Справа № 297/3628/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/562/23, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.08.2023.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючий, громадянин України, раніше судимий вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2019 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки 06 (шість) місяців, засуджений:

- за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 07 (сім) років 06 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 - 06 (шість) місяців позбавлення волі і остаточно ОСОБА_7 до відбування призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 08 (вісім) років.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної зали залишено тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 18.10.2022.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 20.10.2022 на мобільний телефон марки «ULEFONE» темно-синього кольору, IMEI НОМЕР_1 .

Речові докази: мобільний телефон марки «ULEFONE», моделі «S-11» темно-синього кольору, IMEI НОМЕР_1 , після набрання вироком законної сили, - повернуто ОСОБА_10 , як власнику; розірвані грошові кошти номіналом 1 купюра 100 грн АЕ8975615 та 1 купюра номіналом 200 грн КИ4527891, після набрання вироком законної сили, - знищено; DVD-R диск марки «HP», 4,7 GB, (1 шт) на якому знаходиться запис відеофіксації проведення огляду місця події за адресою: м. Берегове вул. Мужайська біля 103, та DVD-R диск марки «HP», 4,7 GB, (1 шт) на якому знаходиться запис відеофіксації проведення слідчого експерименту за адресою: м. Берегове вул. Мужайська біля 52, залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

-2-

17.10.2022, в період часу з 17 год 30 хв до 19 год ОСОБА_7 , знаходячись по вул. Мужайській, 52 в м. Берегове, біля виходу з території автовокзалу, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, підійшов до малолітнього ОСОБА_10 та наніс останньому два удари правою ногою в область лівого стегна, внаслідок чого ОСОБА_10 впав, в результаті чого отримав тілесні ушкодження у вигляді синців лівого стегна, які згідно з висновку експерта № 68/Б від 24.10.2022 відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я та, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій, їх караність, та суспільну небезпечність, ОСОБА_7 відкрито викрав мобільний телефон темно-синього кольору марки «ULEFONE», моделі «S-11» вартістю 1650 грн та грошові кошти в розмірі 300 грн, які знаходилися в рюкзаку малолітнього ОСОБА_10 , чим у такий спосіб спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1950 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Посилається на неповноту та необ`єктивність судового розгляду, що полягали в обмеженні сторони захисту у можливості реалізовувати свої процесуальні права під час дослідження доказів. Обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнає та показав про зовсім інші обставини події. Потерпілий ОСОБА_10 надати відомості щодо обставин вчинення відносно нього грабежу не зміг та зазначив, що він був винен обвинуваченому гроші в сумі 900 грн, які постійно зобов`язувався повернути. Свідків обвинувачення, які б могли підтвердити винність ОСОБА_7 відсутні, навпаки, свідок ОСОБА_11 підтвердив, що ОСОБА_7 просив у потерпілого грошові кошти в сумі 900 грн, а потім йшла розмова за мобільний телефон, при цьому факту побиття потерпілого він не бачив. Свідок ОСОБА_12 підтвердив, що потерпілий віддав мобільний телефон ОСОБА_7 за борг, інших обставин події вказаний свідок не бачив. Однак показання свідка ОСОБА_12 у вироку суду зазначено інакше, а запитання сторони захисту про те, як саме мобільний телефон потерпілого опинився у обвинуваченого суд зняв, таким чином судом відхилено клопотання захисника, що може мати істотне значення для з`ясування обставин справи, що є порушенням загальних засад кримінального провадження, порушення обов`язку суду створювати необхідні умови для реалізації сторонами своїх прав, а також порушення права сторони ставити запитання, які мають значення для оцінки достовірності показань свідка. Крім того, звертає увагу, що під час слідчого експерименту з потерпілим, останній показав слідчому про обставини кримінального правопорушення, однак після закінчення даної процесуальної дії, слідчий не склав протокол слідчого експерименту, поняті підписали пусті бланки, що прослідковується з відеозапису. Відповідно до протоколу затримання, ОСОБА_7 був затриманий 18.10.2022, хоча фактично він був затриманий 17.10.2022, про що свідчить протокол огляду місця події, який проводився у період часу з 23 год 51 хв 17.10.2022 по 00 год 14 хв 18.10.2022, коли вже ОСОБА_7 був затриманий (підкорений наказом змушений залишатися поряд із уповноваженою службовою особою). З цих підстав сторона захисту клопотала про визнання недопустимими доказами протокол огляду місця події від 17.10.2022, протокол проведення слідчого експерименту від 16.11.2022 та відеозаписи, оскільки такі отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також, що ці докази отримані не в порядку, встановленому КПК України. Суд безпідставно відмовив у задоволенні вказаного клопотання та з посиланням на ст. 209 КПК України вказав, що час затримання ОСОБА_7 є 00 год 14 хв 18.10.2022. Разом з тим, судом визнано недопустимими доказами протокол проведення слідчого

