УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі клопотання слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Полянка Баранівського району Житомирської області, українця, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2024 слідчий звернувся до слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 , в обґрунтування якого зазначає, що слідчим управлінням області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000914 від 15 грудня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2023

№105 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено на посаду навідника військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Приписами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 49, 127, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, берегти державне майно, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та розподіляти час у військовій частині протягом доби і протягом тижня згідно з розпорядком дня, встановленого командиром (начальником).

Відповідно до вимог ст. ст. 1-4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Згідно пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України №828 від 19.10.2018 «Про затвердження Порядку застосування зброї і бойової техніки з`єднаннями, військовими частинами і підрозділами Збройних Сил під час виконання ними завдань щодо відсічі збройної агресії проти України», військовослужбовці військових частин і підрозділів Збройних Сил, які застосовують зброю, повинні керуватися принципами, що ґрунтуються на загальновизнаних нормах міжнародного гуманітарного права: неминучості - застосування зброї та/або бойової техніки в разі, коли це є абсолютно очевидним та необхідним; військової необхідності - застосування зброї та/або бойової техніки в разі, коли іншими способами реалізувати право на самооборону та/або виконати поставлені завдання неможливо; пропорційності - застосування зброї та/або бойової техніки тією мірою, якою це необхідно для досягнення мети самооборони та/або виконання поставлених завдань, якщо це не завдасть стороннім особам і цивільним об`єктам надмірної шкоди порівняно з очікуваними конкретними військовими перевагами.

Застосування зброї та/або бойової техніки повинно здійснюватися таким чином, щоб завдати мінімальної шкоди в кожній конкретній ситуації.

Згідно п.4 згадуваної постанови, військовослужбовці Збройних Сил, залучені до виконання завдань щодо відсічі збройної агресії проти України, а також під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, мають право застосовувати зброю та/або бойову техніку з дотриманням принципів, викладених у пункті 3 цього Порядку, для: відбиття нападу або попередження загрози нападу на об`єкти, що охороняються (у тому числі під час переміщення до/з району здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії); звільнення заручників та/або військовополонених, захоплених військових та/або цивільних об`єктів або запобігання (перешкоджання) такому захопленню; знищення зброї, бойової техніки, транспортних або технічних засобів, які перебувають у користуванні осіб, причетних до збройної агресії; захисту цивільних осіб та/або цивільних об`єктів від нападу; запобігання та/або припинення діяльності, затримання, роззброєння або знешкодження осіб, причетних до збройної агресії; припинення дій осіб, які вчинили або вчиняють правопорушення; припинення дій осіб, які перешкоджають виконанню законних вимог осіб, залучених до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії; припинення дій осіб, які становлять або можуть становити небезпеку особам, залученим до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, або іншим особам.

Згідно п.9 такої постанови, летальне застосування зброї та/або бойової техніки дозволяється для самооборони, а також з метою виконання завдань щодо відсічі збройної агресії проти України, а також під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

У разі, коли летальне застосування зброї та/або бойової техніки є неминучим, військовослужбовець, командир з`єднання, військової частини і підрозділу Збройних Сил повинен вжити заходів, зокрема, до: збереження людського життя, мінімізації можливості поранення цивільних осіб; надання медичної допомоги та за можливості евакуації поранених осіб у найкоротший строк.

Відповідно п.11 постанови, військовослужбовець, який виконує завдання щодо відсічі збройної агресії проти України, а також під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у складі з`єднання, військової частини, підрозділу або самостійно, має право самостійно прийняти рішення про застосування зброї та/або бойової техніки відповідно до вимог цього Порядку з подальшим обов`язковим повідомленням безпосередньому командирові (начальникові) під час, зокрема, індивідуальної самооборони, захисту здоров`я і життя інших військовослужбовців та/або цивільних осіб.

Однак, в порушення вище вказаних вимог нормативно-правових актів, ОСОБА_5 вчинив злочини за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 15 грудня 2024 року близько 15 години 00 хвилин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 в ході спільного розпиття алкогольних напоїв з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вступив в конфлікт з ОСОБА_10 .

Під час конфлікту, в приміщенні кухні будинку вищеназваного домоволодіння, у ОСОБА_5 , під впливом алкоголю та негативних емоцій, виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_5 кулаками рук наніс останньому два удари в обличчя, після чого, взявши до рук кухонного ножа умисно наніс клинком ножа удар в місце розташування життєво-важливих органів, а саме в область шиї ОСОБА_10 , після чого у останній покинув вказане домоволодіння. Внаслідок умисних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: синця навколо правого ока, садно спинки носа, колото-різаної рани лівої підщелепної ділянки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я.

