УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 643/1795/24

провадження № 51-1527 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк тримання під вартою з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

Початок відбуття покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 27 грудня 2023 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 грудня 2023 року, близько 17 год 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем проживання у АДРЕСА_1 , у ході словесного конфлікту з братом ОСОБА_6 , на ґрунті стійких неприязних відносин, які склалися між ними раніше, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно наніс останньому два удари кухонним ножем по тулубу, спричинивши тілесні ушкодження у виді колото-різаного поранення грудної клітини, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого та захисника ОСОБА_4 задоволено частково, вирок Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2025 року змінено, пом`якшено призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі. В решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржуване судове рішення, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

В обґрунтування вказує, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На переконання захисника, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також сукупність даних, які характеризують особу засудженого, а саме: позитивної характеристики за місцем проживання, не притягнення раніше до кримінальної відповідальності, не знаходження на обліку у лікарів психіатра та нарколога та досягнення похилого віку, дають підстави для звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Стверджує, що апеляційний суд не врахував думку потерпілого ОСОБА_5 , який просив призначити покарання з урахуванням положень ст. 75 КК України, зазначивши, що обвинувачений відшкодував йому усі понесені збитки. На переконання захисника, сукупність наведених обставин свідчить про можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування із встановленням іспитового строку.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому оскаржуване судове рішення в цій частині не перевіряється.

Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного незастосування судом апеляційної інстанції передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.

Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 ст. 75 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Як слідує зі змісту вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином;

- дані про особу обвинуваченого, який досяг пенсійного віку, розлучений, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває;

- обставини, що пом`якшують покарання, - активне сприяння розкриттю злочину та надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, та обставини, які обтяжують покарання, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Не погодившись із вироком суду, обвинувачений та захисник ОСОБА_4 звернулись із апеляційними скаргами, за результатами розгляду яких суд апеляційної інстанції задовольнив їх частково, а оскаржуваний вирок змінив, пом`якшив призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення апеляційних скарг сторони захисту, апеляційний суд, зокрема, врахував думку потерпілого ОСОБА_5 , який просив пом`якшити покарання, зазначивши при цьому, що вони з братом помирилися і, що останній відшкодував йому усі понесені збитки.

Разом з тим, вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а наявність у обвинуваченого позитивних характеристик та відсутність попередніх судимостей, як на це посилається захисник, не є такими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для звільнення від відбування покарання, враховуючи, що призначене покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Водночас, колегія суддів, аналізуючи доводи захисника щодо неврахування похилого віку обвинуваченого, зазначила, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що в силу свого віку обвинувачений має хронічні захворювання, лікування яких він позбавлений можливості отримувати в умовах установи виконання покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, обставини, про неврахування яких судом апеляційної інстанції стверджує захисник, були в повній мірі враховані при призначенні покарання, та стали підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання.

Колегія суддів вважає, що посилання захисника на неналежне врахування апеляційним судом думки потерпілого щодо покарання є неспроможним, оскільки, згідно усталеної практики Суду, при призначенні покарання та вирішенні питання про порядок його відбування може бути врахована думка потерпілого, однак така думка не є визначальною для суду.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про те, що не підтверджено належними доказами перебування засудженого в момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, також є необґрунтованими.

Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138 км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532 км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922 км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622 км18).

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння підтверджується, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_7 та випискою № 749 з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, відповідно до якого проведеним 28 грудня 2023 року медичним оглядом встановлено, що ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

При цьому, на переконання Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3