КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3906/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

28 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року клопотання прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 01 червня 2025 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, те, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбаченого ст. 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, дані про особу обвинуваченого та дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на можливість призначення йому покарання у випадку встановлення судом його винності, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та виключно при встановленні обґрунтованості підозри та наявності відповідних ризиків, розглянути можливість застосування до ОСОБА_7 більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, а саме: запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, або особистої поруки, або застави у розмірі, який не є завідомо непомірним для ОСОБА_7 , або нічного/цілодобового домашнього арешту.

Апелянт зазначає, що відповідно до п. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України.

Апелянт вважає, що до ОСОБА_7 цілком можливо було б застосувати особисте зобов`язання чи цілодобовий домашній арешт, не порушуючи норми КПК України, натомість, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення альтернативи у вигляді застави є занадто суворим запобіжним заходом та розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою України.

На переконання сторони захисту, вручена ОСОБА_7 підозра є необґрунтованою, в його діяннях не вбачається повного складу злочину, оскільки досудовим розслідуванням не було доведено його вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає, що версія слідства будується на припущеннях та нічим не підтверджених міркуваннях.

Крім того, апелянт посилається на те, що клопотання про продовження строку тримання під вартою було вручено захиснику перед судовим засіданням, а обвинуваченому не було належним чином забезпечено участь захисника під час вручення клопотання у зв`язку із чим було складено акт відмови, що на думку сторони захисту є порушенням норм процесуального права. До того ж, аналіз змісту клопотання, на думку захисника, дозволяє зробити висновок про те, що воно не відповідає п.5 ч.1 ст. 184 КПК України, оскільки в ньому не наведено сукупність доказів, фактів, аргументів щодо неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Крім того, апелянт зазначає, що в своєму клопотанні прокурор лише перераховує ризики, при цьому не наводить обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики. Також, захисник посилається на те, що клопотання прокурора не містить чіткого визначення, які саме докази отримані під час проведення досудового розслідування, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 здійснюватиме переховування від органу досудового розслідування, здійснення тиску на свідків, буде вчинено злочин.

Апелянт зазначає, що ризик переховування від суду, не підкріплений жодним документом, а посилання сторони обвинувачення лише на тяжкість покарання є не об`єктивною і хибною.

Що стосується ризику незаконного впливу на свідків, то захисник вказує, що відповідно до характеристики ОСОБА_7 не підтримує дружніх стосунків, а також немає авторитету та поваги в колективі.

Також, апелянт посилається на те, що ризик перешкоджання кримінальному провадженню прокурор обґрунтовує лише ступенем тяжкості покарання інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тоді як наявність даного ризику має виражатись у конкретних засобах та методах впливу на це провадження і підтверджувати реальний намір, можливість і хоча б здійснення будь-яких дій на виконання цього самим обвинуваченим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002350 від 27.08.2024, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що існують обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого, оскількизастосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в даному конкретному випадку не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, які б давали достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, то, на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинуваченняу вчиненні тяжкого злочину, тяжкістю покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має визначене місце реєстрації і проживання, міцні соціальні зв`язки,вік та стан здоров`я, обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_10 ,з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики існують та виправдовують застосування запобіжного заходу у виді тримання.

Твердження захисника про те, що встановлені судом першої інстанції ризики ґрунтуються виключно на тяжкості покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, висновок суду першої інстанції про доведеність ризиків, передбачених п.1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України грунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, при прийнятті даної ухвали, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Таким чином, з врахуванням практики ЄСПЛ та конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, а саме вчинення тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав, продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є виправданим.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків конкретними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке не розпочате (стадія підготовчого судового засідання), свідки судом не допитані, письмові докази не надані та не досліджені, існує висока вірогідність вчинення з боку обвинуваченого впливу на свідків, з метою надання ними показів на його користь.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 не підтримує дружніх стосунків, немає авторитету та поваги в колективі, що свідчить про відсутність ризику впливу на свідків, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки обвинувачений, який ознайомлений в порядку КПК України з матеріалами кримінального провадження, в тому числі і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків та їх персональними даними, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може впливати на них шляхом тиску, умовлянь, чинити фізичний чи психологічний тиск або будь-яким іншим чином з метою зміни чи відмови даних ними показань.

З приводу посилань в апеляційній скарзі на необґрунтованість підозри, фактичні обставини та склад інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення, який, на переконання сторони захисту, не доведений стороною обвинувачення, то, зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині обґрунтованості підозри та обвинувачення. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції. У даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_7 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Щодо посилань захисника на те, що обвинуваченому не було належним чином забезпечено участь захисника під час вручення клопотання прокурора, а стороні захисту дане клопотання було вручено перед засіданням, то колегія суддів зауважує, що сторона захисту не була позбавлена права заявити клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання можливості ознайомлення з клопотанням.

Водночас, як слідує з наявного в електронному суді журналу судового засідання від 03.04.2025 при розгляді клопотання прокурора та вирішенні питання про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, сторона захисту та обвинувачений не заперечували щодо розгляду такого клопотання у зв`язку з тим, що воно було невчасно вручено стороні захисту, а обвинувачений від його отримання відмовився. Жодних відомостей про те, що обвинувачений та захисники просили відкласти судове засідання із цього приводу та надати їм час для ознайомлення з клопотанням, матеріалах провадження не місять.

Не вбачає колегія суддів і порушення права на захист обвинуваченого та процесуального порядку вручення обвинуваченому клопотання про продовження запобіжного заходу, оскільки обвинувачений відмовився отримувати таке клопотання, про що було складено Акт, а вручення обвинуваченому клопотання безпосередньо за участю захисника, на що посилається апелянт, нормами кримінального процесуального закону не передбачено. Вирішення питання про продовження строку тримання під вартою здійснювалось судом першої інстанції, за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та в присутності його захисників - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 .

Клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам закону та містить в собі, в тому числі обґрунтований виклад обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися і тому подальше тримання під вартою останнього є виправданим, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Відтак, рішення про доцільність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував, і ставити під сумнів його законність та вмотивованість у колегії суддів підстави відсутні.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Доводи захисника про необхідність визначення його підзахисному розміру застави, колегія суддів вважає непереконливими з огляду встановлені обставини, щодо особи обвинуваченого, наявність ризиків, а також те, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, що, з огляду на положення ч.4 ст. 183 КПК України, дає суду право під час дії воєнного стану не визначити розмір застави.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року, якоюпродовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 01 червня 2025 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4