-3-

експерименту та відеозапис до нього, а інших доказів, які б викривали обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення сторона обвинувачення надати не змогла.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду щодо нього скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Вказує на те, що вирок суду ухвалено без урахування дійсних обставин справи, оскільки суд поверхнево розглянув кримінальне провадження, дав неправильну оцінку наявним у ньому доказам, деякі докази проігнорував.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що судом проігноровано його заяву про здійсненнями працівниками поліції незаконних дій під час проведення огляду місця події 17.10.2022, зокрема, під час відеозапису він заявляв, що грошові кошти йому підкинули співробітники поліції. При цьому суд не викликав і не допитав працівників поліції, які причетні до вказаних незаконних дій, а також понятих, які були присутні при проведення огляду місця події. Відповідно до протоколу затримання він був затриманий 18.10.2022, хоча фактично був затриманий 17.10.2022, при цьому працівники поліції не роз`яснили йому його права та обов`язки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 208 КК України, що призвело до порушення права на захист. Зазначені обставини стверджуються відеозаписом до протоколу огляду місця події, на що суд уваги не звернув. Окрім іншого, вважає, що суд звернув на законні дії працівників поліції при проведення слідчого експерименту із потерпілим, визнавши його недопустимим доказом. Аналогічного роду порушення КПК України орган досудового розслідування допустив під час проведення й інших процесуальних дій. Також звертає увагу на безпідставність призначеного йому покарання із застосуванням ст. 71 КК України, оскільки вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 набрав законної сили 31.08.2023 і станом на час ухвалення оскаржуваного вироку таке судове рішення не мало юридичної сили.

У черговому доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги подану ним заяву про незаконні дії співробітників поліції під час проведення огляду місця події від 17.10.2022, під час якого він заявляв, що грошові кошти йому підкинули працівники поліції. На спростування цих обставин, суд не викликав в судове засідання понятих, які були присутні під час проведення вказаної слідчої дії. Крім того, вказує на те, що він був затриманий о 23 год 51 хв 17.10.2022 і при його затриманні йому не було роз`яснено положення ч. 4 ст. 208 КПК України, що призвело до порушення права на захист. Зазначені обставини стверджуються відеозаписом до протоколу огляду місця події, на що суд уваги не звернув. Окрім іншого, суд звернув увагу на не законні дії працівників поліції при проведенні слідчого експерименту із потерпілим, визнавши його недопустимим доказом. Аналогічного роду порушення КПК України орган досудового розслідування допустив під час проведення й інших процесуальних дій. Також звертає увагу на безпідставність призначеного йому покарання із застосуванням ст. 71 КК України, оскільки вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 набрав законної сили 31.08.2023 і станом на час ухвалення оскаржуваного вироку таке судове рішення не мало юридичної сили.

Судове провадження розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_10 та його законного представника ОСОБА_13 , неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

-4-

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги, промову прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Колегія суддів уважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України кримінального правопорушення, а саме, у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ґрунтується на сукупності зібраних відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, які наведено у судовому рішенні. При цьому, враховується те, що, відповідно до ст. 349 КПК України, судовий розгляд відбувся з урахуванням думки учасників судового провадження, на підставі яких прийнято процесуальне рішення щодо визначення обсягу та порядку дослідження доказів. З матеріалів судового провадження вбачається, що учасники судового провадження погодилися зі встановленим порядком дослідження доказів; у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що сторони заявляли клопотання про зміну встановленого судом першої інстанції обсягу та порядку дослідження доказів; що судом досліджені всі докази, клопотання про дослідження яких були заявлені суду.

З показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що вину у вчиненні інкримінованого йому передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України злочину не визнав та показав, що приблизно за півтора місяця до події, дав ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 900 грн, за які останній повинен був придбати йому в невідомої особи сигарети за дешевшою ціною. Однак, ні сигарети ні гроші останній не повертав та пояснював, що дав кошти особі, яка повинна принести сигарети. В той день, коли сталася подія, перебуваючи на території автовокзалу м. Берегове, підійшов до ОСОБА_10 , який стояв разом з ОСОБА_11 та запитав коли віддасть гроші, на що останній особисто запропонував віддати йому телефон на декілька днів поки він не збере гроші та не віддасть їх йому. ОСОБА_10 сам віддав телефон, з яким він пішов додому. Телефон він продавати не збирався. Коли вже перебував вдома, приблизно о дванадцятій годині ночі до нього прийшли працівники поліції, з якими він вийшов з квартири на подвір`я та біля будинку добровільно видав їм телефон, а також виявив у себе в кишені 300 грн, які йому не належали, які розірвав та викинув. Вважає, що вказані грошові кошти йому підкинули.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України підтверджується дослідженими в ході судового розгляду кримінального провадження доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 підтверджено, що боргував ОСОБА_7 900 грн, які останній дав йому на придбання сигарет у знайомого за дешевою ціною. Вказані гроші він віддав останньому, а той повинен був привести йому тютюнові вироби, однак такий зник. Ствердив, що ОСОБА_7 телефонував, а також неодноразово надсилав йому смс повідомлення, в яких просив повернути йому вказані грошові кошти або дати сигарети, на що він пояснював, що гроші віддав особі, яка повинна привести цигарки, однак такий зник та дав ОСОБА_7 номер телефону останнього. В той день, коли трапилася подія, на території автовокзалу м. Берегове, ОСОБА_7 підійшов до нього та запитав де гроші, на що він пообіцяв йому найближчим часом повернути їх та написав другу смс-повідомлення з прохання позичити йому грошові кошти, на що той відмовив, після чого поклав мобільний телефон у маленьку кишеню рюкзака, що ОСОБА_7 бачив.

-5-

В ході розмови щодо грошових коштів, яка тривала приблизно 30 хв біля естакади, ОСОБА_7 вдарив його приблизно два рази по лівій нозі біля коліна, від чого він впав. Коли хотів викликати працівників поліції, виявив відсутність мобільного телефону, який знаходився у маленькій кишені рюкзака та грошових коштів в сумі 300 грн, купюрами 100 і 200 грн. Вказаний рюкзак ОСОБА_7 залишив на землі. Після чого, він попросив скористатися телефоном у невідомої перехожої, з якого викликав поліцію. Про те, що в рахунок боргу він віддасть ОСОБА_14 свій мобільний телефон він не говорив. Ствердив, що 300 грн, які були у нього ОСОБА_7 не давав, оскільки такі йому потрібні були для особистих потреб. Впізнав свій телефон, який був вилучений у ОСОБА_7 . Коли саме ОСОБА_7 забрав телефон він не помітив. Разом з ними знаходився також ОСОБА_11 , а також в ході розмови до них підійшов ОСОБА_12 . Коли останній сказав ОСОБА_7 щоб його не чіпав, ОСОБА_7 у відповідь наказав не втручатися в їх справи. Хотів повернути ОСОБА_7 грошові кошти, але не міг, так як такі віддав знайомому для придбання йому сигарет.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання ствердив, що 17.10.2022, у день, коли сталася подія, підійшов до ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які знаходилися біля естакади на території автовокзалу, що в м. Берегове та розмовляли між собою. В ході вказаної розмови ОСОБА_7 стверджував про те, що ОСОБА_10 винен йому гроші. ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_10 телефон і пішов, на що ОСОБА_10 почав плакати.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема протоколом огляду місця події від 17.10.2022, який проводився в період часу з 23 год 51 хв 17.10.2022 по 00 год 14 хв 18.10.2022 за участю двох понятих, на прилеглій території біля будинку № 103, що по вул. Мужайській в м. Берегове, у ході якого ОСОБА_7 на пропозицію слідчого видав мобільний телефон марки «ULEFONE» та розірвав купюри номіналом 100 та 200 грн, при цьому стверджуючи, що такі йому підкинули; відеозаписом до протоколу огляду місця події, дослідженим в ході судового розгляду кримінального провадження.

