Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/337/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 186 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04.04.2025, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Безводня Кіровоградського району Кіровоградської області, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, не працює, не має місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 21.01.2021 вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області за ч.2 ст.185 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 10 год. 35 хв. 04 квітня 2025 року по 10 год. 35 хв. 02 червня 2025 року, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Кіровоградського районного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 від 18.01.2022, стосовно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України.

В судовому засіданні прокурор подала письмове клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, яке обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які на теперішній час не змінились та продовжують існувати.

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04.04.2025 задоволено вказане клопотання прокурора.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 10 год. 35 хв. 04 квітня 2025 року по 10 год 35 хв 02 червня 2025 року.

Строк дії ухвали закінчується о 10 год. 35 хв. 02 червня 2025 року.

Роз`яснено порядок та строки оскарження судового рішення.

Судове рішення мотивовано тим, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, що були підставою для застосування до нього такого запобіжного заходу як тримання під вартою - не зменшилися та не перестали існувати, а саме: ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні під час іспитового строку нетяжкого та тяжкого злочинів, санкція найтяжчої статті за інкриміновані злочини передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, раніше судимий за вчинення злочину проти власності, вказане свідчить про те, що він на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, відтак схильний до вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, до затримання не працював, не мав місця реєстрації, не мав стійких соціальних зв`язків, вказане свідчить, що ОСОБА_8 є матеріально незабезпеченою особою, як наслідок при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може продовжити злочинну діяльність та зникнути від суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суді першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що він знаходить під вартою в СІЗО майже 3 роки та 3 місяці, на думку апелянта строк покарання передбачає у виді позбавлення волі строком до 6 років.

В судовому засіданні допитано потерпілу та свідків.

Жодний ризик прокурор не обґрунтувала, а лише діє на припущеннях та домислах.

Вказує, що на даний час в країні війна та він не може покинути територію України.

Він має місце проживання, цивільну дружину та неповнолітню дитину, а також матір та соціальні зв`язки із своїми рідними.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову до його підзахисного застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ухвала винесена незаконно, необґрунтовано, невмотивовано та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства України, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

В ході прийняття даного рішення судом не взято до уваги в якості доказів доводи захисту та підозрюваного. Судом не взято до уваги, та не надано належної оцінки доказів. В нарадчій кімнаті не враховано,що відсутні будь-які ризики , що вказують на обрання найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Які були заявлені слідчим та прокурором.

Судом в нарадчій кімнаті при винесені ухвали суду не було взято до уваги :

По-перше: відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

По-друге: відповідно до ч.1 ст.181 КПК України, тримання під вартою є запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, то жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

По-третє: при зверненні із зазначеним клопотанням на прокурора покладається обов`язок довести існування трьох вищезазначених «блоків» обставин, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом

По-четверте: відповідно до змісту ч.1 ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, зазначені в ч.1 ст.178 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги та просили застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України.

Про наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України свідчать, зокрема: протокол огляду місця події, протокол допиту потерпілої, протокол допиту свідків, висновок експерта, та інші докази.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій прпедявлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на особисту свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні під час іспитового строку нетяжкого та тяжкого злочинів, санкція найтяжчої статті за інкриміновані злочини передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років,

Також, необхідно зазначити про те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, скоїв новий злочин під час іспитового строку.

Більш того, з обвинувального акту вбачається, що в ході досудового розслідування не встановлено обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 та встановлено дві обставини, що обрятує покарання рецидив злочину, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

А тому, на думку колегії судді ризик переховування ОСОБА_8 від суду є реальним та продовжує існувати.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_8 усвідомлюючи тяжкість кримінальних правопорушень та розуміючи міру покарання, яка може бути до нього застосована у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись суду з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення підозрюваним спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість його розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть йому можливість залишити окуповану територію України та виїхати до російської федерації.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілу, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу свідків та потерпілу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб ОСОБА_8 може здійснити вплив на свідків та потерпілу, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 добре зазнає с свідків та потерпілу, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_8 може вчинити інші подібні кримінальне правопорушення, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що останній будучи раніше судимим, починаючи з 2004 року на шлях виправлення не став, та в період іспитового строку вчинив нові кримінальні правопорушення.

Про наявність вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_8 не має на утриманні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, та міцних соціальних зв`язків, які змогли гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби переховування від суду та вчинити нові кримінальні правопорушення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність міцних соціальних зв`язків, які змогли гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків є такими, що не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються безпосередньо наданими матеріалами клопотання з яких вбачається, що останній має 8 попередніх судимостей, не працює, не одружений, не має місця реєстрації.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень обвинуваченого та його захисника про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час необхідно зазначити про те, що ОСОБА_8 проживає у населеному пункті що поряд, а у випадку зі свідком ОСОБА_9 , який є братом обвинуваченого та проживає з ним за однією адресою.

Отже, у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою останній з високою імовірністю може вчинити спроби направлені як на ухилення від явки до суду, а також вчинити нові кримінальні правопорушення.

З цих же підстав, колегією суддів не може бути враховано доводи захисника про наявність місця проживання обвинуваченого та матері, як підстава для зміни запобіжного заходу, оскільки вказане жодним чином не зменшує наявні ризики.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04.04.2025, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 10 год. 35 хв. 04 квітня 2025 року по 10 год .35 хв. 02 червня 2025 року, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4