У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000274 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2023 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, на утримані малолітніх дітей не має, фізична особа підприємець «Смірнов», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 закрити у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Під час апеляційного провадження дослідити обставини та докази, про які не було відомо при проведенні судового розгляду у суді першої інстанції на час винесення вироку. Повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, письмові документи, речові докази, висновки експертів, допитати потерпілого, свідків, понятих, експертів.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, не відповідності фактичним обставинам кримінального провадження, так як висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду. Зауважує, що орган досудового розслідування та суд першої інстанції не з`ясував психічний стан ОСОБА_7 , чи перебуває останній на обліку у психіатра чи проходив він лікування, хоча з перших слів спілкування з ОСОБА_7 зрозуміло, що у нього явно є виражені ознаки специфічної поведінки та риси характеру притаманні для особи з психологічними, психічними індивідуальними особливостями та відповідно обов`язок органів досудового розслідування, суду призначити відповідні експертизи.

Зауважує, що ОСОБА_7 змушений був залишити навчання в Національному Університеті Кораблебудування ім. Адмірала Макарова, через психічні розлади, під час загострення захворювання спричиняв фізичні, моральні незручності мамі при спільному проживанні, проходив лікування у Миколаївській обласній психіатричній лікарні, має підтверджені діагнози захворювання головного мозку, неодноразово намагався покінчити життя самогубством, що було підставами для проведення досудового розслідування органами поліції. На думку апелянта, органи досудового розслідування не прийняли до уваги та не надали юридичну оцінку діям потерпілого, у функціональні обов`язки якого не входило переслідування громадян, їх затримання, тим паче без наявного наказу та виписаної повістки на ім`я ОСОБА_7 , що супроводжувалось надмірною агресією чотирьох осіб у військовій формі. Вважає, що дії ОСОБА_7 є нічим іншим, як необхідна оборона з огляду на агресивну поведінку потерпілого та в діях обвинуваченого є всі наявні ознаки необхідної оборони, якім суд взагалі не надав оцінки. Зауважує, що органом досудового розслідування та судом було допущено право на захист ОСОБА_7 , не витребувано усі наявні документи на підтвердження психічного, психологічного діагнозу обвинуваченого.

Зазначає, що відповідно до ч.2 ст.52 КПК України, у даному кримінальному провадженні є обов`язкова участь захисника, проте суд першої інстанції за відсутності захисника, лише перевірив питання щодо вручення ОСОБА_7 пам`ятки про його права та обов`язки, проте не з`ясував чи зрозумілі йому його права та обов`язки і в разі необхідності не роз`яснив їх.

Звертає увагу, що обвинувачений має статус почесного донора України, що висвітлює його з позитивного боку та відповідно може бути прийнято до уваги під час винесення рішення.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 24.07.2023 біля 10 30 год. ОСОБА_7 перебував біля будинку № 13 по вул. Крилова у м. Миколаєві, де в цей же час потерпілий ОСОБА_10 перебував у складі патруля з оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 сумісно із солдатом ОСОБА_11 та сержантом ОСОБА_12 . З метою перевірки документів, що підтверджують перебування на військовому обліку, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_7 представився та запропонував надати документи. Так, знаходячись у вказаному місці у вказаний час, у ОСОБА_7 на ґрунті раптових неприязних відносин виник кримінально-протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та маючи можливість передбачити їх суспільно небезпечні наслідки наніс один удар кулаком лівої руки в область обличчя з правої сторони.

В результаті кримінально протиправних дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні пошкодження у вигляді синця верхньої повіки правого ока, правої щоки, верхньої та нижньої губи справа, крововиливу, ранки слизової оболонки нижньої губи справа, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень (кожне).

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , судом кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як нанесення умисних легких тілесних ушкоджень.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, за який його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального проступку обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1. ст.125 КК України є правильною.

Крім того, захисник у своїй апеляційній скарзі не наводить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінального проступку, а лише посилається на порушення, на його думку, судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді цього кримінального провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі захисника та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав. Пояснив суду, що він дійсно наніс удар кулаком ОСОБА_10 , однак діяв з метою самозахисту.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, така повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , висновком експерта № 629 від 25.07.2023, медичною довідкою, виданої потерпілому ОСОБА_10 лікарем травматологом ЛШМД від 24.07.2023, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.08.2023 (з довідкою) під час якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_7 , як особу яка нанесла йому тілесні ушкодження, на знімку № 2., протоколом проведення слідчого експерименту від 03.08.2023 за участю потерпілого ОСОБА_10 , та відеозаписом до нього, постановою про призначення додаткової судово медичної експертизи від 14.08.2023, складеної дізнавачем СД МРУП ГУНП в Миколаївській області в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000274, щодо проведення Миколаївським обласним бюро судово медичних експертиз експертизи для визначення ступеню тяжкості, отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, характеру та механізму їх отримання, тощо та іншими доказами дослідженими в судовому засіданні.