Протоколом затримання від 18.10.2022 підтверджено, що ОСОБА_7 був затриманий о 00 год 14 хв 18.10.2022 за адресою: м. Берегове, вул. Мужайська, 103, що узгоджується з відеозаписом огляду місця події, що був досліджений в ході судового розгляду кримінального провадження.

Висновком експерта про вартість об`єкта оцінки від 18.10.2022, яким встановлено, що станом на 17.10.2022 ринкова вартість бувшого у користуванні мобільного телефону марки «ULEFONE», моделі «S-11», становить 1650 грн.

Висновком експерта № 68/Б від 24.10.2022 стверджено, що у ОСОБА_10 виявлено синці лівого стегна. Вказані тілесні ушкодження виникли від дії тупого (тупих) предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею по ударному механізму спричинення, або в результаті співударяння з тупими предметами та напрямком дії сили перпендикулярно. Місцем прикладення сили явилося місце розташування ушкоджень. Ушкодження у потерпілого могли виникнути внаслідок нанесення ударів обутою ногою сторонньої людини. Вказані ушкодження могли виникнути при обставинах та в період вказаних у постанові про призначення експертизи, тобто 17.10.2022.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.10.2022 з фототаблицею, яким встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 упізнав ОСОБА_7 як особу, яка відібрала у нього 17.10.2022 мобільний телефон та грошові кошти.

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

-6-

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у кримінальному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та стороною захисту в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи апеляційних скарг про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними і такі апеляційним судом відхиляються.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник наводять власну оцінку доказам на користь невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, однак клопотання про дослідження доказів не заявляли.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 (провадження № 51-4667 км21).

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати від 16.10.2019 (провадження № 13-43кс19), під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Доводи обвинуваченого та сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_10 під час апеляційного перегляду свого підтвердження не знайшли, та їм була надана належна оцінка і судом першої інстанції.

При оцінці доказів та доводів апеляційних скарг показання потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , а також інші письмові докази, на які суд посилається у вироку в підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України кримінального правопорушення, колегія суддів уважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей, і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому, в кримінальному провадженні відсутні які-небудь докази (дані) про те, що у потерпілого ОСОБА_10 , за участю якого під час досудового розслідування проводилось впізнання обвинуваченого, а також у свідка ОСОБА_12 , були підстави для обмови ОСОБА_7 , і на такі не вказували, як під час розгляду кримінального провадження у місцевому суді, так і під час розгляду апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник. Крім того, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх

-7-

достовірними, і також приймає їх до уваги. Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_10 не має, оскільки його показання узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході його судового розгляду та, які за твердженням педагога, психолога, та законного представника, дані ним добровільно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України кримінального правопорушення у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності наведених вище доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.

Колегія суддів уважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України за вказаними вище кваліфікуючим ознаками кваліфіковані правильно. При цьому, апеляційний суд враховує, що зібраними у кримінальному провадженні доказами підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_7 протиправно, всупереч волі потерпілого ОСОБА_10 , відкрито викрав мобільний телефон темно-синього кольору марки «ULEFONE», моделі «S-11» вартістю 1650 грн та грошові кошти в розмірі 300 грн, які знаходилися в рюкзаку малолітнього ОСОБА_10 .

Перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено порушень норм Конституції України, у тому числі передбачених статтею 62 Конституції України, норм Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, та обґрунтованість судового рішення в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, та які є безумовною підставою для його скасування і, зокрема, порушення права особи на захист.

