490/1786/25 24.03.2025
н/п 1-кп/490/1249/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/1786/25
У Х В А Л А

21 березня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003401 від 18 грудня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2025 року до Центрального районного суду м.Миколаєва з Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003401 від 18 грудня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 березня 2025 року призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом по даному кримінальному провадженню.

В підготовчому судовому засіданні прокурор зазначила, що дане кримінальне провадження підсудне Центральному районному суду м.Миколаєва, обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України та підстав для його повернення прокурору немає, підстав для закриття кримінального провадження не вбачається, у зв`язку з чим вважала можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 проти призначення справи до судового розгляду не заперечували. Додатково обвинувачений зазначив, що 18 лютого 2024 року він залишивши військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АДРЕСА_1 , 20 лютого 2024 року прибув до м.Херсон, де і перебував аж до травня 2024 року. Пізніше, в жовтні 2024 року, ВСП в м.Херсон доставили його в АДРЕСА_2 до військової частини НОМЕР_2 .

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд до іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Частиною першою ст.32 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Частина 7 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачає, що у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту по кримінальному провадженню №0003401 від 18 грудня 2024 року, ОСОБА_3 обвинувачується у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану (з 18 лютого 2024 року по 08 жовтня 2024 року та з 18 листопада 2024 року по 22 січня 2025 року), тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Зазначене кримінальне правопорушення є триваючим і вважається закінченим з моменту вчинення об`єктивної сторони ч.5 ст.407 КК України, тобто «самовільне залишення місця служби понад 3 доби». Весь інший час, військовослужбовець перебуває у злочинному стані.

Таким чином, коли визначення територіальної підсудності здійснюється з урахуванням місця вчинення триваючого правопорушення, для його встановлення необхідно брати до уваги момент скоєння діяння, яке утворило закінчений склад злочину.

ККС ВС у справі №220/1260/20 зазначив, що при триваючому злочині (проступку) особа вчиняє один раз певну дію та впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину й моменту фактичного завершення протиправних дій.

Крім цього, схожу позицію сформовано колегією суддів ККС ВС у справі 758/2732/23 про те, що при триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж більш чи менш тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є не співпадіння моменту, з якого злочин вважається закінченим, і моменту фактичного припинення протиправних дій. При цьому у поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла/вчиняє триваюче діяння на стадії закінченого злочину.

Таким чином, початком вчинення триваючого злочину є вчинення особою діяння, безпосередньо спрямованого на виконання об`єктивної сторони цього злочину; закінченням досягнення указаним діянням стадії закінченого злочину; припиненням момент (день), починаючи з якого особа більше не вчиняє злочин за своєю волею чи незалежно від її волі або зазначені дії цієї особи не набувають статусу легальних.

Як вбачається з обвинувального акту, кримінальне правопорушення було розпочато о 18:30 год 18 лютого 2024 року в с.Шевченко Покровського району Донецької області, що належить до територіальної юрисдикції Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

Закінчений момент об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, настав о 18:30 год 21 лютого 2024 року (через три доби) саме в м.Херсон.

Тобто, саме 21 лютого 2024 року після 18:30 год дії ОСОБА_3 утворили склад злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, і саме з цього часу і аж до 08 жовтня 2024 року (час добровільного прибуття до військової частини), обвинувачений перебував у злочинному стані.

Крім цього, за другим епізодом кримінальне правопорушення було розпочато 18 листопада 2024 року о 12:00 год в м.Миколаєві (с.Матвіївка), що належить до територіальної юрисдикції Центрального районного суду м.Миколаєва.

Закінчений момент об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за вказаним епізодом, настав о 12:00 год 21 листопада 2024 року (через три доби) саме в м.Херсон.

Крім цього, з письмового клопотання обвинуваченого вбачається, що затримання обвинуваченого також відбулось в м.Херсон.

Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30 травня 2023 року відновлено з 01 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області.

Таким чином, вказівка у ч.9 ст.615 КПК України про те, що обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством, узгоджується зі змістом ст.32 КПК України та ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка і встановлює відповідний порядок і наділяє Вищу раду правосуддя повноваженням визначати конкретний суд, якому передається територіальна підсудність («найближчому» або «іншому»), а не прокурора.

Отже, судом, до якого відповідно до зазначених вище норм Закону мав бути скерований обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , на момент його подачі, є Херсонський міський суд Херсонської області.

Згідно ч.2 ст.34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Згідно ч.3 ст.34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне направлення вказаного обвинувального акта до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності.

Під час проведення досудового розслідування, відносно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень та із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

17 березня 2025 року до Центрального районного суду м.Миколаєва разом із обвинувальним актом по кримінальному провадженню №0003401 від 18 грудня 2024 року подано клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .. В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначила, що необхідність продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на даний час не зникли і не зменшились, оскільки наразі обвинувачений може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, а також незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Так, продовження строку тримання ОСОБА_3 під вартою відповідає суспільному інтересу. Незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на думку прокурора, призведе до негативних наслідків, що можуть вплинути на об`єктивне та всебічне встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення, унеможливить запобігти спілкуванню обвинуваченого з особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні. Вік, стан здоров`я та сімейний стан ОСОБА_3 не перешкоджають утриманню останнього під вартою.

В підготовчому судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала та просила задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_3 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував та просив відмовити у його задоволенні, оскільки має бажання продовжити проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 та має письмову згоду командира військової частини на подальше проходження військової служби у вказаній частині, про що направив до суду письмове клопотання від 17.03.2025 року.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала та просила змінити ОСОБА_3 запобіжний захід на особисте зобов`язання із покладенням на нього обов`язків з`явитись до військової частини НОМЕР_3 для проходження служби в Збройних Силах України, про що подала до канцелярії суду письмове клопотання. В обґрунтування поданого клопотання про зміну запобіжного заходу захисник зазначила, що обвинувачений ОСОБА_3 залишив військову частину НОМЕР_2 у зв`язку з тим, що 06.11.2024 року військові Російської Федерації здійснили обстріл АДРЕСА_3 та були пошкодженні будинку по АДРЕСА_4 , де мешкає родина ОСОБА_3 .. У зв`язку з цим, він залишив військову частину щоб допомогти своїй родині підготувати житло на зимовий період. 24.11.2024 року після повторного обстрілу військовими Російської Федерації був пошкоджений будинок АДРЕСА_3 , який належить родині ОСОБА_3 , тому він допомагав відремонтувати пошкоджене житло для своєї родини. 22.01.2025 року ОСОБА_3 самостійно повертався в розпорядження військової частини, але до частини так і не доїхав, оскільки був затриманий та доставлений до Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Після затримання, обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з заявою про бажання продовжити службу у ЗСУ. 08.03.2025 року за №1604/1137 від командування військової частини НОМЕР_3 надійшла письмова згода на продовження військової служби ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наступним призначенням його на посаду стрільця-номера обслуги відділення берегової оборони роти берегової оборони батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_3 (шпк "матрос", ВОС - 100915А/533). Обвинувачений ОСОБА_3 визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, співпрацює зі слідчими органами. Крім того, її підзахисний бажає служити у ЗСУ, намірів переховуватись від суду та розгляду кримінальної справи в суді немає, наслідки переховування від суду розуміє. Усі допитані свідки по кримінальному провадженню проходять службу в ЗСУ та їх місце перебування обвинуваченому ОСОБА_3 невідомо. Тому у ОСОБА_3 відсутня можливість спілкування зі свідками, а також впливати на них. Проаналізувавши послідовність дій її підзахисного та обставини, які склались у його житті, можна прийти до висновку, що більш м`який запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, на думку сторони захисту, зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 ..

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , а також додані до них документи, суд приходить до наступного.

Так, ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.01.2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22.03.2025 року включно із визначенням розміру застави у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень та із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі "Мамедова проти Росії", визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченої у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі "Вемгофф проти Німеччини").

Суд вважає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, а ризик переховування від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд вважає, що прокурором було доведено наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого ОСОБА_3 ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення (ризик переховування), так як він обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушеннях, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років. Усвідомлюючи тяжкість інкримінованих злочинів, будучи обізнаним про покарання, яке загрожує у разі визнання винним за вироком суду, ОСОБА_3 може вжити заходів до переховування від суду для уникнення від кримінальної відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення, здійснити виїзд на непідконтрольні або окуповані території України.

Крім того, прокурор наголошувала на наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Однак, на підтвердження існування вказаного ризику прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу.

Таким чином, існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, на момент розгляду вказаного клопотання, прокурором не доведено.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що докази та обставини, встановлені в ході розгляду клопотання прокурора, дають підстави вважати, що тримання під вартою не відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів та бере до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 , викладені в письмових клопотаннях про зміну запобіжного заходу.

За результатами, встановлених у підготовчому судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною захисту у письмових клопотаннях, суд приймає до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_3 , його вік, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця реєстрації та проживання, бажання продовжити проходження військової служби та наявність письмової згоди командира військової частини НОМЕР_3 на подальше проходження обвинуваченим військової служби у вказаній частині, вчинення кримінального правопорушення (епізод від 18.11.2024 року) внаслідок збігу тяжких сімейних обставин (необхідність відновлення пошкодженого будинку після обстрілів військами РФ).

За таких обставин, суд, з урахуванням того, що судове слідство по кримінальному провадженню ще не розпочате, не досліджувались докази, встановлені в ході досудового розслідування, а також при наявності ризику можливого ухилення від суду, приходить до висновку про наявність підстав для обрання обвинуваченому іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Згідно ч.1 ст.179 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Враховуючи доводи наведені стороною захисту, а також особу обвинуваченого, суд вважає за можливе задовольнити клопотання сторони захисту та змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання із покладенням на останнього строком на два місяці обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, оскільки такий вид запобіжного заходу буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Щодо клопотання захисника про покладення на обвинуваченого ОСОБА_3 у разі зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання обов`язку з`явитись до військової частини НОМЕР_3 для проходження служби в ЗСУ слід зазначити наступне.

Частиною 5 статті 194 КПК України визначено вичерпний перелік обов`язків, які можуть бути покладені на обвинуваченого у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, а саме: 1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; 5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; 6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; 7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 9) носити електронний засіб контролю.

Тому, обов`язок з`явитись до військової частини НОМЕР_3 для проходження служби в ЗСУ не може бути покладений на обвинуваченого ОСОБА_3 , як такий, що не передбачений ч.5 ст.194 КПК України.

Разом з тим, застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не перешкоджає останньому добровільно повернутись на військову службу до військової частини НОМЕР_3 .

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.32, 34, 177, 178, 179, 183, 194, п.4 ч.3 ст.314, ст.ст.331, 372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003401 від 18 грудня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, направити до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності.

В задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 відмовити.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, зобов`язавши обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду та із покладенням на нього строком на два місяці до 19 травня 2025 року включно наступних обов`язків:

повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання, роботи, служби;

утримуватися від спілкування (будь-яким чином, в тому числі за допомогою телефонних та електронних засобів зв`язку) зі свідками, окрім спілкування з визначеними особами виключно під час судового розгляду;

здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти негайно.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_3 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Копію ухвали направити до державної установи "Миколаївський слідчий ізолятор" для відома та виконання.

Ухвала в частині запобіжного заходу може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1