Виконавши усі дії, які вважав необхідними, ОСОБА_5 не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, так як ОСОБА_10 була надана невідкладна медична допомога.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_10 .

Крім того, 15 грудня 2024 року працівники відділення поліції №5 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, а саме заступник начальника слідчого відділення старший лейтенант поліції ОСОБА_11 , старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції капітан поліції ОСОБА_12 , поліцейський сектору реагування патрульної поліції старший сержант поліції ОСОБА_13 , поліцейський сектору реагування патрульної поліції старший сержант поліції ОСОБА_14 виконували як працівники правоохоронного органу службові обов`язки, а саме: у дворі житлового будинку АДРЕСА_1 здійснювали заходи з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_5 як підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

В подальшому близько 17 години 10 хвилин 15 жовтня 2024 року, виконуючи як працівники правоохоронного органу службові обов`язки з метою встановлення підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення заступник начальника слідчого відділення старший лейтенант поліції ОСОБА_11 , старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції капітан поліції ОСОБА_12 , поліцейський сектору реагування патрульної поліції старший сержант поліції ОСОБА_13 прибули за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою:АДРЕСА_1 , де підійшовши до вхідних дверей, постукали в них та попросили осіб, які перебували в будинку відчинити двері, повідомивши що вони являються працівниками поліції.

ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 є представниками правоохоронного органу, які виконують службові обов`язки, з метою уникнення від відповідальності за вчинення ним раніше злочину, відразу вирішив вчинити їх умисне вбивство із застосуванням сокири.

Реалізуючи свій злочинний умисел, близько 17 години 15 хвилин 15 грудня 2024 року, ОСОБА_5 , вийшов з вищезазначеного будинку тримаючи сокиру в правій руці, висловлюючись словами нецензурної лайки повідомив про намір використати сокиру в бік працівників поліції, погрожуючи останнім вбивством. ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом спрямованим на вбивство представників правоохоронних органів, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншим особам, утримуючи сокиру в правій руці, наніс удар в напрямку місцезнаходження поліцейського СРПП ОСОБА_13 , проте свій намір до кінця не довів, так як ОСОБА_13 побіг в протилежному напрямку від нього.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на вбивство представників правоохоронних органів, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншим особам, утримуючи сокиру в правій руці, ОСОБА_5 , погрожуючи фізичною розправою, розмахуючи сокирою, маючи намір на позбавлення життя побіг за поліцейським ОСОБА_11 та намагався наздогнати останнього для реалізації свого злочинного умислу.

В той же час у зв`язку із виниклим страхом за своє життя та життя інших представників правоохоронного органу старший лейтенант поліції ОСОБА_11 голосом попередив ОСОБА_5 , про намір застосування вогнепальної зброї, проте останній не реагував на попередження працівників правоохоронних органів, продовжуючи вчиняти злочинні дії та погрожуючи їм фізичною розправою. Після чого, ОСОБА_11 , відповідно до п. 13 ст. 46 ЗУ «Про Національну поліцію», використав вогнепальну зброю для виклику допоміжних сил, здійснивши один постріл в гору. При цьому, ОСОБА_5 , не реагував на попередження працівників поліції та продовжував реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя поліцейських. Після чого старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 було здійснено повторний вистріл вгору з табельної вогнепальної зброї.

В цей час ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , скориставшись неуважністю ОСОБА_5 , підійшовши ззаду до останнього, застосували заходи фізичного впливу, з метою припинення його незаконних дій перешкодивши йому застосувати сокиру відносно працівників поліції, у зв`язку з чим ОСОБА_5 , з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину, а саме умисного вбивства працівників правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, до кінця.

Своїми умисними діями, які виразились у закінченому замаху на вбивство, тобто замаху на умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині ОСОБА_10 , ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Своїми умисними діями, які виразились у замаху на вбивство працівників правоохоронного органу заступника начальника слідчого відділення відділення поліції №5 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_11 та поліцейського сектору реагування патрульної поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_13 , у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 276-278 КПК України 16.12.2024 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК Українита наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, сторона обвинувачення ставить питання про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Сторона обвинувачення зазначає, що існує ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду.

Санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Таким чином, злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , є особливо тяжким та містить безальтернативну санкцію позбавлення волі на тривалий період часу.

