Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/144/25
Категорія п.13 ч.2 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2024 відносно ОСОБА_7 обвинуваченого за п.13 ч.2 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зарічани Житомирського району Житомирської області, інваліда 2-ї групи, одруженого, маючого неповнолітню дитину, проживавшого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.12.2002 Апеляційним судом Житомирської області за ст.115 ч.2 пп.4, 6, ст.187 ч.4 КК Кураїни на 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.05.2012 року відповідно до ч.2 ст.84 КК України звільнений за хворобою;

- 17.02.2023 Корольовським районним судом м. Житомира за ч.1 ст. 121, ч.4 ст. 187, ч.2 ст.15 п.п.1,6,13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Корольовського районного суду міста Житомира від 17.02.2023, більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного майна.

Строк відбуття покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано в строк відбуття покарання відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України строк попереднього ув`язнення з 07.06.2013 по 06.12.2018 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 30.05.2019 по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Цивільний позов ОСОБА_9 , 1986 року народження, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на її користь на відшкодування моральної шкоди 100000 ( сто тисяч) грн., в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено у зв`язку з недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 21396 (двадцять одну тисячу триста дев`яносто шість) грн. 28 коп.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку, 07.06.2013 року близько 1 години 30 хвилин ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 , на автомобілі останнього - «ВАЗ-21093» д.н.з. НОМЕР_1 , прибули у невстановлене слідством місце в районі гідропарку м. Житомира, де стали вживати наркотичні засоби.

Після вживання наркотичних засобів, у ході розмови, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, між ними відбувся словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_7 , що образився на висловлювання ОСОБА_10 , виник злочинний намір на його умисне вбивство.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, зі значною силою прикладання наніс декілька ударів металевою частиною сокири по голові, кінцівках та грудній клітці ОСОБА_10 і таким чином умисно вбив його.

Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми масивної рани волосяної частини голови, багатовідломкуватого перелому кісток склепіння та основи черепа з руйнацією речовини головного мозку.

Під час умисного вбивства ОСОБА_10 ОСОБА_7 спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: рани в ділянці чола справа на кордоні волосяної частини голови, проникаючої до лобної кістки з лінійним ушкодженням зовнішньої кісткової пластинки лобної кістки, масивної рани в тім`яній ділянці волосяної частини голови справа з багатовідломкуватим переломом кісток склепіння черепа, з переходом множинних ліній перелому на основу черепа, з ушкодженням та руйнацією речовини головного мозку, які є смертельними та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Крім того, під час умисного вбивства ОСОБА_10 . ОСОБА_7 спричинив йому легкі тілесні ушкодження у вигляді: синців на обличчі, крововиливу у кон`юнктиву правого ока, зіркоподібної рани безпосередньо над переніссям, синців в ділянці грудної клітки справа по передній поверхні, тильної поверхні правої кисті, саден тильної поверхні правої кисті, синці в проекції правого колінного суглобу по передній поверхні, садна задньої поверхні в проекції правого ліктьового суглобу, синця в проекції передньої поверхні правого колінного суглобу, садна задньої поверхні проекції правого ліктьового суглобу, які в причинному зв`язку зі смертю не знаходяться.

Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_7 затягнув його труп на заднє сидіння салону автомобіля «ВАЗ-21093» д.н.з. НОМЕР_1 , та сівши за кермо приїхав ним у двір будинку АДРЕСА_2 , де залишив вказаний автомобіль з трупом ОСОБА_10 .

Своїми діями, які виразились в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_10 вчиненому особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 КК України, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений п.13 ч.2 ст.115 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких обвинувачений просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, та призначити йому покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з можливістю вступу до ЗСУ.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок змінити, виключивши з мотивувальної частини вказаного вироку посилання на наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст.67 КК України, а саме вчинення злочину в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, а також змінити вирок в частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_7 за п.13 ч.2 ст.115 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Корольовського районного суду міста Житомира від 17.02.2023 року, більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 13 років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного майна.

В апеляційних скаргах, які є однаковими за змістом та доводами, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 вказують, що оскаржуваний вирок є помилковим та необґрунтованим і підлягає зміні із підстав порушення норм матеріального і процесуального права; невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження; неповноти судового розгляду; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність; та з підстав призначення судом покарання, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказують, що суд першої інстанції визнаючи обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, прийшов до помилкових висновків, оскільки відповідно до виписки №185 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, у крові ОСОБА_7 виявлено канабіноїди, проте: ознак алкогольного сп`яніння не виявлено; ознак наркотичного сп`яніння не виявлено; концентрація канабіноїду у в крові (який саме розмір) не визначається, крім того, канабіноїди можна виявити в крові на протязі тижня.

Зазначають, що є незрозумілим, виходячи із яких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про перебування ОСОБА_7 в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, оскільки відповідно до вказаної виписки не чи будь-яких інших доказів не зафіксовано і не доведено що ОСОБА_7 нібито перебував в стані наркотичного сп`яніння, а тому висновок суду про перебування ОСОБА_7 в стані сп`яніння викликаному вживанням наркотичних засобів є помилковим, і підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку, а також не враховуватись при визначенні покарання.

Зазначають, що судом першої інстанції в ході судового розгляду не було встановлено жодної обтяжуючої вину обставини щодо обвинуваченого, окрім помилкової щодо вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння.

Вказують, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та є надто суворим.

Зазначають, що суд першої інстанції безпідставно належним чином не врахував ряд пом`якшуючих обставин, а саме те, що обвинувачений знаходиться під вартою вже більше 10 років; повністю визнав вину у інкримінованому злочині; щиро розкаявся у вчиненому; публічно попросив вибачення у потерпілих; під час судового розгляду повністю переосмислив свою поведінку; має на утриманні неповнолітню дитину; мати дитини - позбавлена батьківських прав на дитину; висловив переконливе бажання приєднатися до Збройних Сил України; наявність постійного місця проживання; наявність постійної реєстрації; має на утриманні хворих батьків-пенсіонерів; позитивно характеризується; є інвалідом 2-ої групи; стан здоров`я, перенесені хвороби за час перебування в СІЗО, та необхідність в продовженні лікування.

Враховуючи вказані обставини і характеризуючи дані ОСОБА_7 , вважають, що вирок суду, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі є очевидно несправедливим, оскільки є виключно суровий в частині призначеного покарання, немотивований судом першої інстанції, враховуючи всі обставини даної судової справи, а тому підлягає в цій частині зміні, із призначенням строкового покарання в межах санкції статті.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали, як свої апеляційні скарги так і один одного, думку прокурора, який заперечив щодо поданих апеляційних скарг та просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами є обґрунтованим та обвинуваченим і його захисником не оспорюється, вирок оскаржено виключно з метою зміни такого в частині призначеного покарання та виключення з мотивувальної частини вироку обставини, що обтяжує покарання.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого злочину та особі останнього внаслідок суворості, оскільки призначаючи покарання у виді довічного позбавлення волі судом не обґрунтовано неможливість виправлення останнього з призначенням покарання у виді позбавлення волі на певний строк, то вони є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до приписів ст.50 КК України, значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Відповідність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Згідно з вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.2 ст.115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, дотримався наведених вимог матеріального права.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного злочину, внаслідок якого настала смерть людини, і який відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів. Судом також враховано особу винного, який, за станом здоров`я є інвалідом 2 групи загального захворювання, характеризується з місць позбавлення волі посередньо, одружений, має неповнолітню дитину, є особою, що раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, в тому числі за умисне вбивство, під час розгляду даної справи повторно вчинив особливо тяжкі злочини проти життя та здоров`я, зокрема замах на умисне вбивство, з обтяжуючими обставинами і не вчиняв дії по відшкодуванню шкоди.

Судом першої інстанції також враховано конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, а саме цинізм та зухвалу поведінку, відсутність усвідомлення вчиненого та відсутність розкаяння, неготовність нести покарання, відсутність будь-яких проявів співчуття, жалю до потерпілих осіб, нехтування загальнолюдськими цінностями, в тому числі життям людини.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, оскільки останній спочатку не визнав вину, потім визнав вину, відмовився надати покази на підставі ст.63 Конституції України. Тобто не розкрив усі обставини злочину, не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, і свій жаль з приводу того, що він фігурує в цій справі, а не в тому, що позбавив іншу людину життя.

Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд вважає, що визнання ОСОБА_7 своєї вини у скоєнні інкримінованого злочину, не свідчить про його щире каяття та бажання виправити наслідки вчиненого. Обвинувачений фактично намагається пом`якшити свою відповідальність за вчинене.

При цьому судом першої інстанції не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та встановлено обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Враховуючи сукупність цих обставин та підвищену суспільну небезпеку вчиненого, а також й те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, в тому числі за умисне вбивство, під час розгляду даної справи повторно вчинив особливо тяжкі злочини проти життя та здоров`я, зокрема замах на умисне вбивство, з обтяжуючими обставинами, представляє собою виключну небезпеку для суспільства, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що покарання у виді довічного позбавлення волі буде відповідати принципам справедливості, оскільки у відповідності до ст.ст.3, 27 Конституції України, людина, її життя, здоров`я, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини і ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

При цьому судом першої інстанції враховано, що до ОСОБА_7 раніше застосовані покарання у виді позбавлення волі на певний строк виявилися безрезультатними, не здійснили достатній виховний вплив та прийшов до обґрунтованого висновку , що ізоляція ОСОБА_7 - шляхом довічного позбавлення волі, відповідає вимогам справедливості щодо застосування покарання та відображає співмірність злочину та кари, і тільки таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. З вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.

Колегія суддів зазначає, що усі наведені обставини вказують на крайню ступінь деградації обвинуваченого, нехтування ним цінностями людського життя, відсутність будь-якої поваги до людей та їх високу суспільну небезпеку.

Посилання апелянтів в своїх апеляційних скаргах на те, що судом першої інстанції не враховано ряд пом`якшуючих обставин є безпідставним та спростовується матеріалами провадження. Перебування обвинуваченого під вартою більше 10 років, повністю переосмислив свою поведінку, має на утриманні неповнолітню дитину, мати дитини - позбавлена батьківських прав на дитину, бажання приєднатися до Збройних Сил України, наявність постійного місця проживання та постійної реєстрації, утриманні хворих батьків-пенсіонерів; є інвалідом 2-ої групи; стан здоров`я, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що були враховані судом першої інстанції, та на висновки суду не впливають.

Доводи наведені апелянтами у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає їх безпідставними і необґрунтованими.

При цьому, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою, відтак колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, призначене із забезпеченням принципу індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

З огляду на це, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про невідповідність розміру призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості безпідставні та не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки судом у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви ухваленого рішення.

Разом з тим, суд першої інстанції, зазначаючи про наявність обставини, яка обтяжує покарання, помилково послався у вироку на вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд першої інстанції послався на виписку №185 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, від 07.06.2013р.

Апеляційний суд повторно дослідивши вищезазначену виписку встановив, що 07.06.2013р. взято у ОСОБА_7 сечу на канабіноїди та згідно дослідження сечі №81 від 26.06.2013р. в сечі виявлено канабіноїди.

Разом з тим в матеріалах провадження відсутній акт лабораторного дослідження яким було встановлено кількісне визначення вмісту наркотичного засобу та саме, якого наркотичного засобу в сечі ОСОБА_7 (скільки нг/мл наркотичного засобу та якого саме наркотичного засобу виявлено у сечі та чи перевищує це значення допустимого порогового рівня ), що є базовим критерієм встановлення як самого факту, так і ступеню сп`яніння ОСОБА_7 .

Враховуючи, що згідно медичної літератури наркотичний засіб можна виявити через кілька місяців після вживання, так й протягом періоду до одного року, то визначення кількісного визначення вмісту наркотичного засобу, його перевищення від порогового рівня та виду наркотичного засобу, має суттєве значення для встановлення стану наркотичного сп`яніння у ОСОБА_7 саме в день вчинення злочину.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що згідно акту судово наркологічної експертизи Д-276 від 09.07.2013р. ОСОБА_7 наркологічно здоровий.

Прокурором вказані обставини під час апеляційного розгляду не спростовані.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, а тому апеляційні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а вирок зміні.

При цьому колегія суддів зазначає, що виключення із мотивувальної частини вироку щодо ОСОБА_7 зазначеної обставини, яка обтяжує покарання, не впливає на законність, обґрунтованість і справедливість призначеного йому виду та розміру покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2024 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку обтяжуючу покарання ОСОБА_7 обставину - вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: