УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000398

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мурома Володимирської області російської федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто із ОСОБА_7 процесуальні витрати на проведення експертиз в сумі 3 289 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині призначеного основного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції, та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, не врахувавши необережну форму вини, обставини вчинення злочину, а також неправомірності дій самого потерпілого, які також перебувають у прямому причинному зв`язку з тяжкими наслідками. Зазначив, що він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому.

Просить звернути увагу, що він проживає разом з батьками похилого віку, які потребують його постійної допомоги у побуті, батько є інвалідом ІІІ групи, та матір, яка перенесла важку операцію, перебуває під постійним наглядом у сімейного лікаря у зв`язку з наявними хворобами.

Вказав, що він має хронічне захворювання, яке пригнічує загальний стан його здоров`я та потребує противірусної терапії і відповідного контролю його перебігу з боку лікарів.

Також додав, що незважаючи на те, що потерпілою у кримінальному провадженні не заявлено цивільний позов, він частково відшкодував шкоду потерпілій в розмірі 14 924,94 грн, що підтверджується відповідними чеками.

Захисник ОСОБА_8 вважає оскаржуваний вирок занадто суворим, а відтак, таким, що підлягає зміні в частині вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом у тверезому стані, з дозволеною у населеному пункті швидкістю, рухаючись по проїзній частині дороги, де не передбачено пішохідного переходу, безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди викликав швидку та працівників поліції, активно сприяв розкриттю злочину, інших правопорушень не вчиняв, в судовому засіданні висловлював критичну оцінку своїм діям, просив вибачення у потерпілої та зобов`язався надавати матеріальну допомогу у навчанні її повнолітнього сина.

Зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 був застрахований за договором про цивільно-правову відповідальність власників транспортних засобів та після дорожньо-транспортної пригоди одразу повідомив потерпілій, у зв`язку із чим, остання отримала відшкодування майнової шкоди від страхової компанії.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

06.11.2018 близько 17 год. 10 хв. ОСОБА_7 в сутінковий час, керуючи технічно справним транспортним засобом Skoda Octavid, державний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Космонавтів в м. Миколаєві, яка має по дві смуги руху в обидва напрями, з боку вул. Електронної у напрямку вул. Кірова, з дозволеною у населеному пункті швидкістю 50 км/год та в районі буд. №142, порушив пп. «б» п. 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не звернув уваги на те, що в цей час проїзну частину вул. Космонавтів, зліва направо по ходу його руху, перебігав пішохід ОСОБА_10 з собакою на повідку, але не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості руху свого транспортного засобу, аж до повної зупинки, хоча об`єктивно міг і зобов`язаний був це зробити.

В результаті чого, ОСОБА_7 допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_10 , який від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді численних переломів кісток тулубу з пошкодженням внутрішніх органів, які ускладнилися травматичним шоком, загинув на місці пригоди.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційних скарг, просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 до апеляційного суду не з`явилась, належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду.

У заяві до апеляційного суду (як вбачається з її змісту) потерпіла просила про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та про розгляд справи без її участі (т.2, а.с. 137, 142). Неявка потерпілої не перешкоджає апеляційному розгляду.

Інформація щодо руху кримінального провадження.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задоволено частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінено.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 вересня 2022 року задоволено касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 .

Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України. В цій частині вирок апелянтами не оскаржується.

Що стосується доводів захисника та обвинуваченого про призначення ОСОБА_12 занадто суворого покарання, то вони не є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як передбачено ч.1 та ч.2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив необережний тяжкий злочин, невідворотні наслідки злочину у вигляді смерті потерпілого, а також думку потерпілої ОСОБА_11 про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Достатньо враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, працює, характеризується позитивно, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття. Обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

Окрім того, суд першої інстанції прийняв до уваги поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 безпосередньо після вчинення дорожньо-транспортної пригоди та обставини справи, відповідно яким ОСОБА_7 допустив наїзд на пішохода, який будучи в стані алкогольного сп`яніння, в умовах недостатньої видимості переходив проїзну частину, яка має більше трьох смуг руху для обох напрямків не в межах пішохідного переходу.

