КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/756/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000079 від 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч.2 ст.369-2 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - заступника керівника Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000079, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Накладено арешт на речі, вилучені під час проведення обшуку 13.11.2024 року автомобіля марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , а саме:

- копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №4799 на ім`я ОСОБА_10 на 1 арк.;

- копію діагностичного звіту №104798833 пацієнта ОСОБА_10 від 26.06.2024 року на 1 арк;

- копію спіральної комп`ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 на 1 арк;

- копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №6286 на 1 арк;

- копію результатів лабораторних досліджень №Н24-40824 пацієнта ОСОБА_10 від 19.08.2024 року на 1 арк та №Н24-40784 пацієнта ОСОБА_10 дата замовлення 19.08.2024 року на 1 арк;

- копію спіральної комп`ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 обстеження 19.08.2024 на 1 арк, які поміщено до спеціального пакету WAR1558337;

- автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який вилучено та поміщено до спеціального майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Борисів, пров. Боженка, 23, із забороною відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом, до скасування арешту майна у встановленому Кодексом порядку.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, у задоволенні клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області про арешт майна, автомобіля «KIA Sportage», вилученого в рамках кримінального провадження № 0000079 від 27.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України відмовити. Скасувати ухвалу суду першої інстанції про арешт майна, яке було вилучено 13.11.2024 року в ході обшуку автомобіля за адресою вул. Січових Стрільців, 45, м. Боярка, Фастівський район, Київська область, в частині накладення арешту на автомобіль «KIA Sportage» червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_11 ; та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України зобов`язати уповноважену особу СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області повернути вказане майно особі, у якої воно було вилучено.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції діяв упереджено, з порушенням правил територіальної підсудності, зазначена ухвала суду першої інстанції є незаконною і необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, ігноруванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях, довільному тлумаченні КПК та задовольняє клопотання прокурора, не підкріплене доказами. Судове рішення належним чином не мотивовано, порушує права третьої особи (власника арештованого автомобіля), яка не є стороною кримінального провадження, права передбачені положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном (автомобілем), яке було безпідставно вилучено правоохоронними органами та незаконно арештоване судом першої інстанції.

Зазначає, що згідно тексту ухвали про дозвіл на обшук від 06.11.2024 року, слідча не клопотала про вилучення автомобіля, а слідчий суддя не надавав дозвіл на вилучення автомобіля, лише на обшук.

Проте 13.11.2024 року, слідча СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_12 в ході обшуку, без дозволу суду та з незрозумілих причин незаконно вилучила зазначений автомобіль, без існування на те підстав, передбачених ч. 2 ст. 167 КПК України.

Надалі, прокурор у кримінальному провадженні звернувся до Києво-Святошинського районного суду з клопотанням про арешт майна, вилученого слідчою ОСОБА_12 , зокрема автомобіля.

Однак у клопотанні прокурора та у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що у зазначеному автомобілі передавалась «частина неправомірної вигоди», крім того згідно протоколу обшуку від 13.11.2024 року, в зазначеному автомобілі не було виявлено та вилучено грошових коштів, отже дослідження ДНК-профілів, які могли зберегтися на грошових коштах, як підстава для арешту автомобіля, виключена. Необхідність арешту автомобіля з цієї підстави відсутня. Інших підстав в ухвалі слідчого судді не зазначено.

Усі інші виявлені під час обшуку автомобіля копії медичних документів вилучені слідством 13.11.2024 року, що зафіксовано в протоколі обшуку. Слідство необмежено робити будь які експертизи вилучених копій медичних документів, арешт автомобіля для цього не потрібен.

Також апелянт зазначає, що підозрювана працювала лікарем у КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради, яка є публічним, загальнодоступним місцем, і виконуючи свої службові обов`язки могла контактувати з ДНК-профілями необмеженого кола осіб (пацієнтів), а отже і перенести частини будь яких ДНК-профілів до автомобіля, яким користувалась, отже результати дослідження не можуть безсумнівно доводити її причетність до інкримінованих злочинів.

Апелянт стверджує, що прокурор у своєму клопотанні вказує, що зазначене майно, зокрема автомобіль, необхідне для забезпечення його збереження як речового доказу, запобігання можливості приховування, знищення доказів злочинної діяльності, проведення огляду, а також автомобіль має суттєве значення для розслідування кримінального провадження.