Усвідомлюючи вказані факти, бажаючи уникнути негативних наслідків кримінально-правового та цивільно-правового характеру, підозрюваний, усвідомлюючи невідворотність покарання, буде намагатись уникнути кримінальної відповідальності за злочин, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Ризики незаконного впливу підозрюваного на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Сторона обвинувачення вважає, що підозрюваний, з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджанню всебічного, повного та неупередженого встановлення обставин вчиненого злочину, може вчиняти спроби протиправного впливу на учасників кримінального провадження, в тому числі на свідків, які проживають поруч з ним з метою нерозповсюдження інформації про вчинення ним кримінального правопорушення. Крім того, наразі не встановлено місце знаходження деяких свідків вчиненого злочину, які є товаришами та знайомими підозрюваного та з якими останній, проживаючи в одному обласному центрі неодноразово зустрічається, тому є підстави вважати, що підозрюваний матиме на них вплив з метою не розголошення ними інформації органам слідства, яка може мати вагоме значення для подальшого досудового розслідування.

З огляду на викладене, враховуючи наявність принципу безпосередності дослідження показань учасників кримінального процесу, сторона обвинувачення вважає, що підозрюваний може вчиняти спроби впливу на учасників кримінального провадження з метою неможливості використання в суді в якості доказів показання останніх.

Оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, яка потребує з`ясування обставин вчинення злочину шляхом, зокрема, проведення допитів свідків, вказаний ризик має високий ступінь імовірності.

Ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що орган досудового розслідування не виключає можливість, що підозрюваний може перешкоджати шляхом не прибуття та несвоєчасного прибуття на вимоги слідчого, прокурора чи суду. Крім того, останній є особою без стійких соціальних зв`язків, що дає йому підстави покинути та змінити своє місце проживання, таким чином перешкоджаючи здійсненню досудового розслідування, шляхом не прибуття чи несвоєчасного прибуття.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, які за ступенем тяжкості є особливо тяжкими, тому існують всі ризики того, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення, тому ризик, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України, є повністю обґрунтованим.

Застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе гарантувати належного виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків та запобігти вищевказаним спробам перешкоджати досудовому розслідуванню.

Незважаючи на те, що згідно зст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але вказані вище обставини вказують, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти названим вище ризикам, тому слідчий просить клопотання задовольнити.

Згідно ч.4 ст.107 КПК України під час розгляду клопотання здійснювалось фіксування судового процесу технічними засобами.

Прокурор і слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали з підстав, зазначених у клопотанні.

Підозрюваний у судовому засіданні просив застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Пояснив, що розкаюється у скоєному та буде співпрацювати зі слідством.

Захисник у судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, оскільки ризики стороною обвинувачення не доведені. Просив застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши пояснення слідчого, прокурора, підозрюваного, захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

15.12.2024 підозрюваного ОСОБА_5 затримано в порядку ст.208 КПК України.

16.12.2024 ОСОБА_5 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ст.348 КК України.

Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим; вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв`язків в місці постійного проживання, у тому числі наявність родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; дотримання умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра" у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст.5 параграфу 1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (див. рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, § 34).

Стандарт, встановлений статтею 5 § 1(с) Конвенції, не передбачає, що поліція повинна мати достатні докази для пред`явлення обвинувачення на момент арешту (O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, § 36).

Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для обґрунтування засудження чи навіть пред`явлення обвинувачення; це досягається на наступній стадії кримінального розслідування (Murray v. the United Kingdom, of 28 October 1994, § 55; K.-F. v. Germany of 27 November 1997, § 57; Erdagoz v. Turkey, of 22 October 1997, § 51).

Наявні у матеріалах клопотання докази та обставини, на які посилається слідчий у клопотанні, є достатніми та на час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу підтверджують наявність достатніх підстав вважати, що сталася подія кримінального правопорушення, підозрюваний причетний до цієї події та обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ст.348 КК України, що підтверджується, зокрема, протоколом обшуку від 15.12.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 15.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 15.12.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_10 від 15.12.2024; висновком експерта №344 від 16.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 15.12.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 від 16.12.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_13 від 16.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 16.12.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 16.12.2024.

Крім того, слідчий суддя приймає до уваги доводи прокурора, що з метою уникнення відповідальності та під тяжкістю покарання ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Також існує ризик незаконного впливу зі сторони підозрюваного на свідків у кримінальному провадженні, схиляючи їх до певної поведінки та надання вигідних для себе показань. Крім того, перебуваючи на волі ОСОБА_17 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Отже органом досудового розслідування доведено, що наявні ризики, передбачені п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Разом з тим слідчий суддя приходить до висновку, що доводи захисника не переважають над наявністю існуючих ризиків, передбачених ст.177 КПК України. При цьому у судовому засіданні не встановлено і не доведено доказів існування обставин, які б унеможливлювали тримання підозрюваного під вартою.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що ОСОБА_5 оголошено про підозру у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, тому слідчий суддя приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та наявні достатні правові підстави для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідно до ч.4 ст.183 КПК України.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 194, 196, 197 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 (шістдесят) діб.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання з 15.12.2024 року з 17 год 30 хв.

Строк дії ухвали до 12.02.2025 року.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1