У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 404/3668/22

провадження № 51-2563ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Цим же вироком ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано за ч. 1 ст. 361 КК України у зв`язку з недоведенням наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Постановлено стягнути з засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 20000 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду від 24 січня 2024 року- без змін.

Суди попередніх інстанцій визнали встановленим, що ОСОБА_7 вчинив заволодіння офіційним документом шляхом шахрайства, з корисливих мотивів та таємне викрадення чужого майна, повторно, в умовах воєнного стану за таких обставин.

04 червня 2022 року близько 08:00 ОСОБА_4 , перебуваючи на вул. Євгена Тельнова, 2-Г, у м. Кропивницькому, побачив раніше незнайомого ОСОБА_5 , який знаходився біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» та проводив операції зі зняття готівки з власної банківської картки № НОМЕР_1 . ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_5 та під вигаданим приводом з надання допомоги по зняттю грошових коштів, повідомивши тому недостовірну інформацію стосовно здійснення зазначених транзакцій, шляхом обману, заволодів банківською карткою та інформацією про пін-код до неї. Впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, вони не викриті потерпілим, ОСОБА_4 непомітно підмінив платіжну банківську картку потерпілого на іншу банківську картку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 , яку заздалегідь підготував та приніс з собою, надавши її ОСОБА_5 .

Після цього, в цей же день близько 08:15 ОСОБА_4 , з банкомату АТ КБ «ПриватБанк», що на вул. Андріївській, 84 у м. Кропивницькому, ввівши пін-код, здійснив зняття грошових коштів у сумі 20000 грн. з рахунку банківської картки потерпілого ОСОБА_5 .

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висуває вимогу про скасування постановлених щодо нього судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

На обґрунтування своєї вимоги, посилаючись на необґрунтованість засудження, вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду. Стверджує, що судові інстанції безпідставно врахували показання потерпілого, оскільки вони є неправдивими та недостовірними, в справі немає доказів, що він отримав (заволодів) інформацією про пін-код до картки ОСОБА_5 . Звертає увагу, що апеляційний суд послався в ухвалі на протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, який не може бути доказом його вини. Вважає протокол огляду предмета (диска) недопустимим доказом, оскільки слідчу дію проведено за відсутності понятих та спеціаліста, не досліджені оригінали відеозаписів.

Окрім того, засуджений ОСОБА_4 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року та ухвали Кропивницького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені засудженим у клопотанні, Суд уважає, що клопотання підлягає задоволенню, а пропущений засудженим строк на касаційне оскарження зазначених судових рішень - поновленню.

Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі засуджений, вважаючи, що його необґрунтовано засуджено, крім іншого заперечує правильність установлення фактичних обставин справи та повноту судового розгляду.

У зв`язку із цим колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перегляду в порядку касаційної процедури.

Перевіряючи оспорювані судові рішення, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, як убачається з долучених до скарги копій судових рішень, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів на підставі показань потерпілого ОСОБА_5 щодо обставин вчинених відносно нього ОСОБА_4 злочинних дій; даних протоколу огляду банківської картки АТ КБ «ПриватБанк», яку потерпілому дав ОСОБА_4 біля банкомату і яка була видана ОСОБА_5 та долучена до матеріалів справи як речовий доказ; даних протоколу огляду диску з інформацією АТ КБ «ПриватБанк», на якому міститься відеозапис з камер відеоспостереження банкоматів АТ КБ «ПриватБанк» та фотознімки подій від 04 червня 2022 року; інформації про рух коштів за банківськими картками, а також інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку та ухвалі.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 шляхом шахрайствазаволодів офіційним документом - банківською карткою потерпілого та вчинив крадіжку належних ОСОБА_5 грошових коштів.

Доводи засудженого про те, що в справі не доведено отримання (заволодіння) ним інформацією про пін-код до картки потерпілого, були перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Як видно з ухвали, на спростування цього твердження апеляційний суд послався на показання ОСОБА_5 про те, що коли він намагався зняти кошти з банкоматів, ОСОБА_4 перебував позаду, намагаючись побачити, який саме пін-код вводить потерпілий, присідаючи та підглядаючи зі спини. Надавши оцінку показанням ОСОБА_5 у сукупності з даними відеозаписів із камер відеоспостереження та фотознімками з банкоматів АТ КБ «ПриватБанк», а також відомостями про рух коштів з банківської картки потерпілого, цей суд погодився із висновками суду першої інстанції, який визнав доведеним факт того, що ОСОБА_4 бачив (мав можливість побачити) пін-код, який вводив потерпілий, намагаючись зняти кошти.

Також, як видно з копії ухвали, апеляційний суд за результатами оцінки показань потерпілого, який також був допитаний цим судом, виснував, що вони є логічними та послідовними, підтверджують обставини, які мають значення для кримінального провадження, не суперечать іншим зібраним у справі доказам, а відтак є достовірним, належним та допустимим доказом, який обґрунтовано покладений в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 .

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки суду апеляційної інстанції. Отже доводи засудженого в касаційній скарзі із цього приводу Суд відхиляє.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує про те, що протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення, не може бути доказом його вини, а тому посилання на нього є безпідставним.

У зв`язку із цим Суд зауважує, що заява про вчинення кримінального правопорушення, протокол прийняття такої заяви є правовою підставою для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні. Таким чином, цей протокол надає змогу суду пересвідчитися, чи були законні підстави для досудового розслідування, здійснення якого з огляду на приписи ч. 3 ст. 214 КПК України, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до ЄРДР або без такого внесення не допускається.

За таких обставин, посилання у вироку та ухвалі на зазначений протокол не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Безпідставними є доводи засудженого в касаційній скарзі й про те, що дані протоколу огляду диска є недопустимим доказом, оскільки слідча дія проводилася за відсутності понятих та спеціаліста.

Положення ч. 7 ст. 223 КПК України передбачають обов`язкову участь не менше двох понятих лише у разі проведення таких слідчих дій, як пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Обов`язкова участь понятих під час проведення огляду предметів (у цій справі диска), кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Що стосується спеціаліста, то він може бути залучений слідчим для проведення слідчої дії за необхідності, з метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань. Отже залучення спеціаліста є правом, а не обов`язком слідчого.

Також, у касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що місцевим судом не досліджувалися оригінали відеозаписів з камер відеоспостереження банкоматів АТ КБ «ПриватБанк».

У частині 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа ще й його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року, справа № 208/2160/18).

З огляду на викладене, досліджений місцевим судом оптичний носій інформації - диск з інформацією АТ КБ «ПриватБанк», який визнаний речовим доказом і на якому міститься відеозапис із камер відеоспостереження банкоматів, є оригіналом електронного документа.

З урахуванням установлених у справі фактичних обставин справи, дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно, а обраний засудженому захід примусу відповідає положенням статей 65, 50 КК України.

Апеляційний суд, як убачається з ухвали від 17 квітня 2024 року, ретельно перевірив доводи сторони захисту, наведені в апеляційних скаргах, у тому числі стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скарги без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок.

Також, апеляційний суд не встановив порушень приписів ч. 3 ст. 415 КПК України з боку місцевого суду під час нового розгляду справи.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, Суд не ставить під сумнів відповідність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості (ст. 370 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3