ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2402/17 Провадження № 1-кп/636/39/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника, адвоката - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чугуєві обвинувальні акти у кримінальних провадженнях: № 0000151 від 11.05.2017 р., № 0000195 від 26.11.2018 р., № 0001185 внесеному 08.06.2023 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, не одруженого, який має середню освіту, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, обіймаючий посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , маючий військове звання «солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.4,5 ст. 407 КК України, -

встановив:

31.05.2016р. ОСОБА_4 призваний на військову службу за контрактом підчас особливого періоду ІНФОРМАЦІЯ_2 . 31.07.2016р. наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 №162 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду водія 2 реактивного артилерійського взводу 3 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи.

Являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом солдат ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст. 9, 11, 16, 129-130 Статуту служби збройних сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту служби збройних сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та Законів України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Згідно ст.1 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст1 ЗУ «Про оборону України, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захису Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

За Конституцією України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною радою України ( пункт 31 частини 1 ст.85, пункт 20 ч.1 ст.106).

Протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме Указ Президента України від 17 березня 2014р. № 303 (затверджено ЗУ від 17.03.2024р. № 1126VII), Указ Президента України від 6 травня 2014р. № 454 (затверджено ЗУ від 06.05.2014р. № 1240VII), Указ Президента України від 21 липня 2014р. № 607(затверджено ЗУ від 22.07.2014р. № 1595VII), Указ Президента України від 14 січня 2015р. № 15(затверджено ЗУ від 15.01.2015р. № 113VIІI).

Крім того, відповідно до п. 5 Указу Президента України від 14 січня 2015р. № 15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування у в умовах особливого періоду з введенням ступеня повна готовність.

Визначення «особливого періоду» міститься в абз. 11 ст 1 ЗУ «Про оборону України» у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст.1 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводитися відкрито або приховано (абз.4 ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Обставинами (умовами), що визначають момент настання особливого періоду є : або оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення такого рішення до виконавців стосовно прихованої мобілізації, або момент ведення воєнного стану в Україні чи окремих її місцевостях.

Згідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України2, уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014р. № 405/2014 у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

В силу положень ЗУ «про боротьбу з тероризмом» Збройні сили України та інші військові формування приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів.

У відповідності до абз.8 ст.11 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про демобілізацію із внесенням відповідного указу на затвердження Верховною Радою України.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних ил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

За викладених обставин Особливий період, як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій на даний час не завершився.

Проте ОСОБА_4 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби за контрактом, та маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення та ухилився від проходження військової служби за контрактом.

Так, близько 08 год.00 хвилин 30 серпня 2016р. солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи умисно, не маючи поважних причин, реалізовуючи свій злочинний намір в умовах особливого періоду порушив вимоги зазначеного вище законодавства та самовільно з метою тимчасово ухилитись від військової служби, залишив військову частину польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 та до 24 вересня 2016р. до військової частини не повертався.

Крім того, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він проходячи військову службу на посаді водія 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_3 у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом в умовах особливого періоду, бажаючи тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільні небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків без поважних причин та відповідних дозволів командирів та начальників 15.08.2018р. самовільно, залишив військову частину НОМЕР_3 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_4 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим вчинив самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Також , Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, обіймаючи посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 174 від 18.08.2022, солдата ОСОБА_4 визнано таким, що вибув на лікування у шпиталь, у військову частину НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Між тим, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості продовжувати військову службу, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, 30.08.2022 р. не повернувся вчасно з лікувального закладу до місця служби - місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 та прибув за місцем свого проживання - АДРЕСА_2 де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

14.05.2024 р. солдат ОСОБА_4 добровільно та з власної ініціативи прибув до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 4,5 ст. 407 КК України та кваліфіковані:

- за епізодом вчинення дій 30.08.2016р .- за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану;

- за епізодом вчинення дій 15.08.2018р. - за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану;

-за епізодом вчинення дій 18.08.2022р. - за ч.5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на військову службу з лікувального закладу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

В даному кримінальному провадженні між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , з одного боку та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 , з іншого боку, на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України в приміщенні Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, у присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, уклали угоду про визнання винуватості, додержуючись наступних умов.