Звертає увагу, що клопотання прокурора про арешт майна не містить жодних документів, якими б підтверджувалося доказове значення вилученого автомобіля, ані власного відповідного обґрунтування, в зв`язку з чим слідство в цілому прийшло до переконання про його доказове значення у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі представник також посилається на те, що постановою від 13.11.2024 року про визнання предметів в якості доказів, слідчим у кримінальному провадженні вищезазначені речі та документи визнано речовими доказами.

Разом з тим, ні в клопотанні слідчого, ні в постанові про визнання речовим доказом, не обґрунтовано, які саме ознаки речових доказів містить вказане майно, зокрема автомобіль, та для доведення яких саме обставин його буде використано в даному кримінальному провадженні як речовий доказ, що позбавляє можливості слідчого суддю перевірити відповідність зазначеного в клопотанні майна критеріям ст. 98 КПК України, а іншої мети клопотання прокурора не містить. Постанова про визнання майна речовим доказом є суто формальною, і в ній не зазначено, яке саме доказове значення для кримінального провадження воно має.

Крім того, визнання майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для арешту майна, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Фактично, клопотання прокурора зводиться до того, що таке клопотання подано для забезпечення виконання завдань кримінального провадження. При цьому, будь-яке логічне, обґрунтоване та аргументоване, а не попросту формальне, шляхом цитування відповідних законодавчих положень пояснення прокурора про мету, підстави та завдання арешту майна у такому клопотанні відсутні. Отже клопотання прокурора мотивоване лише необхідністю арешту речових доказів.

Між тим, в клопотанні прокурора відсутні дані про те, що в автомобілі залишилися будь-які сліди злочину, оскільки належне обґрунтування відсутнє. В протоколі обшуку також відсутня інформація, що вилучене майно, зокрема автомобіль, містить відомості, які можуть бути використані як докази фактів та обставин, що є предметом доказування у цьому кримінальному провадженні.

Зазначене майно було вилучено 13.11.2024 року, й, на думку представника власника майна, у сторони обвинувачення було вдосталь процесуального часу для дослідження такого майна, у тому числі автомобіля, зокрема, як мінімум призначення відповідних експертних досліджень та/або залучення відповідних спеціалістів з тим, щоб дійсно підтвердити відповідність такого майна критеріям речових доказів.

На час розгляду апеляційним судом цієї скарги, слідство об`єктивно мало вдосталь процесуального часу для того, щоб у суворій відповідності до вимог кримінального процесуального закону України вказати, яке конкретно доказове значення має вилучене майно, зокрема автомобіль, з огляду на відповідні положення вимог ч. 1 ст. 98 КПК України.

Апелянт стверджує, що окрім формального цитування відповідних положень КПК України, будь-якого конкретного доказового значення прокурором у клопотанні про арешт майна зазначено не було, як і не було долучено до клопотання будь яких процесуальних документів, які б містили доказове значення та стосувались автомобіля, на арешті якого прокурор наполягає.

Стверджує, що суд першої інстанції мав усі підстави для прийняття процесуального рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, зокрема автомобіля.

У матеріалах клопотання про арешт майна відсутнє будь-яке документальне підтвердження причетності ОСОБА_11 (власника автомобіля) до протиправних дій за зазначеної кваліфікації злочинів. Не зазначено жодної обставини чи факту причетності ОСОБА_11 до вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Апелянт вважає, що клопотання про арешт майна було розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності, так як клопотання про арешт майна подається за місцем розташування органу досудового розслідування. Отже, клопотання, подане прокурором Фастівської окружної прокуратури, повинен був розглядати Фастівський міськрайонний суд Київської області, натомість воно було розглянуто Києво-Святошинським районним судом.

Стверджує, що слідчий суддя також порушив вимоги КПК про те, що права підозрюваного, інших учасників процесу мають бути не тільки роз`яснені (п. 2 ч. 3 ст. 42 КПК), але й забезпечені (п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20, ч. 6 ст. 22 КПК).

Слідчий суддя також проявив упередженість, не викликавши сторону захисту та власника майна у судове засідання і не забезпечивши права на отримання та своєчасне оскарження постановленої ним ухвали суду. Про оскаржувану ухвалу захисник випадково дізнався, шукаючи інше рішення по справі підозрюваної в Єдиному реєстрі судових рішень.