Апеляційні доводи захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними, оскільки вони спростовуються відомостями безпосередньо дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні, в тому числі за участю обвинуваченого, на які суд обґрунтовано та вмотивовано послався в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, як на докази винуватості ОСОБА_7 у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень.

Фактично обвинуваченим ОСОБА_7 не заперечується факт нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень, однак він вважає, що тілесні ушкодження були нанесені ним з метою самозахисту, захисник в апеляційній скарзі вважає, що ОСОБА_7 діяв під час необхідної оборони. Однак, на думку суду апеляційної інстанції, такі показання обвинуваченого та твердження захисника, спростовуються дослідженими судом доказами.

Так, за змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст.ст. 118, 124 КК України.

Між тим, доказів застосування потерпілим щодо обвинуваченого дій, які б свідчили про реальне посягання на його життя чи здоров`я, внаслідок яких ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони чи міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто ні судом першої інстанції, ні при апеляційному розгляді справи.

Зокрема, до такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи із встановлених судом обставин кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_10 , суду пояснив, що 24.07.2023 біля 10 30 год. перебуваючи в складі патруля з оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 сумісно із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , знаходився за кермом службового автомобіля. Побачивши чоловіка, який був призивного віку, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вийшли із автомобіля, підійшли до нього, представились, на що ОСОБА_7 почав кричати та виражатися нецензурною лайкою. Потерпілий побачив, що ОСОБА_7 почав прискорено відходити у бік будинку № 13 по вул. Крилова. Побачивши це, потерпілий від`їхав назад автомобілем та вийшов за обвинуваченим, з метою зупинити його, в цей час обвинувачений виражався нецензурною лайкою та погрожував. На що потерпілий підійшов ближче до обвинуваченого, та наніс один удар кулаком лівої руки в область правої сторони обличчя потерпілого, внаслідок чого останній отримав легкі тілесні ушкодження. З метою зупинення нанесення ударів потерпілий впав вперед на ОСОБА_7 . У цей час підбігли ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та почали заспокоювати ОСОБА_7 .. Після вказаних дій, ОСОБА_7 побіг у бік під`їзду, викрикуючи нецензурну лайку та зазначав. Після того, як обвинувачений побіг у під`їзд ОСОБА_12 пішов слідом за ним. Згодом ОСОБА_12 підійшовши до службового автомобіля, викликав поліцію. Під час очікування наряду поліції, обвинувачений декілька разів виходив із під`їзду будинку та виражався нецензурною лайкою та вимагав кошти. За фактом нанесення тілесних ушкоджень у потерпілого був синець ока, щоки та губи з правої сторони обличчя.

Свідок ОСОБА_12 показав суду, що 24.07.2023 зранку перебував в патрулі з оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 сумісно із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Перебуваючи на АДРЕСА_2 він та ОСОБА_11 , вийшли із службового автомобіля, звернулися до чоловіка призивного віку, яким виявився ОСОБА_7 , який у відповідь одразу почав виражатись нецензурною лайкою в їх бік, та прискорено направився у бік будинку № 13 по вул. Крилова. В цей час потерпілий знаходився за кермом автомобіля, побачивши, що ОСОБА_7 намагається втекти, направився слідом за останнім, з метою його зупинити. В цей час потерпілий підійшов до ОСОБА_7 і тоді обвинувачений наніс йому один удар кулаком в область обличчя. В свою чергу ОСОБА_10 намагався припинити дії ОСОБА_7 , внаслідок чого вони впали на землю, після чого ОСОБА_7 вирвався та забіг у під`їзд. Також додав, що він разом з ОСОБА_11 підбігли та намагались зупинити ОСОБА_7 . Під час очікування наряду поліції ОСОБА_7 декілька разів виходив із під`їзду викрикував нецензурну лайку в їх бік та вимагав кошти. Після бійки у ОСОБА_10 були помітні пошкодження в області правої сторони обличчя та губи. Аналогічні покази надав і свідок ОСОБА_11 .

Вказане повністю узгоджується з показами обвинуваченого ОСОБА_7 , який суду першої інстанції детально пояснив, що 24.07.2023 біля 10-30 год. йшов додому, недалеко від місця його проживання по АДРЕСА_2 біля нього зупинилося авто, з якого вийшло два чоловіка у військовій формі та почали прямувати до нього із запитаннями, на що він відчув загрозу, пояснив що зайнятий та почав рухатись далі у сторону будинку де мешкає. Через відчуття загрози по руху дістав камеру та почав знімати. По ходу руху він помітив ОСОБА_10 який кричав з автомобіля, що був припаркований поруч. ОСОБА_10 вийшов з автомобіля та почав рухатись в його сторону. Під час вказаних дій зі сторони потерпілого, ОСОБА_7 відчув загрозу для себе обернувся до нього та намагався словесно його зупинити, можливо з використанням нецензурної лайки. В цей момент ОСОБА_10 підбіг до нього з відкритими руками, відчувши загрозу ОСОБА_7 наніс один удар кулаком лівої руки у праву сторону обличчя ОСОБА_10 . Після удару ОСОБА_10 навалився на нього та вони впали на землю, в цей же момент підбігли двоє інших чоловіків, що намагались його зупинити до цього та втрутились у конфлікт. ОСОБА_7 вирвався та повідомив їм, що відносно нього ними чиниться правопорушення і попередив, що викличе поліцію. Також додав, що під час інциденту до них підійшла жінка, яка намагалась зупинити конфлікт. Після чого під`їхала поліція, яку він викликав.

Тобто, з показів обвинуваченого можливо зробити висновок, що поведінка потерпілого ОСОБА_10 не несла загрозу життю та здоров`ю обвинуваченого, а тому дії ОСОБА_7 щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не можна оцінювати як самозахист, оскільки будь яких дій насильницького характеру потерпілий щодо обвинуваченого не вчиняв, жодної загрози здоров`ю обвинуваченого не було.

На думку колегії суддів, характер дій обвинуваченого, що полягали у нанесенні удару кулаком лівої руки у праву сторону обличчя ОСОБА_10 , жодним чином не свідчить, що вони були здійснені з метою оборони. При цьому жодних ознак нападу на ОСОБА_7 з боку потерпілого ОСОБА_10 , апеляційний суд не вбачає, а тому вважає, що необхідність оборони для обвинуваченого була об`єктивно відсутня.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а твердження обвинуваченого щодо відсутності його вини в заподіянні ОСОБА_10 , умисних легких тілесних ушкоджень, є необґрунтованими.

Зауваження захисника про те, що суд першої інстанції не з`ясував психічний стан ОСОБА_7 , чи перебуває останній на обліку у психіатра чи проходив він лікування, апеляційний суд вважає необґрунтованими та голослівними. Судом першої інстанції було з`ясовано, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 84), про що також зазначено у вироку суду. Крім того, за клопотанням сторони захисту, судом апеляційної інстанції було направлено запит до КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я», звідки отримано відповідь, що ОСОБА_7 лікування в цьому медичному закладі не проходив.

Щодо твердження захисника про те, що з перших слів спілкування з ОСОБА_7 зрозуміло, що у нього явно є виражені ознаки специфічної поведінки та риси характеру притаманні для особи з психологічними, психічними індивідуальними особливостями та відповідно обов`язок органів досудового розслідування, суду призначити відповідні експертизи, апеляційний суд вважає лише особистою думкою захисника, який не є спеціалістом щодо визначення психічного стану обвинуваченого.

Проведення даного виду експертизи на досудовому розслідуванні зумовлена неадекватністю поведінки обвинуваченого, як на момент його затримання після виявлення в його діях ознак кримінального правопорушення, так і таким же характером поведінки обвинуваченого в ході досудового розслідування. В матеріалах кримінального провадження відсутні докази неадекватності поведінки обвинуваченого не здобуто їх і в ході судового провадження.

Отже, наведене свідчить про те, що поведінка обвинуваченого не викликала сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності, а тому підстави призначення експертизи, передбачені ст. 242 КПК України у органів досудового розслідування чи суду, були відсутні.

Крім того, посилання захисника про порушення права на захист обвинуваченого, а саме вказівку, що вказане кримінальне провадження повинно було проводитися за обов`язковою участі захисника відповідно до вимог ч.2 ст.52 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вмотивованими.

В матеріалах справи міститься протокол про роз`яснення підозрюваному права на захист, відповідно до якого ОСОБА_7 відмовився від послуг адвоката, волів представляти свої інтереси самостійно. Твердження апелянта про обов`язкову участь захисника у цьому кримінальному провадженні суперечать вимогам ч.2 ст.52 КПК України.

Також є неприйнятними посилання захисника на те, що судом не з`ясовано чи зрозумілі ОСОБА_7 його права та обов`язки. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з журналу судового засіданні (а.с.86-88), судом були роз`яснені права та обов`язки обвинуваченого ОСОБА_7 , який на запитання суду впевнено відповів, що йому права та обов`язки зрозумілі в повному обсязі. Яким чином суд повинен був ще з`ясувати це, а ніж шляхом питання відповіді, не зрозуміло. Захисник в апеляційній скарзі також не наводить інших правових шляхів з`ясування вищезазначеного питання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним проступку, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом не встановлено. За такого, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у виді громадських робіт, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Всупереч твердженням сторони захисту всі докази, покладені в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 , отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, тому відповідно до вимог ст. 84 КПК України вони є належними, допустимими та достовірними.

Суд повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, правильно визнав винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є неприйнятними, за такого, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2023 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді