Справа № 553/716/24
Провадження № 1-кп/553/370/2025
В И Р О К

Іменем України

31.01.2025м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з ДУ«Надержинщинська виправна колонія № 65»),

захисника обвинуваченої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ленінського районного суду міста Полтави кримінальне провадження № 0000045 від 26.01.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Полтави, українки, громадянки України, освіта середня спеціальна, неодруженої, дітей не має, не працює, інвалідності не має, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 , на час ухвалення вироку відбуває покарання в Державній установі «Надержинщинська виправна колонія № 65», раніше судима:

-06 квітня 2017 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч.1 ст.185 КК України до штрафу в сумі 850 грн;

-10 липня 2017 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 KK України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

-19 березня 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст. 185, ч. 3 ст.185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі;

-28 листопада 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави, з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 04.03.2019, за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст.185, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

-09 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст.185, ч.1 ст. 70, ч. 4 ст.70 КК України до 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 16 червня 2021 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 KK України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 28 липня 2021 року Київським районним судом м. Полтави, з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 11.11.2021, за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 16.06.2021 року постановлено виконувати самостійно;

- 02 грудня 2021 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 70, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, звільнена 14.09.2024 року на підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 22.09.2023 умовно-достроково на невідбутий термін 11 місяців 05 днів;

засуджена 18 жовтня 2024 Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі (вирок набрав законної сили 18.11.2024),

?у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в :

09.12.2023, близько 19:00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи поряд із зупинкою громадського транспорту «Вул. Богдана Хмельницького» по вул. Миру в м. Полтаві, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, діючи повторно, шляхом обману, під вигаданим приводом використання мобільного телефону у власних потребах і завідомо не збираючись його повертати, заволоділа мобільним телефоном «Samsung А-32», ІМЕІ-1 НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору, вартістю 4 966,33 грн., який належав ОСОБА_4 .

Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись мобільним телефоном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_4 матеріальну шкоду на вказану суму.

Допитана у судовому засідання обвинувачена ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, визнала у повному обсязі, підтвердила всі обставини викладені в обвинувальному акті та пояснила, що дійсно в грудні 2023 року, точну дату не пам`ятає, близько 19:00 години, на зупинці громадського транспорту «Вул.Богдана Хмельницького» по вул. Миру в м. Полтаві познайомилась з потерпілим та під вигаданим приводом використання мобільного телефону, а саме необхідністю здійснення телефонного дзвінку, з корисливих мотивів, заволоділа мобільним телефоном «Samsung», який належав потерпілому ОСОБА_4 . Вказала, що в неї не було наміру повертати телефон. Мобільний телефон здала в ломбард в м. Полтаві, а отриманими коштами розпорядилася на власний розсуд.

Об`єм викраденого визнає, у вчиненому щиро кається, виражає осуд своєї поведінки, зробила відповідні висновки, просить суд суворо її не карати, в судовому засідання просить вибачення у потерпілого. Цивільний позов потерпілого визнає частково, а саме в частині відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та вказує, що на даний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі та не має на даний час коштів для здійснення відшкодування, висловлює намір за першою можливістю відшкодувати спричинену шкоду. Проти вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а також стягнення витрат на правову допомогу заперечує.

Показання обвинуваченої є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Потерпілий ОСОБА_4 в ході допиту в судовому засіданні вказав, що 09 грудня 2023 року, ввечері. Після 18:00 години, повертався від знайомого, планував йти за продуктами до магазину «АТБ» та на зупинці громадського транспорту «Вул.Богдана Хмельницького» по вул. Миру в м. Полтаві до нього підійшла раніше незнайома жінка, це була обвинувачена ОСОБА_5 . Звернулась з проханням надати телефон, щоб здійснити телефонний дзвінок, так як в неї розрядилася батарея в телефоні. Вона також йшла у напрямку магазину «АТБ», на її прохання дав свій мобільний телефон «Samsung», йшли розмовляли, один раз ОСОБА_5 зателефонувала. Коли йшли, по дорозі до магазину в нього виник конфлікт з перехожим хлопцем, в цей час обвинувачена знаходилася зліва від нього, телефон був у неї. Нічого не повідомивши, ОСОБА_5 зникла, телефон не повернула. Пізніше йому стало відомо, що вона здала телефон в ломбард, тільки через два місяці знайшов телефон і самостійно викупив з ломбарду.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що всі учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність та істинність їх позиції не викликає сумнівів. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченої та потерпілого, дослідженням тих матеріалів кримінального провадження справи, що характеризують особу обвинуваченої та стосуються процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Судом також роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає повністю доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення та кваліфікує її дії:

- за ч. 2 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у вчиненому.

Щодо обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст.67 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 має незняту та непогашену судимість за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 162 КК України (вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2021). Разом з тим, в обвинувальному акті не зазначено обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_5 «рецидив кримінальних правопорушень».

