ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8607/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/366/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мукачево, Закарпатської обл., громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, інваліда ІІІ групи, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України до 6 років позбавлення волі, вирок не набрав законної сили,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.

Як зазначив суд, відповідно до ч.3 ст.72 КК України, цей вирок суду складанню за сукупністю з вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року не підлягає та виконується самостійно.

Вказаним вироком встановлено, що 23 квітня 2024 року, близько 23 год. 20 хв., ОСОБА_7 , знаходився у кімнаті АДРЕСА_3 , де також знаходився потерпілий ОСОБА_10 .

В ході спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 раптово виник умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Так, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, ОСОБА_7 стоячи обличчям до потерпілого, тримаючи у правій руці столову ложку, наніс ОСОБА_10 черенком ложки приблизно 4 удари по лобній частині голови, в області лівої скроні.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у вигляді садна на 1.0 см. доверху від зовнішнього кута лівої брові на кордоні зі скронею, яке відповідно до висновку експерта №09-611/2024 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Відповідальність за вчинення зазначеного кримінального проступку передбачена ч. 1 ст. 125 КК України.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2024 року стосовно ОСОБА_7 - скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме в застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, що, в тому числі, потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. На підставі ч. 1 ст. 71 ,ст.72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 25 днів.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що суд при призначенні покарання недостатньо враховав фактичні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, ніде не працює, суспільно-корисною працею не займається. що характеризує його як особу, яка не бажає ставати на шлях виправлення та в подальшому може продовжити свою злочину діяльність.

Прокурор також вказує, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог ч.1 ст.71 КК України, повинен був призначити покарання за сукупністю вироків, але зазначив, що вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року самостійному виконанню.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити, заперечення обвинуваченого та його захисника щодо задоволення поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного, відсутність претензій з боку потерпілого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, є інвалідом ІІІ групи.

Проте судом не приділено належної уваги фактичним обставинам кримінального провадження та відомостям про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив та знову вчинив умисне кримінальне правопорушення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 є працездатною особою, суспільно-корисною працею не займається, офіційного заробітку та міцних соціальних зв`язків не має, останній раз засуджений вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, що характеризує обвинуваченого як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 .

Наведене беззаперечно негативно характеризує особу ОСОБА_7 , тому колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про занадто м`яке покарання, яке призначено оскаржуваним вироком ОСОБА_7 .

Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч.1 ст.125 КК України.

Дослідженням відомостей про особу обвинуваченого встановлено, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та має непогашену судимість за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, на психоневрологічному та наркологічному обліках не перебуває, офіційно не працевлаштований.

Вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, є умисним, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , колегія суддів визнає щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставиною, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, є рецидив кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , необхідного і достатнього для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, колегія суддів, керуючись вимогами ст.ст.50, 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вищенаведені відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, і вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт в середніх межах, передбачених альтернативною санкцією ч.1 ст.125 КК України.

Щодо апеляційних доводів прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_7 , колегія судді також вважає їх слушними, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 31.05.2023 року вироком Дзержинського районного суду м.Харкова ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Згідно формулювання обвинувачення за цим кримінальним провадженням, що визнано судом доведеним, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 125 КК України 23.04.2024 року, тобто після ухвалення вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року, покарання за яким ОСОБА_7 не почав відбувати, оскільки він не вступив в законну силу.

Разом з цим, оскаржуваним вироком ОСОБА_7 призначено покарання за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу та ухвалено рішення щодо самостійного виконання вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в абз. 1 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбуття основного покарання чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також, коли новий злочин вчинено після оголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Вищевказана позиція щодо призначення покарання за сукупністю вироків висловлена також і в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.06.2018 року (справа №511/37/16-к).

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 01.06.2020 у справі №766/39/17, в якій зазначено, що при визначені того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Згідно положень ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 року у справі № 243/2528/19 положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Водночас, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 1 ст. 71 КК України не визначив остаточне покарання за сукупністю вироків, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю доводів прокурора про те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ст.71 КК України, що відповідно п.1 ч.1 ст.413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Крім того, оскільки остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за правилами ч.ч.1, 4 ст.71 КК України, а тому, відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

З огляду на викладене, з урахуванням апеляційної вимоги прокурора, остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити на підставі ч.ч.1, 4 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року.

Разом з цим, з урахуванням тієї обставини, що прокурор просить повністю скасувати оскаржуваний вирок та визнати винним ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України, але при цьому в своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, не наводить відповідних доводів та підстав, подана апеляційна скарга задовольняється частково.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не вбачається.

Поряд з цим належить врахувати, що відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 413, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за правилами п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 25 (двадцять п`ять) днів.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

В решті вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :