КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/1385/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2809/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000028 від 02.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000028 від 02.10.2023 та накладено арешт із забороною користування, відчуження та розпорядження на готівкові грошові кошти, вилучені в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який розміщений у відділені № 162 АТ «ТАСКОМБАНК», за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме на:

- банкноти «Долар США» у сумі 88 795 доларів;

- банкноти «Євро» у сумі 27 750 євро;

- банкноти «Гривні України» у сумі 40 000 гривень;

- банкноти та монети країни Туреччина у сумі 167,5;

- банкноти країни Узбекистан у сумі 1200;

- банкноти країни Румунія у сумі 19;

- банкнота номіналом 2 країни Болгарія;

- банкнота номіналом 500 країни Казахстан.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що слідчим суддею було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону щодо строку розгляду вказаного клопотання та не викликано власників майна для надання своїх заперечень.

Також вказує, що власникам майна не повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні.

Прокурор в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі, однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності неприбуття у судове засідання до клопотання не додав, а відтак колегія суддів вважає, що наведені в клопотанні підстави є необґрунтованими та неповажними причинами неприбуття прокурора у судове засідання, а будь-яких інших об`єктивних підстав неможливості прибути в судове засідання клопотання не містить.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності осіб, які без поважних причин не прибули у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку власника майна ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки клопотання розглянуто слідчим суддею без участі власників майна, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Територіальним управлінням БЕБ у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000028 від 02.10.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що службові особи ТОВ «БЕВЕРІДЖИЗ ЛОГІСТИК ГРУП» (код 43885239) та ТОВ «БЕВЕРІДЖИЗ ЛОГІСТИК» (код 42162768) при проведенні фінансово-господарських операцій протягом періоду 01.01.2023 по 31.07.2023, шляхом заниження значення об`єкту оподаткування при проведенні фінансово-господарських операцій з іншими суб`єктами господарювання в порушення п.188.1 ст.188, п.185.1 ст.185 та п.201.1 ст.201 Податкового Кодексу України №2755-VІ від 02.12.10 (зі змінами та доповненнями), в результаті чого до бюджету фактично не надійшло коштів на загальну суму понад у сумі 37 383 612 грн. ПДВ, що є особливо великим розміром.

Встановлено особу, яка займається залучення клієнтів, яких цікавить обготівковування грошових коштів з метою їх подальшої «тінізації» та одного з учасників протиправної схеми з ухилення від сплати податків, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Проведеними заходами встановлено, що документи, які свідчать про протиправну діяльність ОСОБА_9 , та необліковані грошові кошти, отримані ним від протиправної діяльності, зберігаються в індивідуальному банківському сейфі, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , дружину ОСОБА_9 , та якими останній користується на підставі нотаріально завірених довіреностей, та які знаходяться у відділенні АТ «ТАСКОМБАНК» () за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, буд. 4А.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 04.11.2024 надано дозвіл на проведення обшуку на проведення обшуку у нежитлових приміщеннях, що на праві власності належать: ТОВ «НДЛ ГРУП» (), за адресою м. Київ, проспект Володимира Івасюка, буд. 4А в індивідуальних банківських сейфах розміщених в АТ «ТАСКОМБАНК» (), відкритих на ім`я та/або за дорученням наступних осіб: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 16-21).

В ході проведення обшуку 13.11.2024 в період часу з 12 год. 00 хв. по 14 год. 49 хв. у приміщенні відділення АТ «ТАСКОМБАНК» (), за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, у індивідуальному банківському сейфі, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , виявлено та вилучено готівкові грошові кошти, як в національній так і в іноземній валюті (а.с. 22-26).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, буд. 4А на праві власності належать: ТОВ «НДЛ ГРУП» ()

Постановою детектива Підрозділу детективів Територіального управління БЕБ у м. Києві ОСОБА_10 від 14.11.2024 вищезазначені готівкові кошти, вилучені в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, у індивідуальному банківському сейфі № НОМЕР_1 , який розміщений у відділені № 162 АТ «ТАСКОМБАНК» визнано речовими доказами (а.с. 34-37).

Згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми доходів, нарахованих фізичній особі податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи стосовно ОСОБА_9 , за період з 01.01.1997 по 15.11.2024, останній офіційно отримав дохід у сумі приблизно 740 тис грн. (а.п. 109-116).

Згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми доходів, нарахованих фізичній особі податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи стосовно ОСОБА_8 за період з 01.01.1997 по 15.11.2024, остання офіційно не отримувала доходів (а.п. 117-119).

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000028 від 02.10.2023 та накладено арешт із забороною користування, відчуження та розпорядження на готівкові грошові кошти, вилучені в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який розміщений у відділені № 162 АТ «ТАСКОМБАНК», за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме на:

- банкноти «Долар США» у сумі 88 795 доларів;

- банкноти «Євро» у сумі 27 750 євро;

- банкноти «Гривні України» у сумі 40 000 гривень;

- банкноти та монети країни Туреччина у сумі 167,5;

- банкноти країни Узбекистан у сумі 1200;

- банкноти країни Румунія у сумі 19;

- банкнота номіналом 2 країни Болгарія;

- банкнота номіналом 500 країни Казахстан.

Слідчий суддя виходив з того, що наявні достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, а метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту, із забороною користування, відчуження та розпорядження, на готівкові грошові кошти, вилучені в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який розміщений у відділені № 162 АТ «ТАСКОМБАНК», за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ), повний перелік згідно резолютивної частини ухвали, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на невідповідність арештованих грошових коштів критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що арештоване майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про законність походження грошових коштів на даному етапі досудового розслідування не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки такі доводи підлягають перевірці і встановленню у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час судового розгляду.

Крім цього, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що власникам майна не повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, згідно якої майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи представника апелянтів про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру в тому, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року, якою накладено арешт із забороною користування, відчуження та розпорядження на готівкові грошові кошти, вилучені в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який розміщений у відділені № 162 АТ «ТАСКОМБАНК», за адресою: м. Київ, проспект Володимира Івасюка, б. 4А, право на користування яким оформлено на ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме на: банкноти «Долар США» у сумі 88 795 доларів; банкноти «Євро» у сумі 27 750 євро; банкноти «Гривні України» у сумі 40 000 гривень; банкноти та монети країни Туреччина у сумі 167,5; банкноти країни Узбекистан у сумі 1200; банкноти країни Румунія у сумі 19; банкнота номіналом 2 країни Болгарія; банкнота номіналом 500 країни Казахстан - необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити представнику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3 ____________ ОСОБА_4____________