ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/152/25

Провадження № 1-кп/568/47/25

"30" квітня 2025 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Радивилів кримінальне провадження №0000314 від 11.12.2024р. за обвинуваченнямОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, перебуваючого на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у в/ч НОМЕР_1 у військовому званні старший солдат, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період, обіймаючи посаду старший розвідник-гранатометник 2 розвідувального відділення розвідувального взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , не маючи відповідного передбаченого законом дозволу (ліцензії) на придбання, носіння, зберігання бойових припасів, діючи із прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, приблизно у кінці квітня 2023 року (точніше досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи в зоні ведення активних бойових дій в Донецькій області, шляхом привласнення знайденого, незаконно придбав 48 (сорок вісім) проміжних бойових патронів калібру 5,45х39 мм з кулями із сталевими осердями (7Н6, 7Н6М), зразку 1974р., які є боєприпасами до вогнепальної стрілецької зброї та придатні до стрільби, які вивіз з зони бойових дій та в подальшому незаконно зберігав за місцем свого колишнього проживання в підсобному приміщення за адресою: АДРЕСА_2 до 14 год 17 хв. 11.12.2024 року, тобто до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро розкаявся, суду пояснив, що дійсно, весною 2023р., перебуваючи в зоні бойових дій в Донецькій області, привласнив боєприпаси патрони до стрілецької зброї, не здав їх та привіз до свого місця проживання в АДРЕСА_2 , де зберігав їх до грудня 2024р., допоки працівники поліції їх у нього не виявили та не вилучили. Щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати, не позбавляти його волі.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши положення ч.3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_4 , вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, а також матеріали щодо процесуальних витрат та речових доказів, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю поза розумним сумнівом.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст. 263 КК України придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому кається, засудив свою протиправну поведінку. У зв`язку з чим, на думку суду, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. При цьому судом не було встановлено обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, відповідно до ст. 12 КК України, його вид та суспільну небезпечність, наслідки вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відсутність суспільної шкоди. Також суд бере до уваги відомості про особу обвинуваченого, який винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем проходження служби характеризується посередньо, є особою раніше не судимою.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції передбаченої статті.

При цьому, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичних обставин справи та характеру скоєного обвинуваченим, відсутності спричинення тяжких наслідків, з огляду на особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, приймаючи до уваги відношення обвинуваченого до вчиненого, який в судовому засіданні обіцяв не допускати в подальшому протиправної поведінки та просив суворо не карати, суд приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_4 зможе довести своє виправлення та перевиховання без реального відбування покарання, і тому вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Тож, призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення волі є винятковим покаранням, яке застосовується щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлені.

Питання стосовно речових доказів судом вирішуються в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів при проведенні судової експертизи суд в порядку ст.124 КПК України стягує з обвинуваченого ОСОБА_4 .

Запобіжний захід до обвинуваченого відсутній.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 349, 370, 373, 374КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно зі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 у період іспитового строку обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Іспитовий строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з дня ухвалення вироку.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирати.

Речові докази: 48 шт. проміжних бойових патронів калібру 5,45х39 (з них 10 патронів демонтовані і 38 цільних), поміщені до сейф-пакету Експертної служби МВС України №2385066 із первинною упаковкою та залишками об`єктів дослідження після проведення експертизи, передані на зберігання у кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави вартість проведеної по кримінальному провадженню судової експертизи у розмірі 3 183,60 грн. (три тисячі сто вісімдесят три гривні шістдесят копійок).

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

В іншій частині, відповідно до ст. 395 КПК України, вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд Рівненської області.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1