Представник вважає, що такі дії суду не відповідають вимогам КПК та ч. 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У своїй апеляційній скарзі представник власника майна наполягає на тому, що: судом першої інстанцій було порушено правила територіальної підсудності; стороною обвинувачення не доведено відповідність вилученого майна, зокрема автомобіля, до категорії речових доказів, а відтак й наявності підстав та мети для арешту майна; стороною обвинувачення не доведено, що з моменту фактичного вилучення майна та до моменту звернення з клопотанням про арешт майна до слідчого судді та/або розгляду такого клопотання слідчим суддею, з таким майном, зокрема автомобілем, проводилися будь-які процесуальні дії; стороною обвинувачення не доведено, з урахуванням наведених попередніх двох пунктів, в чому полягає необхідність в подальшому обмеженні прав зацікавлених осіб; не доведено і того, що власник автомобіля ОСОБА_11 чи його автомобіль має будь-яке відношення до кримінальних правопорушень, які є предметом розслідуваного кримінального провадження; ухвала про арешт майна була винесена упередженим судом з численними порушеннями КПК України, діючого національного та міжнародного законодавства, описаними у цій скарзі, зокрема ст. 370 КПК в розумінні законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Апелянт стверджує, що слідчим суддею не були взяті до уваги та не досліджувалися зокрема підстави для арешту автомобіля, надумані прокурором; не було враховано, що в ухвалі від 06.11.2024 року про дозвіл на обшук автомобіля ОСОБА_11 , винесеною іншим слідчим суддею, було заборонено вилучати автомобіль, а ніяких нових, заслуговуючих на увагу суду, доводів в клопотанні про арешт майна прокурором зазначено не було, не зрозуміло, що змінилось у кримінальному провадженні на гірше, якими мотивами керувався слідчий суддя, коли 20.11.2024 року вирішив арештувати автомобіль. Ухвала слідчого судді про арешт майна має суто формальний зміст та складається лише з цитування клопотання прокурора та положень КПК.

Наведені у скарзі обставини, на думку представника, є обґрунтованою підставою для відмови в задоволенні поданого прокурором клопотання та скасування рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовував тим, що строк пропущений не з вини захисника, а з вини слідчого судді, який позбавив сторону захисту можливості прийняти участь у судовому засіданні, не повідомивши належним чином про це засідання, і не забезпечивши належне та своєчасне ознайомлення, вручення та роз`яснення оскаржуваного судового рішення.

Також зазначає, що про оскаржувану ухвалу представник випадково дізнався 07.11.2024 року, шукаючи інше рішення по справі підозрюваної в Єдиному реєстрі судових рішень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що власник майна не повідомлялась судом про розгляд клопотання прокурора про арешт майна, клопотання прокурора розглянуто за відсутності власника майна та її представника.

При цьому, матеріали провадження не містять відомостей про отримання власником майна чи її представником оскаржуваної ухвали слідчого судді, тому, з урахуванням абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки ухвала слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року фактично оскаржена в частині накладення арешту на автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який вилучено та поміщено до спеціального майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Борисів, пров. Боженка, 23, із забороною відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом, до скасування арешту майна у встановленому Кодексом порядку, то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо вказаного майна.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно, крім зазначеного у вищевказаних пунктах оскаржуваної ухвали, колегією суддів не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Фастівського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні №0000079, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 26.06.2024 року у точно не встановлений час до завідуючої центру неврології та нейрохірургії з інсультним блоком КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради, яка знаходиться за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка Фастівського району Київської області, ОСОБА_6 звернувся ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу скарг на стан здоров`я та проходження відповідного лікування.

У цей час у ОСОБА_6 , яка розуміла протиправність своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, всупереч інтересам служби, виник злочинний корисливий умисел, направлений на пропозицію здійснити вплив на прийняття рішення членами невстановленої на даний час МСЕК, тобто особами уповноваженими на виконання функцій держави, для позитивного вирішення питання щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності, за надання неправомірної вигоди для себе та її подальше одержання. При цьому ОСОБА_6 , усвідомлюючи складність та багатоетапність процесу встановлення особі групи інвалідності, планувала залучити до вказаної протиправної діяльності інших лікарів лікарні, де вона працює.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, ОСОБА_6 26.06.2024 року, перебуваючи в своєму службовому кабінеті КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради, за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка Фастівського району Київської області висловила ОСОБА_10 протизаконну пропозицію здійснити вплив на прийняття невстановленими на даний час особами з числа членів невстановленої на даний час МСЕК рішення щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності за надання для себе, тобто ОСОБА_6 , неправомірної вигоди орієнтовною сумою 2-3 тисячі доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.06.2024 року становить 81 309 - 121 963,5 грн.

При цьому, ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_10 , що працює в сфері охорони здоров`я вже тривалий час і у неї склались міцні дружні та професійні зв`язки із рядом лікарів КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради та членами МСЕК, які дозволять їй забезпечити проходження ОСОБА_10 фіктивного лікування у вказаній лікарні, підготовку пакету необхідних документів для їх розгляду МСЕК та прийняття у подальшому членами МСЕК рішення щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності на підставі тих захворювань, які визначать ОСОБА_6 та інші лікарі з числа її колег та знайомих, внаслідок чого створила у ОСОБА_10 враження щодо реальної можливості вчинити вказані дії.

Надалі, ОСОБА_6 у точно не встановлений досудовим розслідуванням час і місці, але не пізніше 10.07.2024 року зустрілася із лікарем травматологом КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради ОСОБА_13 , та повідомила останньому інформацію про можливість протизаконного корупційного збагачення внаслідок здійснення впливу на прийняття членами МСЕК рішення щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності за надання для них, тобто ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , неправомірної вигоди.

Після цього, ОСОБА_13 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, всупереч інтересам служби, під час виконання своїх службових обов`язків, вступив у попередню змову з ОСОБА_6 та обоє вирішили незаконно збагатитись, шляхом отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 задля здійснення впливу на членів МСЕК щодо позитивного вирішення ними питання про встановлення останньому групи інвалідності.

Надалі, об`єднані єдиним злочинним умислом, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, спрямованого на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , розподілили між собою ролі задля досягнення спільної злочинної мети.

Зокрема, ОСОБА_6 як співучасник злочину, будучи лікуючим лікарем ОСОБА_10 , мала комунікувати із ним, підшукувати та зафіксувати у нього фіктивні діагнози, необхідні для подальшого отримання підстав для встановлення йому групи інвалідності, поміщати його на фіктивне стаціонарне лікування, що також мало створити штучні підстави для отримання інвалідності, готувати як лікуючий лікар необхідний пакет документів для передання їх на розгляд ЛКК та у подальшому для МСЕК для встановлення йому групи інвалідності, підшукати зручне для учасників злочину МСЕК, члени якого погодяться прийняти рішення на користь ОСОБА_10 , а у подальшому впливати на членів такої МСЕК для прийняття ними позитивного рішення щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності.

У той же час, ОСОБА_13 , як інший співучасник, повинен допомагати ОСОБА_6 встановлювати фіктивні діагнози, які б створили підстави для подальшого отримання ОСОБА_10 групи інвалідності, підшукати для нього сімейного лікаря, який буде залучений у цей процес, отримати неправомірну вигоду від ОСОБА_10 та в подальшому розділити її між собою та ОСОБА_6 , підшукати зручне для учасників злочину МСЕК, а у подальшому впливати на членів такої МСЕК, члени якого погодяться прийняти рішення на користь ОСОБА_10 , а у подальшому впливати на них для прийняття ними позитивного рішення щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності.

При цьому, співучасники злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , у точно невстановлений час, але не пізніше 10.07.2024, будучи обізнані про посилення в державі боротьби із протиправним отриманням груп інвалідності, вирішили збільшити розмір неправомірної вигоди, яку вони планували отримати від ОСОБА_10 за вплив на прийняття членами МСЕК рішення щодо встановлення йому групи інвалідності, та збільшили її до 12 000 доларів США, що станом на 10.07.2024 року становить 489 194,40 грн.

З метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_6 , виконуючи роль співвиконавця злочину, 10.07.2024 року, у телефонній розмові із ОСОБА_10 повідомила останньому, що обговорила питання впливу на членів МСЕК для встановлення йому групи інвалідності із ОСОБА_13 та повідомила про необхідність передачі за це неправомірної вигоди в розмірі не менше 10 000 доларів США, внаслідок чого висловила пропозицію здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за попередньою змовою групою осіб, та повідомила про необхідність подальших зустрічей із нею та ОСОБА_13 .