Також судом враховано висновки досудової доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно якої орган пробації вважав, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства (т.1, а.с. 66-68).

Основне покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. Тому немає підстав вважати призначене покарання занадто суворим, як вважають апелянти.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника в частині виключення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вирішуючи питання доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і вчинено з необережності, але відноситься до тяжкого злочину. Окрім того, внаслідок злочину настала смерть потерпілого, що є невідворотним наслідком.

За такого, колегія суддів вважає, що призначене додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами на визначений у вироку строк, є правильним, а тому немає підстав для зміни вироку в цій частині, про що просить захисник.

В апеляційних скаргах ставиться також питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Проте, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг і в цій частині.

Статтею 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів при прийнятті рішення встановила, що відомості про особу обвинуваченого є в цілому задовільними.

Так, обвинувачений з 01.06.2023 працює техніком з експлуатації та ремонту устаткування в ТОВ «Марінекс ЛТД». Він є таким, що відповідно до вимог ст.89 КК України не має судимості.

Згідно матеріалів кримінального провадження, станом на час вчинення злочину, мешкав з батьками: матір 1949 року народження та батько 1947 року народження. Матір є інвалідом другої групи, а батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, з досудової доповіді вбачається, що у обвинуваченого є брат, 1983 року народження, який також мешкає у м. Миколаєві, тобто хоча обвинувачений і має матір похилого віку, але догляд за нею може бути здійснено і іншими особами. Обвинувачений також має захворювання, з приводу якого перебуває з 15.06.2021 на обліку в інфекційній лікарні.

Колегія суддів також враховує досудову доповідь щодо ОСОБА_7 , за висновками якої уповноважений орган з питань пробації вважає, що з урахуванням особистості обвинуваченого, його способу життя, історії правопорушень, середнього ризику вчинення ним повторного правопорушення, високого рівня небезпеки для суспільства, його виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

В розумінні ст. ст. 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може враховувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Разом з тим, при прийнятті рішення колегія суддів враховує зазначений висновок, зважаючи як на наслідки злочину, так і на позицію потерпілої.

Так, хоча потерпіла цивільний позов не заявляла, але ОСОБА_7 здійснив виплати на відшкодування заподіяної шкоди в сумі 14 924,94 грн (як зазначено в апеляційній скарзі) вже після судового розгляду до початку апеляційного розгляду (т.1, а.с. 200), а в подальшому, під час нового апеляційного розгляду теж прийняв заходи щодо відшкодування заподіяної шкоди, сплативши потерпілій загалом 17500 грн, а саме: 5 платежів по 3500 грн у період з 01.01.2024 до 04.04.2024 ( т.2, а.с. 118-119).

Разом з тим, наслідки вчиненого злочину є невідворотними. Позиція потерпілої ОСОБА_11 протягом всього розгляду кримінального провадження є незмінною. Потерпіла просить про призначення покарання у виді позбавлення, мотивуючи тим, що внаслідок цього злочину настала смерть її чоловіка, а її діти втратили батька.

Отже, хоча злочин вчинено з необережності, але з огляду на встановлені апеляційним судом обставини щодо позиції потерпілої, колегія суддів вважає, що вищенаведені дані щодо особи обвинуваченого не є визначальними для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, про що просять апелянти.

Слід також зазначити, що у Постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року, колегія суддів зазначила, що при новому розгляді необхідно апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м`яким.

Разом з тим, при новому розгляді не встановлено обставин, які б свідчили на користь вимог апелянтів. Хоча ОСОБА_7 і вжив заходи на відшкодування шкоди, здійснивши перекази коштів потерпілій, проте фактично ці платежі здійснено лише у незначний період після ухвалення вироку, а також у незначний період під час нового апеляційного розгляду. Таке епізодичне відшкодування шкоди не вплинуло на категоричну позицію потерпілої.

За такого, підсумовуючи вищенаведене, виконуючи вказівки касаційного кримінального суду, які є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій при новому розгляді справи, встановивши, що є підтвердженим той же обсяг обвинувачення, за яким ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 неможливе без відбування покарання.

Тому відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, про що просять апелянти. За такого, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3