Провадження № 1-кп/466/437/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду в м.Львові в відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000620 від 07.11.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Макунів Мостиського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою-технічною освітою, одруженого, проживаючого у АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,

за ч.1 ст.126 КК України, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_4 07.11.2024 біля 14:30 год., перебуваючи біля під`їзду житлового будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин із ОСОБА_5 , під час словесного конфлікту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно завдав потерпілій одного удару в область грудної клітки ,чим заподіяв їй фізичний біль, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та суду пояснив, що постійно проживає у будинку АДРЕСА_2 . У цьому ж будинку проживає і ОСОБА_5 . Остання постійно підгодовує на подвір`ї і у підвалі будинку бродячих котів , що викликає обурення всіх мешканців будинку, оскільки в підвалі і біля будинку брудно від котячих фекалій, неприємний запах. Окрім цього, ОСОБА_5 кидає їжу для котів біля припаркованих автомобілів мешканців, коти скачуть по цих автомобілях, залишаючи сліди, а також випорожнюються біля автомобілів. Він неодноразово звертав увагу ОСОБА_5 щодо недопустимості таких її дій, через що у них часто виникали словесні конфлікти. 07.11.2024 біля 14:30, він виходив з будинку і знову побачив, що ОСОБА_5 кидає їжу для котів біля припаркованих автомобілів мешканців. Підійшов до неї, звернув увагу, вона до нього висловилась нецензурно, він не стерпів і її легенько відштовхнув. Не мав наміру ні наносити удар, ні завдавати їй ушкоджень. Від його руху не міг виникнути фізичний біль. ОСОБА_5 умисно з цього зробила проблему, щоб його притягнути до відповідальності, хоча ні з ким із мешканців у нього ніколи не було ніяких конфліктів. Просить не притягати його до відповідальності, оскільки не вважає себе винним у будь яких діях стосовно ОСОБА_5 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення доведена в ході судового розгляду наступними доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_5 про те, що вона проживає у будинку АДРЕСА_2 . Дійсно вона шкодує котів, які появляються біля будинку, і підгодовує їх. З цього приводу у неї виникали суперечки із сусідом по будинку ОСОБА_4 07.11.2024 біля 14:30 вона винесла їсти котам на подвір`я. З будинку вийшов ОСОБА_4 , який мав в руці якусь палку. Він до неї підійшов і почав агресивно їй звертати увагу, що вона годує котів, після чого раптом сильно вдарив її рукою в грудну клітку, і швидко пішов із подвір`я. Від таких дій ОСОБА_4 їй стало погано, піднявся тиск, сусідка викликала «Швидку», лікарі якої надали їй медичну допомогу. Просить покарати обвинуваченого по закону;

- показаннями свідка ОСОБА_6 про те, що вона проживає у будинку АДРЕСА_2 07.11.2024 біля 14:30 вона мила вікно у квартирі і побачила, як ОСОБА_5 на подвір`я винесла їжу котам, які появляються біля будинку. З під`їзду вийшов ОСОБА_4 , підійшов до ОСОБА_5 і вдарив її в область грудей, після чого пішов з подвір`я. Чи вдарив рукою, чи якимось предметом, який тримав у руках, не зауважила. Свідок вибігла на подвір`я, підійшла до ОСОБА_5 , яка розплакалась та розповіла, що її вдарив ОСОБА_4 із-за котів, просила викликати «Швидку», бо їй стало погано піднявся тиск. Лікарі «Швидкої» ОСОБА_5 надали медичну допомогу. І ОСОБА_5 , і ОСОБА_4 є її сусідами, з якими у неї добрі стосунки, вони обоє не скандальні, не конфліктні мешканці, але через присутність котів на подвір`ї у них постійні сварки;

- повідомленням на лінію «102», зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_5 здійснила дзвінок на лінію і повідомила, що біля 15:00 год. 07.11.2024 гр. ОСОБА_4 заподіяв їй тілесні ушкодження;

- протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.11.2024, зі змісту якого вбачається, що від ОСОБА_5 прийнята заява про вчинення щодо неї 07.11.2024 кримінального правопорушення ОСОБА_4 , а саме заподіяння їй тілесного ушкодження шляхом удару рукою в область грудної клітки;

- висновком судово-медичної експертизи № 837 від 07.11.2024, згідно якого у ОСОБА_5 на час проведення судово-медичного обстеження тілесних ушкоджень не виявлено;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 12.11.2024 із відеофіксацією слідчої дії, під час якого потерпіла ОСОБА_5 показала , як саме їй був нанесений удар в область грудної клітки обвинуваченим ОСОБА_4 07.11.2024;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 12.11.2024 із відеофіксацією слідчої дії, під час якого свідок ОСОБА_6 показала, як саме потерпілій ОСОБА_5 був нанесений удар в область грудної клітки обвинуваченим ОСОБА_4 07.11.2024 на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання ,речові докази, документи, висновки експертів.

Обов`язок доказування обставин ,передбачених ст.91 КПК, та належності і допустимості доказів згідно вимог ст.92 КПК України у судовому розгляді покладається на прокурора.

Всі зазначені вище докази, досліджені безпосередньо у даному кримінальному провадженні, суд вважає належними та допустимими доказами, оскільки такі були отримані в порядку, передбаченому КПК України, і у своїй сукупності повністю підтверджують винуватість обвинуваченого у інкримінованому йому злочині.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України є здоров`я особи.

Об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення полягає у завданні удару чи вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Під ударом слід розуміти одноразовий різкий вплив на тіло людини за допомогою певного предмета або частини тіла ( руки, ноги,голови), що завдає фізичного болю.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується умисною виною тобто особа розуміє протиправність своїх дій і бажає настання наслідків цих дій.

Мотивом кримінального правопорушення у даному випадку є неприязні стосунки між обвинуваченим та потерпілою, що встановлено в ході судового слідства.

Пояснення обвинуваченого, що він не заподіював удару потерпілій, спростовані у судовому засіданні показаннями потерпілої та свідка, а також дослідженими судом письмовими доказами.

Проаналізувавши ситуацію, що передувала завданню потерпілій удару обвинуваченим, дії кожного із них, місце вчинення правопорушення, суд прийшов до переконання, що кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.126 КК України є правильною, оскільки він умисно завдав потерпілій фізичного болю шляхом удару у область грудної клітки, без заподіяння тілесних ушкоджень.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст.12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту. Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, не визнав свою вину, є пенсіонером, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставини, що пом`якшують покарання відсутні.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у вигляді штрафу.

У даному провадженні запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та обрати йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1