КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ за допомогою власних технічних засобів EasyCon),

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 10 жовтня 2015 року, близько 08 години 40 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 13-а, вирішив вчинити кримінальне правопорушення, пов`язане з посяганням на чуже майно. В цей час він помітив раніше не відому йому ОСОБА_9 , яка йшла в напрямку вул. Жилянської в м. Києві та розмовляла по мобільному телефону, у зв`язку із чим у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення мобільного телефону ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій корисливий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 підійшов ззаду до ОСОБА_9 та своєю рукою вирвав з її рук мобільний телефон «Samsung galaxy A3», ІМЕІ: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 5144 гривні 01 копійку, з додатково встановленим програмним забезпеченням, вартістю 947 гривень 99 копійок, в якому перебувала сім карта мобільного оператора «Київстар», вартістю 20 гривень, з абонентським номером НОМЕР_3 , сім карта мобільного оператора «МТС», вартістю 20 гривень, з абонентським номером НОМЕР_4 . Після цього обвинувачений побіг по вул. Старовокзальній в напрямку пр. Перемоги. Відкрито викравши вказаний мобільний телефон, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 6132 гривні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, яким його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та винести виправдувальний вирок.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений вважає, що вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року є незаконним, винесений з порушенням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки 10 жовтня 2022 року закінчився строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності згідно зі ст. 72, 106 КК України.

Апелянт звертає увагу, що у справі відсутні будь-які докази, які могли б вказувати на вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Докази, якими суд першої інстанції обґрунтував вирок, не відповідають дійсності, оскільки на відео з камер відеоспостереження не має зображення схожого ОСОБА_6 , та під час допиту потерпілої ОСОБА_9 вона особисто зазначила, що раніше вона не бачила обвинуваченого, а проведення процесуальних дій «впізнання» у коридорі, що досудовим слідством, та судом не було перевірено.

Також, апелянт вказує на те, що поза увагою суду залишились його показання, про те, що в день та час, коли було вчинене кримінальне правопорушення, він перебував у госпіталі в Пущі Водиці разом з побратимом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам провадження і підтверджений розглянутими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами: показаннями потерпілої ОСОБА_10 ), даними заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення, даними протоколу огляду місця події від 10 жовтня 2015 року, протоколом огляду відеозапису від 04 лютого 2016 року, даними протоколу впізнання по фотознімках від 21 січня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що в день та час, коли було вчинене кримінальне правопорушення, він перебував у госпіталі є голослівними, оскільки матеріалами кримінального провадження не підтверджуються.

Суд першої інстанції не встановив порушень вимог кримінального процесуального закону при проведенні впізнання потерпілою ОСОБА_9 по фотографіях особи, яка викрала у неї телефон, вказавши на особу, зображену на фотознімку під № 3, на якому був зображений ОСОБА_6 , відтак обґрунтовано послався на дані протоколу впізнання по фотознімках від 21 січня 2016 року, як на належний і допустимий доказ.

Також колегія суддів вважає безпідставним заперечення в апеляційній скарзі обвинуваченого на його непричетність до вчиненого злочину з посиланням на те, що відео з камер відеоспостереження не має зображення схожого ОСОБА_6 , оскільки такі доводи спростовуються даними протоколу огляду з відеозапису від 04 лютого 2016 року, зміст якого досить детально викладено у вироку суду, та згідно з яким на відеозаписі зафіксована особа, зовні схожа на ОСОБА_6 .

Отже, наведеними у вироку доказами в сукупності підтверджується винуватість ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку злочину при обставинах, встановлених судом.

Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковані правильно.

Що стосується доводів апеляції щодо закінчення строків давності, передбачених ст. 49 та ст. 106 КК України, та необхідності звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, то вказане питання було предметом розгляду судом першої інстанції.

Так, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року було залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 106 КК України.

Вказане рішення мотивовано тим, що вчинене 10 жовтня 2015 року неповнолітнім ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 106 КК України у разі вчинення тяжкого злочину неповнолітнім встановлено строк давності, тривалістю сім років.

Згідно з ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у законі строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

З вимоги про судимість ОСОБА_6 убачається, що після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, він 03 лютого 2022 року вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, тобто строк давності перервався та на момент розгляду провадження не закінчився.

В апеляції обвинуваченого не наведено доводів на спростування висновків, викладених в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року, щодо обрахування строків давності і колегія суддів, вважаючи цю ухвалу законною і обґрунтованою, не убачає підстав для задоволення апеляції ОСОБА_6 в частині закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, форму і ступінь вини, мотиви вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який є несудимим в силу вимог ст. 89 КК України, характеризується посередньо, відсутність обставин, які обтяжують покарання та обставину, яка пом`якшує покарання, - вчинення злочину неповнолітнім, та обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

За таких обставин колегія суддів не убачає підстав для зміни чи скасування вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №761/10636/16-к

Провадження № 11-кп/824/1501/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11

Доповідач ОСОБА_1