З урахуванням наведених вище доказів, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_10 був винен обвинуваченому грошові кошти в сумі 900 грн, які постійно зобов`язувався повернути, апеляційний суд відхиляє як такі, що жодним чином не впливають на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та, відповідно, не спростовують висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів констатує, що положеннями ст. 186 КК України передбачено відповідальність за відкрите викрадення чужого майна.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

-8-

Сам по собі факт звернення чужого майна (мобільного телефону потерпілого) на свою користь, свідчить про бажання ОСОБА_7 отримати майнову вигоду.

Водночас доводи сторони захисту про те, що працівниками поліції було підкинуто грошові кошти в сумі 300 грн, не заслуговують на увагу, оскільки під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженню ні обвинувачений, ні його захисник скарг щодо незаконних дій працівників поліції під час проведення огляду місця події, не подавали.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи обвинуваченого та захисника про те, що ОСОБА_7 не вчиняв злочину, оскільки такі спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який впевнено ствердив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, було вчинено обвинуваченим ОСОБА_7 за викладених ним обставин, та свідка ОСОБА_12 , який ствердив, що ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_10 телефон і пішов, через що останній почав плакати, та узгоджуються з вищевказаними матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході його судового розгляду.

Проте, під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 беззаперечно вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка 17.10.2022 в період часу з 17 год 30 хв по 19 год на території автовокзалу, що по вул. Мужайській в м. Берегове, із застосуванням насильства відкрито заволоділа його мобільним телефоном марки «ULEFONE», а також грошовими коштами в сумі 300 грн.

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 немає, оскільки їх показання є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, узгоджуються між собою та дослідженими доказами.

Отже, оцінюючи кожний доказ, досліджений у судовому засіданні з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану є доведеною, а юридична кваліфікація його дій за зазначеною статтею правильною.

Твердження сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 17.10.2022 з відеозаписом, оскільки такі отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також, що ці докази отримані не в порядку, встановленому КПК України, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Приписами ч. 1 -3 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 223 КПК України, слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

-9-

У свою чергу, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи правопорушника та мотивів вчинення кримінального правопорушення.

Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що у даному кримінальному провадженні 17.10.2022 був проведений огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, що підтверджуються відповідним протоколом (т. 2, а. к. п 39-41).

До того ж, слід зазначити, що з реєстру матеріалів досудового розслідування, зокрема слідує те, що 17.10.2022 слідчий вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення відповідного кримінального правопорушення, тобто не пізніше 24 годин після повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, як це вимагає ст. 214 КПК України.

Таким чином, огляд місця події, під час якого було встановлено місце вчинення кримінального правопорушення, виявлено викрадене майно потерпілого, був проведений уповноваженою на те особою та відповідно до вимог кримінального процесуального закону, тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і такі апеляційним судом відхиляються.

Колегія суддів констатує, що стороною захисту не доведено, що вказаний протокол огляду місця події від 17.10.2022 в розумінні ст. 86, 87 КПК України, є недопустимим доказом та обставини, на які посилалася сторона захисту не підтверджують, що такий отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією, законами України та міжнародними договорами.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 був затриманий о 23 год 51 хв 17.10.2022, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 209 КПК України, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

До того ж стаття 208 КПК України не вимагає складання протоколу затримання негайно в ході затримання, як про це зазначає у своїй апеляційній скарзі захисник. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Про це свідчить і вказівка у ч. 5 ст. 208 КПК України про те, що в протоколі затримання, крім часу складання протоколу, має зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.

Як вбачається з протоколу затримання ОСОБА_7 , останній фактично був затриманий 17.10.2022 о 00 год 14 хв і після закінчення огляду місця події був доставлений до Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, того ж дня уповноваженою на те особою було повідомлено підстави його затримання та у вчиненні якого кримінального правопорушення він підозрюється, а також роз`яснено право, зокрема мати захисника, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти себе та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. (т. 2 а. к. п. 43-45).

