Провадження №1-в/127/346/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 26.06.2025 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року у відповідність з діючим законодавством та звільнення його з-під варти, яке мотивоване наступним. Вироком Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року ОСОБА_5 було засуджено до довічного позбавлення волі. При винесенні вказаного вироку судом було порушено вимоги ст. 25 КК України (1960 року), оскільки суд мав би призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк з восьми до п`ятнадцяти років. Крім того, ОСОБА_5 вважає, що кримінальна справа має бути закрита, оскільки його діяння втратило суспільну небезпеку тому, що він відбув тридцять років позбавлення волі. Також засуджений просив переоцінити докази та перекваліфікувати його дії.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 своє клопотання підтримав, просив суд його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 вважає, що клопотання задоволенню не підлягає та просив суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що переоцінка доказів та перегляд справи не належать до компетенції Вінницького міського суду.

Захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання ОСОБА_5 , з мотивів, наведених у клопотанні.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, дійшов наступного висновку.

ОСОБА_5 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року та ухвалою Верховного суду України від 18.07.2000 року за п. п. «б», «г», ст. 93, ч. 1 ст. 222, ст. 17 ч. 1 ст. 222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі. Даний вирок суду набув законної сили 18.07.2000 року.

При вирішенні клопотання засудженого суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року вбачається, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке замінило на підставі Закону України № 1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_5 , а його посилання на те, що йому слід змінити правову кваліфікацію зі ст. 93 КК України (1960 року) на ст. 97 КК України (1960 року) є необґрунтованими. Щодо переоцінки доказів та перекваліфікації дій засудженого, як про це просив ОСОБА_5 , то вирішення цих питань не належить до компетенції Вінницького міського суду Вінницької області. також не можуть бути застосовані інші підстави звільнення від покарання (ст. 46 та ст. 48 КК України), на які посилається засуджений, оскільки ОСОБА_5 був засуджений за особливо тяжкі злочини.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, оскільки суд при постановленні вироку щодо нього призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту вручення йому ухвали суду.

Суддя :