Згідно з угодою про визнання винуватості ОСОБА_7 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4,5 ст. 407 КК України, сприяв встановленню обставин, що мають значення для даного кримінального провадження. Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання ОСОБА_4 за ч.ч.4,5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкціях ч.ч.4,5 ст. 407 КК України, а саме:

-за ч.4 ст. 407 КК України за епізодом вчинення дій 30.08.2016 р - 1 рік позбавлення волі;

-за ч.4 ст. 407 КК України за епізодом вчинення дій 15.08.2018 р - 1 рік позбавлення волі;

-за епізодом вчинення дій 18.08.2022р., що кваліфіковані за ч.5 ст. 407 КК України - 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 2 (два) роки позбавлення волі.

При цьому, сторони погоджуються на підставі ст. 62 КК України замінити покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі на покарання у вигляді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців та з урахуванням вищевказаного призначити покарання ОСОБА_4 у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

Крім того, прокурор та обвинувачений ОСОБА_4 визначили наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 476 КПК України.

Прокурор вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України, просить угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4,5 ст. 407 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди про визнання винуватості, зобов`язання. Угоду уклав добровільно і примусового тиску під час укладання угоди на нього не було. Просить угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Захисник ОСОБА_5 зазначила, що угода відповідає вимогам кримінально-процесуального кодексу та наявні всі підстави для затвердження угоди про визнання винуватості.

Суд заслухав доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження не подавав.

Суд перевірив угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, і встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.ч.4, 5 ст. 407 КК України є правильною. Кримінальні правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_8 визнає себе винним, відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, що в силу вимог ч. 4 ст. 469 КПК України передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.

Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_4 на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.

З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4, 5 ст. 407 КК України та затвердження угоди про визнання винуватості.

Суд дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а саме те, що він є громадянином України, має задовільний стан здоров`я, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, неодружений, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, характер та ступінь суспільної небезпеки вказаних кримінальних правопорушень, спосіб його вчинення, мету та мотив вказаних діянь, а також те, що обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, якими на думку суду, є щире каяття, що полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду власних дій, наявності відчуття жалю за вчинене, розуміння наслідків своїх дій, та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що зазначено стороною обвинувачення в ході судового розгляду, виходячи з поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування. Суд також приймає до уваги, що обставин, які обтяжують покарання відсутні, та приходить до висновку про призначення покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК України, у виді покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкціях ч.ч.4,5 ст. 407 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Крім того, на підставі ст. 62 КК України суд вважає за можливе замінити ОСОБА_4 , як військовослужбовцю, покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі на узгоджене сторонами покарання у вигляді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців та з урахуванням вищевказаного, остаточно призначити покарання ОСОБА_4 у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

Суд вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України дане покарання буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов, судові витрати та речові докази -відсутні.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373-374, 376, 473-475, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд-

ухвалив :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 17 січня 2025 року між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , а також його захисником -адвокатом ОСОБА_5 ..

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4,5 ст. 407 КК України, та на підставі ст. 69 КК України призначити йому узгоджене сторонами покарання:

-за ч.4 ст. 407 КК України- 1 рік позбавлення волі;

-за ч.4 ст. 407 КК України- 1 рік позбавлення волі;

- за ч.5 ст. 407 КК України - 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 62 КК України замінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у вигляді 2 (два) роки позбавлення волі на узгоджене сторонами покарання у вигляді 2 (два) роки тримання у дисціплінарному батальйоні військовослужбовців.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили- залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту обрання запобіжного заходу слідчим суддею, тобто з 23.05.2024 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту обрання запобіжного заходу 23 травня 2024 року по день винесення вироку з розрахунку день за день.

Роз`яснити ОСОБА_4 що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності, встановленої законом.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості може бути оскаржений:

обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя