УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська, Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

- вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

- вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 липня 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України, з урахуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць. Звільнений 12.04.2016 умовно-достроково з невідбутою частиною покарання 5 місяців 1 день;

- вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 липня 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

- вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2023 року, з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначених на підставі вироків Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 та Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 3 місяці із конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалено строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за цим вироком обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_6 в строк покарання за цим вироком строк покарання, яке він відбув на підставі вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023, зарахувавши в строк відбування основного покарання тримання його під вартою з 05.07.2023 за вищевказаним вироком з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років волі з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироками Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 та Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023 остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією усього належного йому майна.

В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте частково за вироками Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 та Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає зазначений вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що суд першої інстанції у вироку висновки щодо можливості призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, належним чином не обґрунтував.

Вказав, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції, хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його обставини, не об`єктивно оцінив відомості про особу обвинуваченого.

Зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_6 систематично, упродовж багатьох років вчиняє різні злочини, у тому числі тяжкі корисливі, починаючи з 2014 року має низку судимостей і набув злочинного досвіду у молодому віці.

Вказав, що до ОСОБА_6 застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням та він відбував покарання у виді позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову продовжує вчиняти злочини.

На думку апелянта, судом першої інстанції належним чином не враховано, що ОСОБА_6 характеризується посередньо, стійких соціальних зв`язків та родини не має, будучи молодою працездатною особою ніде не працював, заходів до працевлаштування не вживав, не має офіційних джерел існування. Обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та вказували б на зниження суспільної небезпеки самого обвинуваченого відсутні.

Відтак, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, а також остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, наближеного до мінімального покарання, є не лише невмотивованим, а й безпідставним та неправильним, таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст. ст. 50, 65 КК України та за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Також прокурор вказує, що судом першої інстанції у повній мірі не застосовано закон України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, а саме в частині необхідності зарахування до остаточно визначеного за сукупністю злочинів покарання, відбутого частково або повністю покарання за попередніми вироками. Зазначає, що призначивши покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за оскаржуваним вироком та вироками Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 та Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023, не зараховано ОСОБА_6 у строк покарання, визначеного за сукупністю злочинів, покарання відбуте частково за вироком Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

11.12.2019 близько 23:40 (більш точний час не встановлено) ОСОБА_6 спільно з особою, матеріали відносно якої з цього провадження виділено в окреме провадження, знаходились неподалік АТ «Державний ощадний банк України» по вул. Шевченка в м. Вознесенськ, де помітили ОСОБА_9 .

В цей час у ОСОБА_6 та особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, виник спільний умисел на заволодіння чужим майном. Діючи з корисливих мотивів на виконання злочинного умислу, ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи на вище зазначеному місці, у той же день та час, усвідомлюючи, що посягають на чужу власність, передбачаючи спричинення матеріальної шкоди і бажаючи її настання, скоїли напад на ОСОБА_9 із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виражалося у нанесенні останньому не менше 10 ударів руками та ногами в область голови та грудної клітини, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому 8-9 ребер зліва по середньо-пахвинній лінії, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості по ознакам довготривалого розладу здоров`я та відсутності небезпеки для життя, та суцільний крововилив на повіках правого ока з крововиливом в склеру, крововилив в поперековій ділянці зліва, садно на межі потиличної та тім`яної ділянки по центру, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В ході заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з бокової кишені рукава куртки ОСОБА_9 відкрито викрав пластикову платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 .

В цей час ОСОБА_6 відкрито викрав з задньої кишені штанів потерпілого грошові кошти в сумі 210 грн. та з внутрішньої кишені куртки мобільний телефон «Meizy M6» вартістю 2 999 грн.

З викраденим майном ОСОБА_6 спільно з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, побігли в бік парку ім. Шевченко та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спільно з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 3 209 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у розбої, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, та його дії кваліфіковані ч. 2 ст. 187 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_9 належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, проте до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про бажання брати участь під час апеляційного розгляду не подавав. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України, і в цій частині апелянтом вирок не оскаржується.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то відсутні підстави вважати його занадто м`яким, як зазначив апелянт.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані та обвинуваченому призначено покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким.

Також достатньо враховані дані про особу ОСОБА_6 , який характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, його молодий вік та наявні соціальні зв`язки (проживає з бабусею ОСОБА_10 ), відсутність матеріальних претензій з боку потерпілого. Потерпілому ОСОБА_9 завдано матеріальну шкоду на суму 3209 грн., яку відшкодовано частково. Не відшкодована сума становить 210 грн. Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено.

З урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 187 КК України. На переконання колегії суддів, з урахуванням вищевказаних даних про особу обвинуваченого, тієї обставини, що потерпілий претензій до обвинуваченого не має, таке покарання відповідатиме меті покарання, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому немає підстав призначати обвинуваченому ОСОБА_6 більш суворе покарання, як про це просить прокурор.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд призначає покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_6 вчинив злочин 11.12.2019, тобто до постановлення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 та вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.03.2023, з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023. Тому покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції правильно призначив за сукупністю злочинів з огляду на положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування принципу часткового складання покарань при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання за сукупністю злочинів, з огляду на те, що обвинувачений раніше судимий за вчинення аналогічних корисливих кримінальних правопорушень.

За такого, остаточне покарання ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України судом першої інстанції призначено правильно.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього кодексу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Судом першої інстанції на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк покарання за цим вироком строк покарання, яке він відбув на підставі вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023, зарахувавши в строк відбування основного покарання тримання його під вартою з 05.07.2023 за вищевказаним вироком з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Разом з тим, суд першої інстанції не зарахував ОСОБА_6 у строк покарання визначеного за сукупністю злочинів, покарання відбуте частково за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.03.2023, з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023.

Як вбачається з вироку Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023 (т. 3 а.с. 27), ОСОБА_6 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 28.11.2022 по 02.01.2023.

Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023, ухвалено строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з 13.07.2023, тобто з моменту винесення вироку, та зараховано у строк покарання строк тримання його під вартою з 05.07.2023 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За такого ОСОБА_6 в строк покарання за оскаржуваним вироком слід зарахувати строк покарання, яке він відбув на підставі вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.03.2023 з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 20.09.2023 з 18.11.2022 до 02.01.2023, та на підставі вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.07.2023 з 05.07.2023 до 22.04.2025, тобто до дня набрання оскаржуваним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 грудня 2024 року у відношенні ОСОБА_6 змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 грудня 2024 року законної сили, тобто з 23 квітня 2025 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, зарахувати покарання, відбуте частково за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 липня 2023 року, а саме у період з 05.07.2023 до 22.04.2025, а також за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2023 року, з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, у період з 18.11.2022 до 02.01.2023, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_11