УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 641/1346/22

провадження № 51-487 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо останнього,

установив:

Вказаним обвинувальним вироком суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та засудив до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 , суд визнав винуватим за те, що він 04 жовтня 2022 року приблизно о 05:30, перебуваючи в квартирі за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходилась його падчерка ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком, ОСОБА_7 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вбивство останніх, з яким засуджений перебував у сімейних відносинах, усвідомлюючи, що наносить удар у життєво-важливий орган, розуміючи, що від його дій можуть настати особливо тяжкі наслідки у вигляді смерті, діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, тримаючи ніж в правій руці за руків`я, підійшов до ліжка, де спав ОСОБА_7 та наніс останньому один удар ножем в ділянку грудної клітини зліва та другий удар в область черевної порожнини, чим спричинив колото-різане поранення, що проникає за ходом раньового каналу до грудної порожнини ліворуч та ускладнилося розвитком лівобічного пневмогемотораксу та колого-різане поранення, що проникає за ходом раньового каналу до черевної порожнини та ускладнилось розвитком внутрішньочеревної кровотечі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 прокинувся, зіскочив з ліжка та вибіг у коридор кликати на допомогу.

Далі, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті другій особі, а саме ОСОБА_6 , з мотивів особистих неприязних стосунків, що склались останнім часом між ним та потерпілою, з метою заподіяння смерті останній, усвідомлюючи, що наносить удар у життєво-важливий орган, розуміючи, що від його дій можуть настати особливо тяжкі наслідки у вигляді смерті, діючи умисно, протиправно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, тримаючи ніж в правій руці за руків`я, стоячи біля ліжка, де спала ОСОБА_6 , наніс їй один удар ножем в ділянку черевної порожнини, чим спричинив ОСОБА_6 одне колото-різане поранення живота ліворуч, що проникає до черевної порожнини, з ушкодженням очеревини та брижі сигмоподібної кишки, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від чого потерпіла прокинулась та зіскочила з ліжка.

Продовжуючи свої злочинні дії, тримаючи ніж у руці, ОСОБА_5 став рухатися у бік потерпілої, однак свій умисел на заподіяння смерті, не довів до кінця, оскільки остання захищаючись схопила лезо ножа обома руками, намагаючись вихопити із рук ОСОБА_5 , від чого у потерпілої утворились різані рани на згинальній поверхні правого передпліччя у нижній третині та у ділянці 2, 3 пальців лівої руки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Протиправні дії ОСОБА_5 були припинені ОСОБА_7 , який забіг до кімнати, вибив ніж з рук ОСОБА_5 та допоміг ОСОБА_6 вибратися до коридору.

Отже, ОСОБА_5 виконав всі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але смерть ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не настала з причин, що не залежали від волі засудженого, оскільки потерпілі прокинулися та вчасно покликали на допомогу.

Вказані дії засудженого ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство двох осіб.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення шляхом зменшення міри покарання до 10 років.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 вказує, що обираючи розмір покарання, суд безпідставно не визнав обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, яка була зазначена в обвинувальному акті. Також вважає безпідставне врахування судом обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, вказуючи, що засуджений лише проживав з потерпілими в одній квартирі, проте не був пов`язаний з ними спільним побутом.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог кримінального процесуального закону, залишив поза увагою викладені стороною захисту в апеляційній скарзі доводи щодо можливості призначення засудженому мінімального розміру покарання, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК Українизахисником не оспорюються.

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та просить касаційний суд оскаржувані судові рішення змінити шляхом зменшення розміру покарання до 10 років позбавлення волі.

Однак, такі доводи захисника колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, обираючи ОСОБА_5 розмір покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, суд урахував ступінь тяжкості цього кримінального правопорушень, яке класифікується як особливо тяжкий злочин, конкретні обставини справи, часткове визнання винуватості. Також урахував дані, що характеризують особу засудженого, те, що він раніше несудимий, на спеціальних обліках не перебуває, був працевлаштованим, за місцем роботи характеризувався задовільно, є особою похилого віку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, врахував думку потерпілих, які просили суворе покарання, призначив засудженому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених санкцією ч. 2 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначеного засудженому покарання, вказуючи на його суворість та порушуючи питання про зміну вироку і призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією закону, захисник оскаржила вирок в апеляційному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, яка, між іншим, вважала, що при призначенні покарання, суд не в повній мірі взяв до уваги дані, що характеризують особу засудженого, безпідставно не визнав обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, необґрунтовано визнав обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, розглянувши наведені доводи, визнав їх необґрунтованими і залишив вирок без зміни.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд, не знайшовши підстав для зменшення засудженому розміру покарання, зазначив, що ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на вбивство, зокрема, щодо ОСОБА_6 , яка є його падчеркою, що засудженим не заперечувалось.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, як, зокрема, падчерка.

Крім того у контексті «злочин пов`язаний із домашнім насильством» належить вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 вказаного Закону, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Такий правовий висновок міститься у постанові ОП ККС ВС від 12 лютого 2020 року (справа 453/225/19).

За таких обставин, апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи захисника щодо безпідставного визнання судом обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Крім того апеляційний суд розглянув доводи захисника щодо наявності, на думку, сторони захисту, щирого каяття у засудженого та відхиляючи їх, зазначив, що у суді першої інстанції ОСОБА_5 вину визнавав частково та оспорював кількість нанесених ним тілесних ушкоджень потерпілому, що вказує на відсутність щирого каяття у засудженого, а тому судом першої інстанції обґрунтовано не визнав таку обставину.

Отже, апеляційна скарга захисника не містила переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність висновків суду щодо правильності та справедливості призначеного засудженому покарання, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог захисника.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічними доводам касаційної скарги та визнавши їх необґрунтованими, навів у рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.

Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання засудженому, яке залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, не вбачається підстав для її задоволення, тому у відкритті касаційного провадження захиснику належить відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8