Крім того, реалізуючи вказаний спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 протягом червня-серпня 2024 року забезпечила створення документів, у яких містилися недостовірні відомості щодо діагнозів ОСОБА_10 та нібито проходження ним стаціонарного лікування у неї як у лікуючого лікаря в КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради у період часу з 26.06.2024 року по 02.07.2024 року та з 19.08.2024 року по 28.08.2024 року.

У подальшому, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел із ОСОБА_13 , 31.07.2024 року близько 14 год., перебуваючи у своєму робочому кабінеті в КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка, Фастівського району Київської області, уточнюючи свою протиправну пропозицію здійснити вплив на прийняття рішення членами МСЕК про встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності, довела до відома останнього, що для позитивного вирішення питання йому необхідно передати неправомірну вигоду у загальній сумі 12 000 доларів США. Крім того, перебуваючи у вказаному місці, 31.07.2024 року близько 14 год. довела до відома ОСОБА_10 , що він має передати ОСОБА_13 при наступній зустрічі частину із обумовленої ними суми неправомірної вигоди у розмірі 3 000 доларів США, внаслідок чого висловила пропозицію здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави за попередньою змовою групою осіб.

Після чого, 12.08.2024 року близько 19 год. ОСОБА_6 , виконуючи відведену їй роль, як співвиконавця злочину, діючи спільно із ОСОБА_13 , в телефонній розмові з ОСОБА_10 повідомила останньому про необхідність зустрічі із нею та ОСОБА_13 15.08.2024 року для передачі обумовленої раніше частини неправомірної вигоди у сумі 3 000 тис. доларів США.

У подальшому, 15.08.2024 року близько 11 год. ОСОБА_13 , виконуючи відведену йому роль як співвиконавця злочину, діючи спільно із ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік адміністративного приміщення КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка, Фастівського району Київської області, знову довів до відома ОСОБА_10 , внаслідок чого скоїв пропозицію здійснити вплив на прийняття рішення членами МСЕК щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності за отримання ним та ОСОБА_6 неправомірної вигоди у сумі 10-12 000 тис. доларів США, та повідомив про можливість передання еквівалента такої неправомірної вигоди у валюті Євро.

Надалі, 15.08.2024 року близько 11 год. ОСОБА_13 , виконуючи відведену йому роль як співвиконавця злочину, діючи спільно із ОСОБА_6 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, перебуваючи неподалік адміністративного приміщення КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка, Фастівського району Київської області, на виконання раніше озвученої ОСОБА_6 та ним пропозиції здійснити вплив на прийняття рішення членами МСЕК щодо встановлення ОСОБА_10 групи інвалідності за отримання ними неправомірної вигоди у загальній сумі 12 000 доларів США, одержав від ОСОБА_10 частину обумовленої ним та ОСОБА_6 неправомірної вигоди у розмірі 3000 Євро, що станом на 15.08.2024 року становить 136 649,10 грн., внаслідок чого скоїв одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, вчинене групою осіб за попередньою змовою.

З показів ОСОБА_14 досудовим розслідуванням встановлено, що передача частини неправомірної вигоди у розмірі 3000 Євро відбувалась неподалік адміністративного приміщення КНП «Лікарня інтенсивного лікування» Боярської міської ради за адресою вул. Соборності, 51, м. Боярка, Фастівського району Київської області, при цьому зустрічі заявника із фігурантами ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , на яких обговорювались деталі вчинення злочину, обставини проходження заявником фіктивного лікування, складалися із даного приводу документи, також відбувались в адміністративному приміщенні вказаної лікарні.

13.11.2024 року в період часу з 08 год. 55 хв. по 09 год. 38 хв. на підставі ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області (справа № 369/18395/24) було проведено обшук автомобіля марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким користується ОСОБА_6 , під час якого в бардачку виявлено та вилучено копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №4799 на ім?я ОСОБА_10 на 1 арк, копію діагностичного звіту №104798833 пацієнта ОСОБА_10 від 26.06.2024 року на 1 арк, копію спіральної комп?ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 на 1 арк, копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №6286 на 1 арк, копію результатів лабораторних досліджень №Н24-40824 пацієнта ОСОБА_10 від 19.08.2024 року на 1 арк та №Н24-40784 пацієнта ОСОБА_10 дата замовлення 19.08.2024 року на 1 арк; копію спіральної комп?ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 обстеження 19.08.2024 на 1 арк, які поміщено до спеціального пакету WAR1558337, автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який вилучено та поміщено до спеціального майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Борисів, пров. Боженка, 23.

13.11.2024 року слідчим СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області винесена постанова про визнання вище вказаних предметів, зокрема автомобіля марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , речовим доказом у даному кримінальному провадженні в порядку ст. 98 КПК України.

13.11.2024 року ОСОБА_15 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

19.11.2024 року (клопотання датоване 15.11.2024 року) прокурор у кримінальному провадженні - заступник керівника Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000079, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що вилучений автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 є необхідним для проведення дослідження (встановлення ДНК-профілів), оскільки в даному автомобілі передавалась частина неправомірної вигоди та в останньому збереглись сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме сліди біологічного походження.

Вищевказане майно має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене, на даний час є достатні підстави вважати, що вилучені речі, мають значення речових доказів у цьому кримінальному провадженні, оскільки зберегли на собі сліди вчинення, є предметом вчинення кримінального правопорушення, а також містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Метою арешту майна є необхідність забезпечення збереження його як речових доказів та проведення необхідних судових експертиз. Підставою арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Необхідність в арешті вказаного майна зумовлена насамперед забезпеченням виконання завдань кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - заступника керівника Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000079, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Накладено арешт на речі, вилучені під час проведення обшуку 13.11.2024 року автомобіля марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , а саме:

- копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №4799 на ім`я ОСОБА_10 на 1 арк.;

- копію діагностичного звіту №104798833 пацієнта ОСОБА_10 від 26.06.2024 року на 1 арк;

- копію спіральної комп`ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 на 1 арк;

- копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №6286 на 1 арк;

- копію результатів лабораторних досліджень №Н24-40824 пацієнта ОСОБА_10 від 19.08.2024 року на 1 арк та №Н24-40784 пацієнта ОСОБА_10 дата замовлення 19.08.2024 року на 1 арк;

- копію спіральної комп`ютерної томографії головного мозку від 26.06.2024 року пацієнта ОСОБА_10 обстеження 19.08.2024 на 1 арк, які поміщено до спеціального пакету WAR1558337;

- автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який вилучено та поміщено до спеціального майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Борисів, пров. Боженка, 23, із забороною відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом, до скасування арешту майна у встановленому Кодексом порядку.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № №0000079, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2024 року за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України та накладаючи арешт на автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , який вилучено та поміщено до спеціального майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Борисів, пров. Боженка, 23, із забороною відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом, до скасування арешту майна у встановленому Кодексом порядку, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою слідчого від 13.11.2024 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на автомобіль, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, позаяк може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і ненакладення арешту дасть можливість для його приховування чи відчуження на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_11 є добросовісним власником (набувачем) арештованого автомобіля та не має жодного відношення до кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що автомобіль марки «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 є необхідним для проведення дослідження (встановлення ДНК-профілів), оскільки в даному автомобілі передавалась частина неправомірної вигоди та в останньому збереглись сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме сліди біологічного походження, що відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що, в свою чергу, згідно ч. 3 ст. 173 КПК України і дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладався арешт, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Твердження апелянта про те, що вилучене під час обшуку майно не є речовими доказами та не відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України є безпідставними, так як прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки містить інформацію, яка має вагоме значення для досудового розслідування та може бути використана як доказ у кримінальному провадженні, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_11 , як власника арештованого майна, не порушує.

Доводи апеляційної скарги про формальність, незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що у зазначеному автомобілі передавалась «частина неправомірної вигоди», крім того згідно протоколу обшуку від 13.11.2024 року, в зазначеному автомобілі не було виявлено та вилучено грошових коштів, отже дослідження ДНК-профілів, які могли зберегтися на грошових коштах, як підстава для арешту автомобіля, виключена, та про відсутність будь-яких даних щодо причетності ОСОБА_11 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що ухвалою слідчого судді від 06.11.2024 року про надання дозволу на обшук слідчий суддя не надавав дозвіл на вилучення автомобіля, а лише на обшук, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, з огляду на наступне.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність безпосередньо автомобіля у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна з урахуванням дотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали територіальної підсудності, колегією суддів до уваги не беруться, позаяк це питання не являється предметом перевірки слідчим суддею при розгляді клопотання про арешт майна, і за умови доведеності прокурором наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту, вищенаведені доводи апелянта не являються безумовною підставою для скасування ухвали про арешт майна та відмови у задоволенні відповідного клопотання прокурора.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна та його представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4