Провадження № 1-кп/361/1186/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 , про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001843 від 26.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

01.04.2025 до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні прокурор підтримала подане клопотання, висловившись про його обґрунтованість та просила задовольнити його, з підстав викладених у ньому.

В обґрунтування необхідності продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою органом досудового розслідування покладається наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду. Про наявність даного ризику свідчить те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та усвідомлюючи міру покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винним (від 7 до 10 років позбавлення волі), може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також після вчинення злочину ОСОБА_4 без надання жодної допомоги потерпілому покинув місце події та пішов у невідомому напрямку, що підтверджує наявність ризику втечі з метою уникнути відповідальності за скоєний злочин. Вказане свідчить, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе залишити місце проживання та прийме спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченим не будуть вживатися перешкоди у здійсненні судового розгляду у розумні строки не встановлено.

Потерпіла ОСОБА_6 зазначила, що обвинуваченого ОСОБА_4 слід відпустити. Вважає, що він може знаходитися вдома.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 просив суд обрати стосовно нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Вказував, що наміру переховуватися немає. Готовий нести відповідальність за свій вчинок.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував щодо клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд обрати цілодобовий домашній арешт. Стверджував, що обвинувачений не покидав місце вчинення злочину, а був змушений піти, так як родина потерпілої його вигнала з дому. Наміру ухилятися немає. Акцентував увагу суду, що ОСОБА_4 є цивільним чоловіком ОСОБА_8 , яка станом на сьогоднішній день вагітна, у зв`язку з чим він має намір надавати допомогу матері своєї дитини та самій дитині. Зазначає, що обвинувачений не судимий, має міцні соціальні зв`язки, а тому вважає, що відсутні ризики, вказані прокурором в клопотанні про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується: у вчиненні тяжкого злочину за ч. 2 ст. 121 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Однак тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

У частині першій статті 183 Кодексу визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, слідчий суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу Харченко проти України, за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі Мамедова проти Росії, ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі Яблонський проти Польщі, від 23 вересня 1998 року у справі І.А. проти Франції, від 04 жовтня 2001 року у справі Іловецький проти Польщі).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи за і проти такого звільнення не повинні бути загальними й абстрактними (рішення ЄСПЛ у справі Смирнова проти Росії). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі Вренчев проти Сербії).

В рішенні Тодоров проти України ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Також суддя приймає до уваги, що обвинувачений перебуває під вартою з 27.07.2024, має постійне місце проживання.

Крім того на даний час не надано жодних належних та допустимих доказів, що у випадку зміни запобіжного заходу обвинувачений дійсно буде переховуватися.

Так, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 кримінального правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Згідно ч. 5 ст. 202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно (частини 4 та 5 статті 28 КПК).

В даному випадку суд вбачає підстави врахувати думку захисника та обвинуваченого ОСОБА_4 , майновий стан обвинуваченого, наявність місця проживання, обставин застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу, обставини самого злочину, а також дисципліновану поведінку під час розгляду справи в період застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вважає, що обраний раніше запобіжний захід у виді тримання під вартою втратив актуальність на даний момент.

Наведені вище обставини в сукупності та взаємозв`язку свідчать про можливість зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК (частина 1 статті 184 КПК).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування обґрунтованої ймовірності, за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги наведені вище характеристики кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , та вагомість встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК, суд вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням відповідних процесуальних обов`язків без застосування електронного засобу контролю буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти наявним ризикам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131, 132, 176-178, 182 - 184, 194, 196-197, 199 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Клопотання захисника та обвинуваченого задовольнити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, тобто до 30.05.2025, без застосування електронних засобів контролю.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти негайно в залі суду.

На час дії запобіжного заходу покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

1) прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

3) утриматись від спілкування зі потерпілими в даному кримінальному провадженні.

В період введення воєнного стану на території України дозволити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після сигналу «Повітряна тривога» і протягом 30 хвилин після сигналу «Відбій повітряної тривоги» відлучатись з визначеного в ухвалі місця проживання з метою перебуванні останнього в укритті.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження та направити ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурорів групи прокурорів Броварської окружної прокурату Київської області та працівників Броварського РУП ГУ НП в Київській області.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_9