УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 752/1304/24

провадження № 51 - 5464 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України(далі - КК) із застосуванням ст.69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 у період воєнного стану, 06 січня 2024 року близько 10:56, перебуваючи у приміщенні магазину «Фора» ТОВ «ФОРА», що знаходиться по просп. Голосіївькому, 104 в м. Києві, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, поклав до кишені штанів та в нагрудну сумку, наступний товар: чай «Ahmadtea» у кількості 1 шт.; філе куряче «Бащинський Апетитне» вагою 0,28 кг; драже «Золотий Вік» вагою 0,592 кг; батончик «Bounty» у кількості 2 шт.; батончик «Snickers» у кількості 2 шт.; батончик «KitKat» у кількості 2 шт.; батончик «Twix» у кількості 2 шт.; батончик «Nuts» у кількості 3 шт.; насіння соняшника «Сан Санич» у кількості 1 шт.

В подальшому ОСОБА_4 , продовжуючи свої дії направлені на таємне викрадення майна, умисно, повторно, оминувши лінію каси магазину з викраденим майном, направився до виходу з приміщення магазину ТОВ «Фора», однак був помічений працівником цього магазину ОСОБА_5 , який звернувся до нього з проханням повернути товар.

Після цього, ОСОБА_4 , ігноруючи прохання ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викрито, з викраденим товаром вибіг з приміщення магазину ТОВ «Фора», однак не зміг довести свій умисел до кінця, оскільки був затриманий співробітником охорони магазину.

Своїми злочинними діями, ОСОБА_4 намагався завдати потерпілому ТОВ «Фора» матеріальну шкоду на загальну суму 593 грн 75 коп без урахування ПДВ.

У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 не дотримався вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а саме не надав оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу засудженого, який є особою раніше неодноразово судимою за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, вчинив вищевказаний злочин під час умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі. Крім того, прокурор вказує про необґрунтоване визнання обставиною, що пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю злочину. Вважає, що обставини, які пом`якшують покарання, не можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

На думку прокурора, у вказаному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для застосування положень ст. 69 КК.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК за обставин, установлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі, на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.

Водночас, доводи прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК, неправильне застосування ст. 69 КК та, як наслідок, невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання внаслідок м`якості, не можуть вважатися обґрунтованими, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Вказаних вимог закону судами попередніх інстанції при перегляді вказаного провадження дотримано.

Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, судом були враховані також дані про особу засудженого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК відноситься до тяжких, обставини вчинення злочину, зокрема, переростання крадіжки в грабіж, відсутність тяжких наслідків від вчиненого, незначний розмір майна, яке намагався викрасти обвинувачений, відсутність претензій з боку представника потерпілого, у зв`язку з поверненням товару, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, постійне місце реєстрації знаходиться на тимчасово окупованій території, куди не може повернутись у зв`язку із триваючими там активними бойовими діями, має постійне місце проживання, з неповною середньою освітою, працевлаштований не офіційно на будівництві.

Крім того, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого - його щире каяття у вчиненому та визнання вини, активне сприяння в розкритті злочину, що проявилось у відсутності опору під час затримання, сприяння слідству та оперативність розслідування в даному провадженні з направленням його до суду, явка обвинуваченого за першим викликом до суду та розгляд справи судом у короткий термін, протягом одного дня.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно застосував до ОСОБА_4 ст. 69 КК, призначивши покарання, у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої в частині безпідставного застосування положень ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушень та особі засудженого через м`якість є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення суду першої інстанції та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін.

При цьому, врахувавши відсутність настання тяжких наслідків, вартість викраденого майна, що предметом викраденого були лише продукти харчування на незначну суму (чай, солодощі, куряче філе), відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, дані про особу обвинуваченого, який на обліку в лікарів психіатра і нарколога не перебуває, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3