Дата документу 19.05.2025 Справа№ 334/620/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/620/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/207/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, без місця реєстрації, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 20 липня 1994 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141 КК України до покарання у вигляді 6 місяців позбавлення волі. Звільнений із зали суду по відбуттю строку покарання;

2) 17 жовтня 1996 року Запорізьким обласним судом за ст. 17, ч. 2 ст. 143 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 7 лютого 1998 року по відбуттю строку покарання;

3) 5 березня 1999 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. Звільнений 5 серпня 2000 року по відбуттю строку покарання;

4) 19 червня 2003 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 186, ст. 69, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільнений 22 березня 2006 року по відбуттю строку покарання;

5) 12 березня 2007 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

6) 13 березня 2008 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. Звільнений 21 вересня 2009 року з по відбуттю строку покарання;

7) 22 березня 2010 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

8) 22 грудня 2010 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;

9) 16 серпня 2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільнений 5 вересня 2014 року по відбуттю строку покарання;

10) 23 лютого 2015 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

11) 21 липня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі;

12) 9 березня 2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнений 14 березня 2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 5 місяців 26 днів;

13) 8 травня 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;

14) 29 вересня 2020 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнений з зали суду по відбуттю строку покарання;

15) 4 березня 2021 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 15 липня 2022 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді домашнього арешту.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні двох епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

5 грудня 2022 року, приблизно о 15.00 годині, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан, знаходячись біля ЗГТ «Школа», яка розташована по вул. Професора Толока в м. Запоріжжя, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом відволікання уваги потерпілого ОСОБА_12 , шляхом вільного доступу з лівої кишені куртки, таємно викрав мобільний телефон «Хіаоmі Redmi 8 4/64 GB» в корпусі Onyx Black, вартістю 3566 гривень 67 копійок. Після чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину з викраденим майном, яким в подальшому розпорядившись на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 24 січня 2023 року, в період часу з 09.00 години по 18.30 годину, ОСОБА_7 , знаходячись у другому під`їзді на дев`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, у період воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом відкриття замка, проник до квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, звідки таємно, повторно викрав ноутбук HP Pavilion Laptop 15-eg0057ua, вартістю 24252 гривень 49 копійок, та мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4Х 2/16 GB», вартістю 800 гривень, належний ОСОБА_13 .Після чого, ОСОБА_7 , покинув місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на суму 25052 гривень 49 копійок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з урахуванням важкого стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 можливо призначити йому менш тривалий іспитовий строк.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 менший іспитовий строк.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України суд належним чином не обґрунтував та не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Так, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 раніше 15 разів притягався до кримінальної відповідальності, судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку, а будучи засудженим із застосуванням ст. 75 КК України умов відбування покарання з випробуванням не дотримався та вчинив нові злочини, за які був засуджений із застосуванням ст. 71 КК України.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинив 2 епізоди крадіжок через короткий термін після звільнення, суспільно корисною працею не займається, завдану злочинами шкоду не відшкодував, а викрадене майно було повернуто лише в ході проведення слідчих дій.

Вказане свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів України.

Крім того, судом не враховано рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченому.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на розгляд до суду надійшли обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні 2 епізодів таємного вчинення майна, а саме 5 грудня 2022 року та 24 січня 2023 року, з яких останній кваліфікований, у тому числі за ознакою проникнення у житло.

Судовий розгляду було проведено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, але в порушення вказаних вимог, суд першої інстанції, без проведення судового слідства та оцінки доказів, виключив з кваліфікації дій обвинуваченого ознаку «проникнення у житло» за епізодом від 24 січня 2023 року.

Вказане призвело до необґрунтованого засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України без вищевказаної кваліфікуючої ознаки.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 75 КК України, не навівши для цього обґрунтованих мотивів.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 раніше 15 разів судимий за вчинення корисливих злочинів, суспільно корисною працею не займається, стійких соціальних зв`язків не має, свою злочинну діяльність розпочав у юному віці, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, інкриміновані йому злочини вчинив через півроку після звільнення з місць позбавлення волі за попереднім вироком, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, проте порушував встановлені обмеження.

З огляду на викладене, щире каяття обвинуваченого лише давало суду підстави призначити йому покарання в межах санкції інкримінованої статті.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, повторно, поєднане з проникнення у житло, у вигляді 5 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, подану адвокатом ОСОБА_9 , заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурорів, заслухавши прокурора, якій заперечував проти задоволення апеляційної скарги, поданої стороною захисту, наполягав на задоволенні апеляційних скарг, поданих прокурорами, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги прокурорів підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 4 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, розмір встановленого іспитового строку, на думку сторони захисту, є занадто великим, і навпаки, яке на думку прокурора не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 та прокурори фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), та які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який вину визнав у повному обсязі, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше 15 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних тяжких злочинів проти власності, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення майже через 6 місяців після відбуття покарання за попереднім вироком, раніше 3 рази звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та 1 раз умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і те, що він вчинив 2 епізоди умисного корисливого тяжкого злочину, викрав у потерпілих майно на загальну суму 27819 грн. 16 коп., перед потерпілими не вибачився, а також дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має, не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що у сукупності з вчиненням виключно корисливих кримінальних правопорушень свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення злочинів.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Разом з тим, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України в мінімальних межах санкції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 про необхідність встановлення ОСОБА_7 меншого іспитового строку у зв`язку з його важким станом здоров`я, то вони є необґрунтованими, оскільки по-перше, колегія суддів взагалі не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України, а по-друге, в місцях відбування покарання функціонують медичні частини, що дозволить обвинуваченому отримувати необхідну медичну допомогу.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора ОСОБА_11 про те, що суд першої інстанції безпідставно виключив з кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 ознаку «проникнення у житло» за епізодом від 24 січня 2023 року, тому за цим епізодом дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора з приводу безпідставного неврахування судом першої інстанції в якості обставин, які обтяжують покарання рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки вказані обставини підтверджені матеріалами справи та були інкриміновані обвинуваченому.

Надані захисником обвинуваченого в судовому засіданні апеляційного суду відомості про працевлаштування на цей час обвинуваченого колегія суддів приймає до уваги, але вважає що вказані відомості про особу не свідчать про можливість звільнення його від відбування покарання із випробуванням, а вказують виключно на можливість призначення покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 14 серпня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , строк дії ухвали встановлено до 14 жовтня 2023 року. Оскаржуваним вироком суду дію вказаного запобіжного заходу було продовжено до набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилам, передбаченими у частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Разом з тим колегія судів позбавлена можливості здійснити вказане зарахування, оскільки матеріали провадження не місять відомостей про фактичне перебування обвинуваченого на вказаному домашньому арешті як після його застосування, так і після постановлення вироку, оскільки після постановлення вироку суду обвинувачений тривалий час до Запорізького апеляційного суду не з`являвся, відносно нього було застосовано примусовий привід, який виконано не було через відсутність обвинуваченого за місцем перебування під домашнім арештом (т. 2 а.с. 154, 164-167), через що було оголошено розшук обвинуваченого. Ухвалою судді-доповідача від 1 серпня 2024 року провадження було відновлено за клопотанням захисника обвинуваченого, який вказав, що обвинувачений проживає у м. Києві. Всі подальші судові засідання апеляційного суду за клопотанням захисника призначались із забезпеченням можливості обвинуваченого брати участь в них в режимі відеоконференції із місцевими судами м. Києва.

Отже в матеріалах справи відсутні відомості щодо часу фактичного перебування обвинуваченого за адресою, зазначеною в ухвалі суду про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, що позбавляє колегію суддів здійснити відповідне зарахування цього часу до строку призначеного покарання відповідно до розрахунку, передбаченого ч. 7 ст. 72 КК України.

Разом з тим сторона захисту не позбавлена можливості ініціювати питання про здійснення вказаного зарахування у порядку, передбаченому ст. 537 КПК України за наявності доказів, які підтверджують час фактичного перебування обвинуваченого на цілодобовому домашньому арешті.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3