Справа № 461/2074/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/710/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21 вересня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та постановити нову ухвалу, якою обвинуваченому ОСОБА_7 обрати запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, або домашній арешт з перебуванням за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що оскаржена ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки у клопотанні про продовження строку тримання під вартою прокурор, у черговий раз, не довів наявність обставин, передбачених ст. 177 КПК України, а тому суд мав відмовити у задоволенні цього клопотання. Вказує, що прокурор, звертаючись з клопотанням про продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , не обґрунтував, у чому полягають інтереси суспільства, які переважають над принципом поваги до особистої свободи обвинуваченого ОСОБА_7 .

Водночас, ще трьом обвинуваченим у цій справі змінено міру запобіжного заходу на особисте зобов`язання.

Як зазначає апелянт, суд, постановляючи оскаржену ухвалу, незаконно надав перевагу доводам сторони обвинувачення, зазначеним у клопотанні прокурора. Вважає, що судом порушено загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 7 КПК України.

Звертає увагу, що серед списку доказів прокурором не зазначено свідків, яких необхідно допитати в суді, що виключає ризики, зазначені у клопотанні прокурора.

На переконання сторони захисту, у діях ОСОБА_7 відсутні склади інкримінованих йому злочинів, передбачених ст. 190 та ст. 361 КК України. Відтак, обвинувачення є абстрактним, що позбавляє суд можливості продовжувати обвинуваченому у цьому кримінальному провадженні міру запобіжного заходу.

Вказує на необхідність застосування судом рішень Європейського суду з прав людини «Сокуренко і Стригун проти України», «Олександр Волков проти України», «Бендерський проти України», «Сервіян та інші проти України», а також позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 23 листопада 2017 року у справі №1-28/2017, згідно з якою запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Наголошує, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого та початок стадії судового провадження в суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного. Отже, у разі відсутності вмотивованого рішення суду, яким дозволено позбавлення особи свободи на період, визначений цим судовим рішенням, така особа має бути негайно звільнена.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 лютого 2024 року за №0000772 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє - ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності; незаконно впливати на учасників кримінального провадження, зокрема, володіючи відомостями про осіб, які надавали дані своїх банківських карток, може змусити останніх змінити свої показання з метою його виправдання. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також відсутність будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, як про це просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про те, що суд проігнорував вимоги статей 177, 183, 194, 199 та 331 КПК України, не перевіривши обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри, не ґрунтується на вимогах закону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.

У свою чергу, статтею 199 КПК України, яка визначає порядок продовження строку тримання під вартою, установлено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Таким чином, до предмету судового контролю під час продовження строку тримання під вартою, належить, зокрема, перевірка того, чи не зменшились заявлені прокурором ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Натомість обов`язку перевіряти обґрунтованість пред`явленої особі підозри під час вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою під час судового розгляду чинним кримінальним процесуальним законом не встановлено.

За цих обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри була як предметом перевірки слідчого судді, суду під час обрання останньому запобіжного заходу, так і предметом апеляційного перегляду.

Стосовно доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, у тому числі наявності у його діях складів кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України, то ці питання будуть вирішуватись у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку судом, який здійснює розгляд кримінального провадження по суті, а не під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу чи на стадії перегляду цього рішення.

Покликання апелянта на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України не спростовує висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

Те, що деяким обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні змінено міру запобіжного заходу на особисте зобов`язання, не є підставою для зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , оскільки запобіжний захід щодо кожної особи визначається індивідуально, з урахуванням вимог статей 177-178 КПК України.

Стосовно допиту свідків, то згідно з ч. 2 ст. 349 КПК України обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

З огляду на те, що предметом апеляційного перегляду є продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити обсяг доказів, який підлягає дослідженню місцевим судом у ході розгляду вказаного кримінального провадження, у тому числі і в частині допиту свідків, які підлягають виклику до суду.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, як про це просить захисник, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

При цьому, на виконання вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд правильно обрав ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки згідно з указаною нормою, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4