-10-

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що складання відповідного протоколу, яке відбулося не в момент фактичного затримання ОСОБА_7 , а вже після його доставки до відділення поліції, не свідчить про порушення органом досудового розслідування норм чинного КПК України.

Разом з тим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

Також слід зазначити, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 було затримано 17.10.2022 і того ж дня (о 00 год 30 хв) повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Закарпатській області про затримання та необхідність надання безоплатної вторинної правничої допомоги зазначеній особі та призначено захисника ОСОБА_8 .

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 16.11.2022, який проводився за участю потерпілого ОСОБА_10 та відеозапису до такого, є неспроможними, оскільки судом першої інстанції вказаний протокол проведення слідчого експерименту від 16.11.2022 та відеозапис такого, визнано недопустимим доказом з огляду на те, що такий отриманий з істотним порушенням прав обвинуваченого.

Спростовуючи доводи сторони захисту про відсутність прямих доказів винуватості ОСОБА_7 через відсутність на місці свідків очевидців події, апеляційний суд відхиляє, оскільки доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтується не виключно на прямих доказах, а на аналізі сукупності усіх доказів, які в цілому вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб та обстановку вчинення кримінального правопорушення, на підставі чого можна зробити висновок про причетність тої чи іншої особи до такого кримінального правопорушення чи ні.

Твердження сторони захисту про ненадання судом належної оцінки показанням свідка ОСОБА_12 , спростовуються змістом судового рішення, у якому детально описано, які саме обставини підтверджує вказаний свідок. Більше того, суд першої інстанції встановив, що показання допитаного судом свідка узгоджуються з сукупністю інших письмових доказів і не суперечать їм, з чим погоджується і колегія суддів. До того ж свідка було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачений та сторона захисту наголошує в апеляційних скаргах. Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно та в умовах воєнного стану.

Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при розгляді кримінального провадження.

Крім того, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті

-11-

(санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 ст. 65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів уважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального закону були дотримані, що при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

З вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання враховані ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (вчинено тяжкий злочин), характер і підвищену ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, конкретні обставини, за яких вчинено злочини і, зокрема час вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий, обставини, що пом`якшують покарання судом визнано позитивну характеристику, відсутність претензій з боку потерпілого.

Також судом враховано і те, що ОСОБА_7 засуджений вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у воді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки та на підставі ст. 104 КК України був звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 01 (один) рік та обґрунтовано призначив покарання із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, визначивши остаточне покарання шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком до покарання, призначеного за новим вироком.

Тому, висновки суду першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає належним чином обґрунтованими та вмотивованими, а призначене покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 71 цього ж Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 08 (вісім) років є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим.

-12-

Разом з тим, колегія суддів констатує про безпідставність врахування судом як обставин, що обтяжують покарання рецидив злочинів та вчиненні злочину щодо малолітньої дитини.

Враховуючи наявність таких обтяжуючих покарання обставин, як вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та рецидив злочинів, суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за виключенням випадків, коли суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пунктом 6 статті 291 КПК України визначено, що окрім іншого, обвинувальний акт має містити відомості щодо наявності або відсутності обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому.

Відповідно до змісту обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Отже, пославшись у вироку на обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та рецидив злочинів, суд не тільки вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, а й погіршив його становище, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, виключення обтяжуючих покарання обставин у виді рецидиву злочинів та вчинення кримінального правопорушення відносно малолітньої дитини, не впливає на призначене ОСОБА_7 , з урахуванням ст. 50, 65, 71 КК України, покарання, яке на думку колегії суддів, є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи через, що підстав для зміни вироку колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

При оцінці доводів апеляційних скарг та прийнятті судового рішення, апеляційний суд враховує також і вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що апеляційний суд не перешкоджав сторонам кримінального провадження в наданні належних та допустимих доказів у підтвердження доводів поданих ними апеляційних скарг та обґрунтування висунутих ними аргументів, однак таких сторонами кримінального провадження не надано й будь-яких обґрунтованих клопотань із даного приводу ними не заявлялось.

-13-

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.08.2023 щодо ОСОБА_15 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді