Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2025 року м. Рівне

Справа № 569/10300/22

Провадження № 11-кп/4815/344/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року в частині продовження щодо ОСОБА_6 та обрання щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000025 від 17.02.2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_12 та продовжено зокрема щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.255, ч.2 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України,запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також обрано, зокрема щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, та ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.255-2, ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 28 березня 2025 року. Одночасно визначено кожному окремо альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн. з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду від 28 січня 2025 року та постановити нову, обравши обвинуваченому більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Вказує, що прокурором не доведено та не надано суду конкретних доказів, фактів, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати обґрунтованими його посилання на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Наголошує, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відповідає вимогам чинного законодавства, містить формальний виклад обставин, мотивоване лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані судом при обранні запобіжного заходу, а саме понад три роки тому, що перебуває за межами розумних строків, тому таку тривалість тримання під вартою не можна вважати виправданою. Вважає, що судом першої інстанції не проведено аналіз всіх ризиків з урахуванням особливостей кримінального провадження та особи обвинуваченого, який має постійне місце проживання, усталений спосіб життя, а також не враховано відсутність спроб ухилення від правосуддя та відсутність судимостей, що свідчить на користь зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який. Зазначає, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту, а кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються.

Захисник ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Вказує, що ухвала місцевого суду містить формальний виклад обставин, мотивована лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які не підтверджені документально. Зазначає, що задовольняючи клопотання прокурора, колегія суддів суду першої інстанції виходила лише з тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, однак не врахувала, що на даній стадії кримінального провадження тяжкість покарання не повинна визначатися достатньою підставою для подальшого тримання особи під вартою при відсутності іншого обґрунтування такого запобіжного заходу. Наголошує, що після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання особи під вартою, тому суду при задоволенні клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити про наявність іншої підстави або ризику, які незважаючи на презумпцію невинуватості превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить також скасувати ухвалу місцевого суду в частині обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати йому більш м`який запобіжний захід або визначити заставу, яка була б підйомна для нього, а саме в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб чи в сумі 120 000 грн.. Зазначає, що ризики, викладені в клопотанні прокурора, нічим не підтверджені та не змінюються вже четвертий рік. Зокрема наголошує, що ризик переховування від суду є необґрунтованим, оскільки у зв`язку з введенням на території України воєнного стану на дорогах країни розташовані блок-пости та посилене патрулювання вулиць, крім того вважає, що даний ризик може застосуватися лише до осіб, до яких раніше застосовувався запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, однак вони його порушували та здійснювали спроби переховування, однак він до таких осіб не відноситься. Також вважає недоведеними ризик вчинення іншого кримінального правопорушення та можливість впливу на свідків, оскільки вказує, що він перебуває в місцях позбавлення волі 15 років, тому не має можливості вчиняти інші злочини, свідки є прихованими, а їх імена засекречені.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду від 28 січня 2025 року та обрати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з використанням електронних засобів контролю за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що ризики, вказані в клопотанні прокурора, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тривалість тримання обвинуваченого під вартою порушує вимоги п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошує, що ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, люблячу сім`ю, підтримує зв`язок з дружиною та сином, має житло, що підтверджується договором оренди від 29.12.2022 року, що на її думку, свідчить про зміцнення соціально-корисних зв`язків, тому вважає за можливе застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги. Оскільки апеляційні скарги подані захисниками в частині продовження ОСОБА_6 та обрання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то в частині продовження запобіжного заходу щодо інших обвинувачених ухвала місцевого суду не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на підтримання поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_7 не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення стосовно обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотань прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подані клопотання, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотаннях.

Так, згідно з матеріалами справи, обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , інкримінується те, що будучи членами злочинної організації, створеної ОСОБА_13 на території ДУ «Городищенська ВК (№96)», виконуючи відведені їм ролі, вчинили ряд особливо тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, предметом яких були наркотичні засоби та психотропні речовини: мета дон 1,0644 г, бупренорфін 0,0136 г, PVP 0,4412 г, амфетамін 2,0782 г, канабіс 161,009 г та МДМА 0,4481 г, концентрат з макової соломки (екстракційний опій) 0,5947 г.

Таким чином, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які, в разі доведення їх вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того встановлено, що місце проживання обвинуваченого ОСОБА_6 розташоване в м. Слов`янськ, Донецької області, де зараз тривають активні бойові дії, що свідчить про високий рівень існування встановленого ризику.

Також, на думку апеляційного суду доведеним є ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому вони обвинувачуються, оскільки їм інкримінується систематичне вчинення особливо тяжких злочинів у складі злочинної організації, які зокрема обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 скоїли під час відбування покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, легальних доходів не мають, оскільки тривалий час перебувають під вартою, що вказує на можливість продовження ними злочинної діяльності з метою отримання доходів.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність обрання та продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Щодо доводів захисників про значний час тримання обвинувачених під вартою, внаслідок чого порушуються права та свободи останніх, колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що тримання особи під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення у справі «Харченко проти України»).

Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України), особи обвинувачених, колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні наявний реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість обрання та продовження строку тримання під вартою.

При цьому слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його вини, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду під час перевірки ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в порядку ст.422-1 КПК України.

Також колегія суддів не ігнорує інші аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційних скаргах на користь обвинувачених, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених і виконання процесуальних рішень по справі. Тому обставини, на які посилаються апелянти, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів.

Також, при постановленні ухвали суд, з врахуванням вимог ч.3 ст.183 КПК України, визначив обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з врахуванням тяжкості інкримінованих злочинів та наявних ризиків, який достатньою мірою гарантував би виконання останніми покладених на них обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, тому доводи захисників про можливість зменшення розміру застави обвинуваченим є необґрунтованими.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання про обрання і продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено, тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників та засудженого ОСОБА_7 та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення суду без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року в частині продовження щодо ОСОБА_6 та обрання щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000025 від 17.02.2021 рокузалишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3