КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3501/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

20 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0003677 від 26.10.2024 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Щурівці Ізяславського району Хмельницької області, громадянина України, раніше судимого: вироком Дарницького районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, 05.07.2022 на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області знятого з обліку у зв`язку із закінченням іспитового строку,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

На підставі ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, перебування під вартою з 26.10.2024 року по день звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 25.10.2024, приблизно 19 годині 00 хвилин перебуваючи неподалік від станції метро «Лісова» познайомився з ОСОБА_9 . Далі, в ході спільного відпочинку, ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_7 з питанням порадити особу, яка займається прибиранням квартир, оскільки у нього є потреба у здійсненні прибирання його помешкання. ОСОБА_7 відповів, що знає таку особу, з якою він спільно проживає в найманому житлі за адресою: АДРЕСА_1 , та запропонував проїхати спільно з ним до вказаної квартири під приводом домовитись про прибирання. ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 приїхали до вказаної квартири, де ОСОБА_7 познайомив ОСОБА_9 з ОСОБА_11 , яка мала здійснити прибирання в його квартирі. Після досягнення домовленостей з ОСОБА_11 щодо прибирання квартири, ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_7 , що він буде їхати за місцем мешкання.

В цей самий час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна, яке знаходилось у потерпілого, оскільки за той період часу який він провів спільно з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 побачив у останнього мобільний телефон марки Redmi Note 13 Pro, а також значну суму грошових коштів, якими розраховувався потерпілий ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , усвідомлюючи той факт, що ОСОБА_9 має намір залишити приміщення квартири, усвідомлюючи той факт, що в загальному коридорі будинку його дії можуть привернути увагу сторонніх осіб з числа сусідів, маючи на меті завадити останньому вийти з квартири, різко підійшов до потерпілого, який в цей час перебував в коридорі квартири за адресою: АДРЕСА_1 та наніс йому кілька ударів руками в обличчя, чим завдав фізичного болю та тілесних ушкоджень у вигляді синця на спинці носа в верхній третині, в правій щічно-нижньощелепній ділянці, крововиливи на слизовій верхньої губи в центрі та праворуч, що відповідно до «Висновку експерта № 042/1-333-2024 від 28.10.2024», за ступенем тяжкості, відноситься До ЛЕКОГО тілесного ушкодження. Від нанесених ударів ОСОБА_10 впав на підлогу, закривши при цьому обличчя руками.

В цей час ОСОБА_7 , діючи відкрито, зірвав з потерпілого наплічну сумку з особистими речами, а також куртку, після чого, утримуючи при собі майно потерпілого направився до іншої кімнати зазначеної квартири з метою пошуку цінного майна, яке перебувало серед особистих речей потерпілого.

В подальшому, перебуваючи в кімнаті квартири, ОСОБА_7 дістав з сумки, що належить ОСОБА_9 , мобільний телефон Redmi Note 13 Prо, в слоті були наявні сім-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» та ТОВ «Лайфселл, заявленою вартістю 14999 гривень, а також грошові кошти в сумі 9400 гривень, та залишивши куртку і сумку, яка належить потерпілому, з місця злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріального збитку на загальну суму 24 399 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 20.01.2025 року в частині призначеного покарання. Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання, застосувавши вимоги ст. 69 КК України, засудивши його до 5 років позбавлення волі та на підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що при ухваленні оскарженого вироку, судом не надано самостійної оцінки обставинам, що характеризують тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи в аспекті їх впливу на можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апелянт зазначає, що судом 1-ї інстанції в вироку «змішано» обставини справи (що мають оцінюватись в різних аспектах) для обґрунтування різних за змістом правових рішень: для призначення виду і міри покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення особи та запобігання новим злочинам, та для оцінювання можливості виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання. Одночасно, судом не пояснено в оскаржуваному рішенні, які саме ознаки чи обставини характеризують індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого злочину, як вони вплинули на ухвалене рішення.

Захисник вказує, що ОСОБА_7 на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується позитивно, неофіційно працевлаштований, займався суспільно корисною працею, проживає цивільним шлюбом. Поряд з цим, захисник зазначає, що під час досудового розслідування та під час судового розгляду справи, ОСОБА_7 зазначав, що вину в скоєному злочині визнає в повному обсязі.

Як стверджує апелянт, згідно з ч. 1 ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом повинно бути враховано її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Одночасно, згідно з ч. 2 ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 повинно бути враховано усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням наведеного, суд вважав необхідним призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання передбачає санкція інкримінованої обвинуваченому статті. Разом з тим, на думку апелянта, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, суд не врахував активне сприяння розкриттю злочину, усунення завданої шкоди і критичне ставлення до вчиненого, вік ОСОБА_7 та стан здоров`я та не дійшов висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не прибув, про поважність причин своєї відсутності не повідомив, а тому відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд проведено без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок законним, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню і перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу суворості призначеного його підзахисному покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочинупроти власності, особу обвинуваченого,який раніше неодноразово судимий, не одружений, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції визнав і врахував - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого. Врахувавши зазначені обставини, конкретні обставини справи та особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який на шлях виправлення не став, і продовжив вчинення протиправних діянь, суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, в мінімальному розмірі, установленому санкцією ч.4 ст.186 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не в повному обсязі було враховано дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину та усунення заподіяної шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і дані щодо особи обвинуваченого та обставину, що пом`якшує покарання, якою, з огляду навизнання обвинуваченим своєї винуватості і розкаяння у вчиненому, суд першої інстанції визнав - щире каяття, і саме з урахуванням всіх обставин, зокрема і обставин, які його пом`якшують суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, в мінімальних межах, установлених санкцією інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК України.

Що ж до активного сприяння розкриттю злочину, то з матеріалів справи вбачається, що усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені правоохоронними органами самостійно, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений ОСОБА_7 не повідомив, а тому така поведінка обвинуваченого жодним чином не може свідчити проактивну та ініціативну допомогу слідству. Не встановлено таких обставин і органами досудового розслідування. Також, в матеріалах справи відсутні дані про відшкодування обвинуваченим заподіяної потерпілому шкоди, не надано таких захисником і до суду апеляційної інстанції, а те, що лише викрадений обвинуваченим мобільний телефон був вилучений слідчим та переданий потерпілому під розписку не можна вважати добровільним волевиявленням обвинуваченого щодо усунення заподіяної ним шкоди, оскільки сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин, воно полягає в усуненні саме винною особою наслідків скоєного правопорушення.

Щодо посилань захисника на наявність у обвинуваченого постійного місця реєстрації та проживання, де обвинувачений характеризується позитивно, наявність неофіційної роботи та цивільної дружини, то колегія суддів зауважує, що жодних даних про будь-яку зайнятість обвинуваченого в матеріалах справи відсутні, як і наявність саме позивних характеристик за місцем реєстрації та проживання, до того ж дані обставини не є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання дотримався вимог кримінального закону, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності, і підстав для застосування положень ст. 69 КК України, яка передбачає наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, яких у даному провадженні не встановлено та відповідно ст. 75 КК України, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не вбачає.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для зміни вироку захисником до апеляційного суду не надано.

А посилання обвинуваченого під час апеляційного розгляду про неврахування судом перщої інстанції при призначенні йому покарання наявності у нього 5 дітей та даних про те, що він є військовослужбовцем та приймав участь у бойових діях взагалі є безпідставними, адже, наявними у справі доказами жодна з вказаних обставин не підтверджується.

Відтак, будь - яких істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року у кримінальному провадженні №0003677 від 26.10.2025 щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4