Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К

Іменем України

28 лютого 2025 року м. Рівне

Справа № 569/120/20

Провадження № 11-кп/4815/11/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0004985 за апеляційною скаргою прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року стосовно

ОСОБА_7 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Рівне, де і проживає по АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК),

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_12 в порушення ст.ст. 4, 6, 7 Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, з корисливих мотивів, за невстановлених досудовим слідством обставинах та невстановлений час, незаконно придбав та зберігав при собі з метою збуту психотропну речовину «метафетамін».

05 вересня 2019 року близько 14 год.40 хв. ОСОБА_12 у під`їзді будинку АДРЕСА_2 у ході проведення оперативної закупівлі незаконно збув ОСОБА_13 за 600 гривень, у поліетиленовому пакетику у формі порошкоподібної речовини, яка за висновком експерта №2.1-908/19 від 30.09.2019 є психотропною речовиною матамфетамін, масою 0,0530 г, обіг якого є обмеженим відповідно до списку 2 таблиці 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №770 від 06 травня 2000 року.

29 жовтня 2019 року близько 20 год. 40 хв. ОСОБА_12 повторно, в порушення вищевказаного закону, перебуваючи в автомобілі марки Опель «Зефіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходився на стоянці поблизу супермаркету «АТБ» на по вул.Степанова, 16 в м.Рівне, у ході проведення оперативної закупівлі, повторно, незаконно збув ОСОБА_13 за 600 гривень, в одному поліетиленовому пакетику у формі порошкоподібної речовини, яка згідно висновку експерта №2.1-1102/19 від 29.11.2019 є психотропною речовиною матамфетаміном, масою 0,0233 г, обіг якого є обмеженим відповідно до списку 2 таблиці 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів,затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №770 від 06 травня 2000 року.

Своїми умисними діями, які виразилися незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, а також незаконний збут психотропної речовини, вчинений повторно, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1, ч.2 ст. 307 КК.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 307 КК на 4 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 307 КК із застосуванням ст.69 цього Кодексу на 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК, поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст.75 КК, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 цього Кодексу.

Також цим вироком скасовано арешт майна у даному кримінальному провадженні та вирішено питання стосовно речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вказаний вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_7 визнати винним та призначити йму покарання: за ч.1 ст. 307 КК - 4 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 307 КК - 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна. Обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання вартою, взявши під варту в залі суду.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що суд не навів пом`якшуючих обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів з урахуванням особи винного та давали підстави призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 307 КК.

При цьому, прокурор зазначив, що кримінальний кодекс не встановлює вимоги щодо ваги психотропної речовини при незаконному збуті за ст. 307 КК, а тому вважає покликання суду на незначну кількість збутої речовини безпідставним.

Також вказав на те, що суд не вмотивував належним чином підстави звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 307 КК, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України далі КПК), судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, не дотримався вказаних вимог закону.

Згідно з приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Як передбачено ч.1 ст. 69 КК (в редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованих злочинів), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає висновок місцевого суду щодо призначення ОСОБА_7 основного покарання за ч.2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу правильним та таким, що ґрунтується на матеріалах провадження.

Зокрема, призначаючи ОСОБА_7 покарання нижче, найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 307 КК, місцевий суд врахував тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, розмір збутих психотропних речовин, і наявність пом`якшуючих обставин щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, визнання своєї вини, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, а також особу винного, зокрема його молодий вік, наявність у нього на утриманні малолітньої дитини та вагітної дружини, постійного місця роботи та відсутність попередніх судимостей.

Водночас, колегія суддів ураховує, що на даний час на утриманні ОСОБА_7 перебуває двоє малолітніх дітей, відсутні відомості щодо вчинення ним нового кримінального правопорушення, він офіційно працевлаштований водієм.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що сукупність вказаних обставин пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дало підстави для призначення більш м`якого основного покарання, ніж передбачене законом. Однак це не є достатнім для застосування інституту звільнення від призначеного покарання з випробуванням та непризначення додаткового покарання, передбаченого ч.2 ст. 307 КК..

Так, згідно з положеннями ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто як випливає зі змісту статті 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження попередження нових злочинів й виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

При цьому, у п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" роз`яснено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Слід зауважити, що місцевий суд, мотивуючи можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, лише формально покликався на встановлені обставини, не вказавши, які з них свідчать про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин застосування судом щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК колегія суддів не може визнати обґрунтованою, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 420 КПК, вирок суду першої інстанції в частині неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання необхідно скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок.

Тому, з огляду на встановлені обставини справи та дані про особу винного, колегія суддів вважає за необхідне та достатнє призначити ОСОБА_7 за вчинені ним злочини покарання у виді та розмірі, визначеному місцевим судом, однак без застосування інституту звільнення від відбування покарання.

Керуючись ст.ст .404, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням скасувати.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 307 КК, та призначити йому покарання :

за ч.1 ст. 307 КК чотири роки позбавлення волі;

за ч.2 ст. 307 КК, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, - п`ять років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна.

Взяти ОСОБА_7 під варту у залі суду.

Строк відбування покарання рахувати з моменту взяття під варту - 28 лютого 2025 року.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - у той самий строк з дня вручення йому копії цього вироку.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3