Враховуючи обмеження, встановлені ч. 3 ст. 337 КПК України, суд не може самостійно встановити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), оскільки це виходить за межі висунутого обвинувачення та погіршує становище обвинуваченої ОСОБА_5 , а тому не вправі визнати обставиною, що обтяжує покарання «рецидив кримінальних правопорушень» у відповідності до п. 1 ч. 1 ст.67 КК України.

Інших обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судима за злочини проти власності, неодружена, утриманців не має, не працює, на обліку у лікаря психіатра та у лікаря - нарколога не перебуває, інвалідності не має, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 , де характеризувалась задовільно, на даний час відбуває покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2024 в умовах Державної установи «Надержинщинська виправна колонія № 65».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Слід зазначити, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності та його поведінка явно свідчить про стійку антисоціальну та кримінальну направленість і намагання забезпечити себе шляхом злочинної діяльності. При цьому, суд бере до уваги також той факт, що до обвинуваченої вже застосовувався як інститут звільнення від відбування покарання згідно ст. 75 КК України, однак це не привело до позитивних змін в її особистості й не створило в неї готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки вона знову продовжила вчиняти злочини проти власності.

Обвинувачена вже відбувала покарання у місцях позбавлення волі за вчинення злочинів проти власності, крім того була звільнена відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроково від відбування покарання призначеного за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2021 і як свідчать матеріали цього кримінального провадження на шлях виправлення не стала, а вчинила корисливий злочин за вищенаведених обставин.

При призначенні покарання ОСОБА_5 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, з дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, враховує фактичні обставини кримінального провадження, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, відомості про особу винної, наявність обставини, які пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання, беручи до уваги відношення обвинуваченої до вчиненого, та поряд з цим враховує схильність обвинуваченої на вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства та вважає необхідним призначити їй покарання у виді позбавлення волі та не вбачає підстав для призначення іншого виду покарання.

Встановлено, що ОСОБА_5 вчинила інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання призначеного за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2021 (ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 22.09.2023 - звільнена умовно-достроково на невідбутий термін 11 місяців 05 днів).

При цьому, ОСОБА_5 вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 року засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі та остаточне покарання призначено на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2021 та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Вирок набрав законної сили 18.11.2024.

ОСОБА_5 вчинила інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України 09.12.2023, тобто до постановлення вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При цьому, як роз`яснила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 25.06.2018 (справі №511/37/16-к) правила призначення покарання, передбачені ч.4 ст.70 КК України, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому, суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу.

Як вбачається з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Так, 18.10.2024 ОСОБА_5 засуджена Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 4 ст. 185, ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі (згідно вироку злочин вчинено 23.06.2024), при цьому при призначенні покарання врахований вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2021, в період невідбутої частина покарання (в період умовно дострокового звільнення) за яким ОСОБА_5 було вчинено як кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена (вирок від 18.10.2014), так і кримінальне правопорушення, що є предметом даного судового розгляду, останній за часом вирок постановлено 18.10.2024 (набрав законної сили 18.11.2024), з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 року.

У кримінальному провадженні потерпілим (цивільним позивачем) ОСОБА_4 заявлено цивільний позов.

ОСОБА_4 , в інтересах якого дії представник адвокат ОСОБА_8 , звернувся до суду із цивільним позовом у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та просить стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 4966,33 грн., моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн., а також витрати на надання правової допомоги у сумі 15 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що вчиненим ОСОБА_5 кримінальним правопорушенням за ч. 2 ст. 190 КК України ОСОБА_4 спричинено матеріальну шкоду у розмірі 4966,33 грн., яка встановлена в ході досудового розслідування та зазначена в обвинувальному акті

Також позивач зазначає, що даним кримінальним правопорушенням йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних та психологічних (моральних) стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із заволодінням його майном ОСОБА_5 , яка усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, увійшла до нього в довіру, шляхом обману заволоділа його мобільним телефоном. Вказує, що на утриманні має батьків похилого вік, про яких піклується, утримує та забезпечує всім необхідним. Призначений опікуном над батьком ОСОБА_9 , 1938 р.н., який визнаний недієздатним, є особою з інвалідністю внаслідок загального захворювання, страждає на стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції, що позбавляє здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, моральних переживаннях, як за себе, так і за своїх батьків, якими він опікується, у порушенні нормальних життєвих зав`язків, порушенні спокою та втрати психологічної рівноваги, що створює перешкоди для спілкування із знайомими. Зазначає, що втратив довіру до людей, порушився сон, з`явилася емоційна напруга, тривога, що є наслідком протиправної поведінки обвинуваченої ОСОБА_5 заподіяну моральну шкоду оцінює у розмірі 40000 грн.

В судовому засіданні цивільні позивач ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові.

Позовні вимоги обвинувачена ОСОБА_5 визнала частково, а саме в частині стягнення матеріальної шкоди. Проти вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а також стягнення витрат на правову допомогу заперечувала.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що обвинувачена спричинену матеріальну шкоду визнає. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди зазначила, що стороною позивача на підтвердження заявлених вимог не надано доказів та відповідно розрахунку суми. Також заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ч. 5 зазначеної норми цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об`ємі особою, що заподіяла його.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно висновку товарознавчої експертизи № СЕ-19/117-24/128-ТВ від 04.01.2024 ринкова вартість бувшого у використанні моібльного телефону марки «Samsung А-32», на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 09.12.2023, становить 4966,33 грн.

Вказаний висновок учасниками кримінального провадження не оспорювався.

За таких обставин, суд вважає доведеним розмір майнової шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_4 кримінальним правопорушенням, що вчинене ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 4 966,33 грн., які визнані обвинуваченою під час судового розгляду, підлягають задоволенню.

Також, суд вважає, що потерпілому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та моральних переживаннях, емоційному стресі, порушенні нормальних життєвих зв`язків, яких він зазнав у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_5 .

Щодо доводів позивача в судовому засіданні про погіршення його стану здоров`я, суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я потерпілого у зв`язку із протиправними діями обвинуваченої, не долучено до позовної заяви, та не надано таких доказів під час судового розгляду.

Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на те, що розмір моральної компенсації має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн., та вважає, що такий розмір буде достатнім та необхідним.

Також суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу.

Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником потерпілого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_8 подано наступні документи:

- копію Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року та копія Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року укладеного між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_4 ;

- копію квитанції №б/н від 05 березня 2024 року на суму 15 000 грн.;

- копія Акту виконаних робіт згідно умов Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року, від 16 грудня 2024 року;

- копія листа до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» від 20 грудня 2024 року про передачу ОСОБА_7 повідомлення про понесеній витрати потерпілим па професійну правничу допомогу та надання відповідних доказів.

Договором про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року визначено, що на умовах даного Договору Адвокат зобов`язується надавати Клієнту юридично-правову допомогу в рамках досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження №0000045 від 26.01.2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КІ

Згідно п. 3.1 «є» клієнт зобов`язаний за виконану роботу сплачує гонорар за домовленістю сторін, що визначено у Додатку №1. Додатково Клієнт сплачує транспортні витрати за використання транспорту Адвокатом для виконання умов Договору, оплачує поштову кореспонденцію, яка буде направлятися згідно умов Договору для отримання відповідних документів та інформації, що визначено у Додатку №1. Гонорар, понесені витрати на транспорт, поштову кореспонденцію Клієнту не повертаються.

Як вбачається з додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від «05» березня 2024 року укладеного між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Клієнт за послуги Адвоката сплачує гонорар (винагороду) у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень за надання юридично-правової допомоги відповідно до умов Договору. Гонорар згідно Договору не повертається. Додатково Клієнт сплачує транспортні витрати, оплачує поштову кореспонденцію у розмірі 100,00 (сто) гривень за направлення одного листа, які будуть направлятися згідно умов Договору для отримання відповідних документів та інформації. Гонорар, понесені витрати на транспорт, поштову кореспонденцію Клієнту не повертаються та не відшкодовуються незалежно від результату прийнятого рішення. Адвокат не дає ніяких гарантій щодо результатів виконання умов Договору, але гарантує належно виконувати при цьому умови Договору.

Відповідно до квитанції № б/н від 05.03.2024 ОСОБА_4 сплатив 15 000,00 грн. ОСОБА_8 згідно Договору про надання правової допомоги від 05.03.2024 року.

Згідно Акт виконаних робіт згідно умов Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року за виконану роботу згідно умов Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року Клієнт ОСОБА_4 сплатив Адвокату ОСОБА_8 гонорар у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень. Клієнт ОСОБА_4 до Адвоката ОСОБА_8 претензій немає, так як він виконав всі умови Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року. Адвокат ОСОБА_8 умови Договору про надання правової допомоги від 05 березня 2024 року перед Клієнтом ОСОБА_4 виконав у повному обсязі.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху". Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір обґрунтованим ("Двойних проти України", "Гімайдуліна і інших проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", "Баришевський проти України").

Також суд звертає увагу, що детального опису виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 05.03.2024 до суду не надано.

З огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), суд вважає за необхідне зменшити заявлений потерпілим та його представником розмір витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з розглядом кримінального провадження та визначити їх розмір, який підлягає відшкодуванню обвинуваченою ОСОБА_5 , у сумі 5 000 грн..

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність відповідних клопотань учасників процесу, з урахуванням того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Обвинувачена на даний час відбуває покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 в Державній установі «Надержинщинська виправна колонія № 65»

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

Строк відбування призначеного ОСОБА_5 покарання рахувати з дня ухвалення вироку 31 січня 2025 року.

У строк покарання за цим вироком зарахувати частково відбуте покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2024 року, а саме з 25 червня 2024 року по 30 січня 2025 року включно.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави, на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/117-24/128-ТВ від 04.01.2024, 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 4966,33 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 5 000,00 грн., а всього стягнути 14 966 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) гривень 33 копійки.

В іншій частині цивільний позов ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Головуючий: суддя ОСОБА_1