підстав для застосування сили в цьому випадку не було; обвинувачений усвідомлював, що застосовує насильство, яке є непропорційним потребам припинення адміністративного правопорушення в ситуації, коли немає доказів керування автомобілем потерпілим, а є докази (заяви потерпілого, пояснення свідків та інших осіб), що за кермом була інша особа; тривалий період емоційної комунікації обвинуваченого з потерпілим протягом мінімум 20 хв якраз і свідчить про обдумування та вагання, і як результат цього - усвідомлений умисел на непропорційне застосування сили. При цьому конкретні наслідки - пошкодження пальця - могли б бути вчинені

з необережною формою вини, коли обвинувачений не передбачав саме такого наслідку умисного застосування ним насильства, але, як працівник поліції, повинен був і міг передбачити. Як зазначив суд, поряд із об`єктивною стороною дій обвинуваченого містяться і всі ознаки прямого умислу на вчинення дій, передбачених ч. 2 ст. 365 КК, - усвідомлення явного перевищення ним своїх службових повноважень, передбачення негативних наслідків застосування насильства щодо потерпілого, указаних

в обвинуваченні, і вольове ставлення до вчинення насильницьких дій у формі бажання.

Отже, закон України про кримінальну відповідальність в частині засудження

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 365 КК застосовано правильно.

З приводу посилань захисника у касаційній скарзі на те, що шкода, завдана працівником поліції, має відшкодовуватись державою суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно

від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом

не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частинами 1-3 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право

на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку

зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Як убачається з оскарженого вироку, суд першої інстанції вказав на те, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 в частині стягнення з ОСОБА_5 матеріальних збитків в сумі 33 050 грн задоволенню не підлягає, оскільки жодних доказів на підтвердження факту понесення цих витрат потерпілим і його представником суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Що стосується стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн, то суд виходив з того, що від протиправних дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_6 зазнав психологічних та моральних страждань, пережитих у зв`язку із отриманням фізичного болю і тілесних ушкоджень, однак розмір моральної шкоди, який потерпілий в своєму позові просить стягнути з обвинуваченого, є суттєво завищеним і таким, що не відповідає реально спричиненій шкоді та наслідкам,

які настали. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважав, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково та стягнути

з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , в тому числі в частині цивільного позову, зазначив про те, що обвинувачений унаслідок фізичного та психічного впливу, поза межами службових повноважень, явного перевищивши їх, особисто спричинив моральну шкоду потерпілому після емоційного конфлікту, а тому суд правильно стягнув моральне відшкодування в сумі 50 000 грн відповідно до приписів ст. 129 КПК та 23 ЦК.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів щодо необхідності стягнення з ОСОБА_5 визначеної суми в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а з приводу доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем в частині відшкодування моральної шкоди, вважає

за необхідне зазначити, що такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки право потерпілого заявити цивільний позов до особи, яка заподіяла шкоду,

не протирічить приписам ст. 128 КПК.

Таким чином, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду

від 04 червня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3