УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року

м. Київ

справа № 484/1449/24

провадження № 51 - 5642 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000048 від 05 січня 2024 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 січня 2024 року по день набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_4 у невстановленому в ході досудового розслідування місці, у невстановлений час та спосіб, у невстановленої особи незаконно придбав боєприпаси, а саме оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, яку незаконно зберігав за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_2 .

11 січня 2024 року близько 10 години 37 хвилин ОСОБА_4 з метою отримання грошових коштів за незаконний збут боєприпасів неподалік від свого домоволодіння по АДРЕСА_2 за грошові кошти в сумі 2 000 грн незаконно збув ОСОБА_6 боєприпаси: оборонну осколкову ручну гранату Ф-1 з підривачем - уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ.

Крім того, ОСОБА_4 у невстановленому в ході слідства місці, у невстановлений час та спосіб, у невстановленої особи незаконно придбав дві гранати типу РГД-5, з маркувальними позначеннями 156-71-Т та 28-75-Т з підривачами - уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2, які мають маркування «149-84 УЗРГМ-2 583» та які незаконно зберігав за місцем свого проживання за АДРЕСА_2 .

22 січня 2024 року близько 16 годині 48 хвилин ОСОБА_4 з метою отримання грошових коштів за незаконний збут боєприпасів біля криниці неподалік від свого житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 за грошові кошти в сумі 4 000 грн незаконно збув ОСОБА_7 боєприпаси: дві гранати типу РГД-5 наступальні осколкові ручні гранати, з маркувальними позначеннями 156-71 Т та 28-75-Т з підривачами - уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2, які мають маркування «149-84 УЗРГМ-2 583».

22 січня 2024 року у період часу з 17 години 30 хвилин по 19 годину 10 хвилин під час проведення санкціонованого обшуку на території домоволодіння ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 працівниками поліції в господарському приміщенні виявлено та вилучено боєприпаси - оборонну осколкову ручну гранату Ф-1 з маркуванням «10713-83Т» з підривачем - уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2 з маркувальним позначенням «3-80УЗРГМ-2583», яка відноситься до бойових припасів основного призначення, та 14 військових патронів, калібру 5,45-мм та 1 патрон, калібру 7,62-мм, які є боєприпасами та придатні для стрільби і 143,87 г вибухової речовини - одноосновного нітроцелюлозного (бездимного) пороху.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вищезазначені судові рішення, застосувати до призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. Зазначає, що місцевий суд належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий згідно ст. 89 КК України, є особою похилого віку, визнав вину, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, домашнє господарство, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, дітей, дружину та активно сприяв розкриттю злочину.Вважає, що ці обставини давали суду першої інстанції підстави для застосування до призначеного ОСОБА_4 покарання положень ст. 75 КК України, однак він не зробив цього, а апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення, не виправив їх та не вмотивував свого рішення відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 263 ч. 1 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція ст. 263 ч. 1 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від трьох до семи років і цей злочин відповідно до ст. 12 ч. 5 КК України

є тяжким.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК Українита конкретні обставини його вчинення,а саме вчинення злочину проти громадської безпеки під час дії воєнного стану та зберігання боєприпасів і вибухових речовин в гаражному приміщенні протягом значного часу.

Також місцевий суд урахував ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у визнанні ним винуватості та розкаянні, дані про його особу, зокрема те,

що він одружений, офіційно не працює, не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, за місцем проживання характеризується задовільно.

Щире каяття судом визнано обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_4 , а обставин, що обтяжують покарання, судом не буловстановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ст. 263 ч. 1 КК України,

у виді позбавлення волі на строк 3 роки, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Підстав для застосування до призначеного обвинуваченому покарання положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням судом першої інстанції встановлено не було.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями

368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченого, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав для застосування до призначеного обвинуваченому покарання ст. 75 КК України апеляційний суд також не встановив.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування положень ст. 75 КК України за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни судових рішень та звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3