ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2025 року

м. Київ

справа № 357/15866/17

провадження № 51-4530км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006002, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК та виправдано за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК. Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, 29 листопада 2016 року о 22:00, знаходячись за місцем своєї роботи (вул. Будівельників, 1 в м. Біла Церква Київської області), вирішив незаконно заволодіти автомобілем марки «Mercedes Benz Sprinter» моделі 210 D (АІ 2718 ЕС) білого кольору, належного потерпілому ОСОБА_9 , який був припарковий останнім на зазначеній території, де обслуговує транспортні засоби ОСОБА_7 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння вищезазначеним автомобілем, з метою використання у власних цілях, відчинив водійські двері, які були не зачиненими, сів до салону даного автомобіля, де за допомогою ключа від замку запалення, який йому цього ж дня передав потерпілий ОСОБА_9 з метою здійснення ремонту даного авто, запустив двигун та розпочав рух у напрямку масиву «Леваневського», в м. Біла Церква Київської області.

Після цього, ОСОБА_7 на вказаному автомобілі залишив територію авто майстерні і виїхав на автодорогу «Київ-Одеса», де не впоравшись із керуванням, допустив перекидання автомобіля та наїзду на дерево, внаслідок чого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, з місця вчинення якої зник.

Внаслідок вказаних умисних дій ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 завдано майнової шкоди на загальну суму 125 130 грн.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що та обставина, що особа повинна була за усною домовленістю здійснити ремонт, свідчить лише про перебування транспортного засобу у його тимчасовому володінні виключно для цього і не підтверджує згоди та/або дозволу потерпілого на подальше користування його транспортним засобом. Зазначає, що поза увагою судів залишились показання потерпілого про те, що питання виїзду за межі автосервісу належного йому автомобілю не обговорювалось, оскільки причина поломки вже була відома на момент приїзду автомобіля на СТО. Вказує, що апеляційний суд у своєму рішенні обмежився загальними фразами про безпідставність доводів сторони обвинувачення, без мотивів, з яких він виходив при постановленні ухвали. Зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. Виправданий та його захисник заперечували проти її задоволення.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

У п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК визначено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 419 КПК, є обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.

Відповідно до ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні заявлених вимог без задоволення, в ухвалі має бути зазначено підстави, за яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.

Як неодноразово наголошував касаційний суд, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив відповісти на всі доводи апеляційної скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення, чого в даному випадку зроблено не було.

Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Під час перегляду вироку щодо ОСОБА_7 апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції за результатом розгляду кримінального провадження дійшов висновку, що стороною обвинувачення поза межами розумних сумнівів не доведено, що в момент отримання від потерпілого автомобіля разом з ключем та документами, обвинувачений мав умисел незаконно заволодіти транспортним засобом і вчиняв для цього відповідні активні дії.

На переконання місцевого суду, ненадання власником чи користувачем дозволу особі, яка правомірно володіє транспортним засобом на користування автомобілем не тягне за собою відповідальність передбачену ст. 289 КК.

При цьому суд зазначив, що в ході судового розгляду не було встановлено, що потерпілий передаючи обвинуваченому правовстановлюючі документи на транспортний засіб прямо забороняв чи визначав якісь конкретні межі його використання.

Не погоджуючись із виправдувальним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій із наведенням відповідних обґрунтувань просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 5 місяців без конфіскації майна.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 суд не дотримався вимог ст. 94 КПК та прийшов до передчасного висновку про його невинуватість у вчиненні злочину без належної перевірки та оцінки всіх зібраних у провадженні доказів у їх сукупності.

Зокрема зазначав, що місцевий суд безпідставно відхилив показання потерпілого в тій частині, що він не надавав дозволу обвинуваченому на виїзд автомобілем за межі ремонтної території, а також не зазначив, чому він відкинув показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та не взяв до уваги також показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Крім того сторона обвинувачення вказувала на те, що судом першої інстанції не надано оцінки доказу - роздруківці з відомостями про зв`язок абонента телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар» з мобільного телефону, який на момент вчинення злочину перебував у користуванні обвинуваченого.

Враховуючи викладене, прокурор просив у порядку ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідити ряд доказів, а також повторно допитати потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 . У задоволенні зазначеного клопотання прокурора апеляційним судом було відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, враховуючи загальні засади кримінального провадження, а саме принцип безпосередності дослідження доказів, та вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового вироку, на думку Суду, прохання прокурора про повторне дослідження доказів у даному конкретному кримінальному провадженні не було необґрунтованим в розумінні ч. 3 ст. 404 КПК.

Оскільки, сторона обвинувачення, оскаржуючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , посилалася в апеляційній скарзі на однобічність і неповноту розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та помилкову оцінку ним доказів, суд апеляційної інстанції з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження такого судового рішення відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК мав створити необхідні для цього умови, у тому числі й шляхом повторного дослідження обставин, які оспорюються та про необхідність іншої оцінки яких зазначалося в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального закону, оскільки безпідставно повторно не дослідив докази, які, на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння, та не дав власної оцінки усім обставинам кримінального провадження з огляду на статті 22, 23, 94, 95 КПК.

Так, погоджуючись із висновками, викладеними у вироку, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на те, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не представлено об`єктивних даних, які б вказували на наявність у ОСОБА_7 умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом чи вчинення ним активних дій щодо цього, такі не здобуто і в ході апеляційного розгляду.

Також зазначив, що допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали суду показання про те, що вони як поліцейські приїздили на виклик у зв`язку із заволодінням транспортного засобу, застали там заявника, через деякий час приїхав майстер, його пояснення не пам`ятають. Свідок ОСОБА_11 підтвердив лише, що приїздив разом із потерпілим за автомобілем. Свідок ОСОБА_14 бачив потерпілого, який залишив автомобіль на ремонт, при цьому розмови між ними не було. Свідок ОСОБА_10 показав, що разом з потерпілим пригнав автомобіль на ремонт, що підтвердив і свідок ОСОБА_15 , попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.

При цьому, не дивлячись на те, що прокурор указував в апеляційній скарзі на конкретні докази, які спростовували показання обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо відсутності у нього умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, апеляційний суд їх не перевірив, у тому числі шляхом повторного дослідження обставин, і не оцінив у сукупності.

Зокрема апеляційним судом повторно не дослідженого роздруківку з відомостями про зв`язок абонента телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар» з мобільного телефону, який на момент вчинення злочину перебував у користуванні обвинуваченого, яка, на переконання сторони обвинувачення, свідчить про те, що ОСОБА_7 тривалий період часу до вчинення ДТП знаходився в різних районах м. Біла Церква Київської області, тобто незаконно заволодів та використовував у власних цілях транспортний засіб, який йому залишив для ремонту потерпілий ОСОБА_9 та якому судом першої інстанції взагалі не надано будь-якої оцінки з приводу його належності чи допустимості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив та не дав вичерпних відповідей на доводи у апеляційній скарзі сторони обвинувачення про безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК, чим порушив вимоги ст. 419 КПК, дійшовши передчасного висновку про законність у цій частині вироку суду першої інстанції.

З огляду на викладене Суд вважає, що апеляційний розгляд у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 було здійснено формально, а закріплених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження не виконано, а тому постановлена цим судом ухвала не може вважатися такою, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно взяти до уваги зазначене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, допитати свідків та потерпілого, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3