Справа № 199/625/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(мотивувальна частина)

28 лютого 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

захисник ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_5 захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в межах кримінального провадженням № 0001675 від 11.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного з них, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Захисником ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , подано до суду клопотання про скасування арешту майна в межах кримінального провадженням № 0001675 від 11.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного з них, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 286 КК України,

Своє клопотання захисник обґрунтовує тим, що (мовою оригінала) «…10.05.2024 приблизно о 19.00 годині відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 та автомобіля «RENAULT MEGANE» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , в наслідок вказаної ДТП тілесні ушкодження отримала пішохід ОСОБА_9 .

Відомості про подію були внесені до ЄРДР №0001675 від 11.05.2024 за ч. 2 статті 286 КК України.

14 травня 2024 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_10 , за клопотанням слідчого СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про накладення арешту на майно, в межах кримінального провадження № 0001675 від 11.05.2024 року, було накладено арешт на автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , ОСОБА_6 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування.

На даний час, по кримінальному провадженню проведені всі необхідні слідчі дії та проведено всі необхідні судові автотехнічні експертизи, проте, залишився чинним арешт вказаного автомобіля.

Враховуючи викладене, подальше утримання автомобіля «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів є неспівмірним із завданням кримінального провадження, оскільки потреби досудового розслідування виконані та, на даному етапі, не виправдовують такий ступінь втручання у права власника.

Вилучене майно, автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , вже не має жодного значення для досудового розслідування, проте його відсутність суттєво погіршує звичну життєдіяльність його власника ОСОБА_6 , так як робота ОСОБА_6 пов`язана з необхідністю швидкого переміщення по місту, через що вона вимушена пересуватися на громадському транспорті, або користуватися послугами приватних перевізників, що тягне за собою додаткове фінансове навантаження на сім`ю та істотно впливає на дохід ОСОБА_6 .

Також, ОСОБА_6 має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 і відсутність в сім`ї власного транспорту, який до речі є єдиним в сім`ї, спричиняє значні незручності в догляді за дітьми, а саме перевезення їх до творчих/спортивних секцій, лікарні в разі хвороби тощо, що в свою чергу також покладає на бюджет сім`ї додаткові витрати.

Окрім цього, автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок вказаної ДТП отримав значні пошкодження, та тривале його зберігання на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів під відкритим небом призводить до його пошкодження, що в подальшому також суттєво збільшить фінансові витрати на його ремонт.

Отже, можна вважати, що на сьогоднішній день існують підстави для скасування арешту, накладеного на автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_6 , а саме відчуження, розпорядження та користування вказаним автомобілем...».

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання, просила скасувати арешт майна на автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернути транспортний засіб власнику ОСОБА_6 .

Прокурор в судовому засіданні вважав можливим частково задовольнити клопотання захисника та скасувати арешт майна виключно в частині користування транспортним засобом.

Вислухавши думки учасників судового провадження, вивчивши зміст клопотання захисника та перевіривши доводи, які остання виклала у клопотанні, суд мотивує своє рішення наступним чином.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження п. 7) арешт майна (ст. ст. 170?175 КПК).

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так як легальне визначення заходів забезпечення кримінального провадження відсутнє, тому слід звернутися до кримінально-процесуальної теорії. Так, науковці відмічають, що серед кримінально-процесуальних заходів, які забезпечують реалізацію кримінально-процесуальних норм, особливе місце займають заходи кримінально-процесуального примусу, які є заходами впливу з боку державних органів або посадових осіб на поведінку суб`єктів кримінально-процесуальної діяльності, що направлений на забезпечення виконання процесуальних обов`язків, якщо вони не виконуються добровільно, або на попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

Таким чином, можна стверджувати, що заходи забезпечення кримінального провадження (заходи кримінально-процесуального примусу) ? це передбачені кримінально-процесуальним законом процесуальні засоби державно-правового примусу, що застосовуються уповноваженими на те органами (посадовими особами), які здійснюють кримінальне провадження, у чітко визначеному законом порядку стосовно осіб, котрі залучаються до кримінально-процесуальної діяльності, з метою досягнення дієвості кримінального провадження (для запобігання та припинення неправомірних дій, забезпечення виявлення та закріплення доказів тощо).

Заходи процесуального примусу відрізняються від інших заходів державного примусу та характеризуються певними специфічними ознаками:

1) вони мають процесуальний характер і регулюються кримінальним процесуальним законом, а тому є складовою кримінально-процесуальної форми. Цією ознакою вони відрізняються від інших примусових заходів, які застосовуються при провадженні щодо кримінальних правопорушень;

3) специфічна їх мета ? забезпечити досягнення дієвості кримінально-процесуального провадження та вирішення завдань кримінального провадження;

5) виключний характер ? вони застосовуються лише в тих випадках, коли іншими заходами завдання кримінального провадження досягнути неможливо;

6) специфічний суб`єкт застосування ? процесуальний примус є різновидом державного примусу, а тому суб`єктом його застосування є компетентні державні органи та посадові особи, які здійснюють кримінальне провадження;

В основі застосування заходів забезпечення кримінального провадження лежить можливість застосування кримінального процесуального примусу, який має такі ознаки:

? державно-владний характер відносин, що виникають, розвиваються і припиняються в ході застосування і припинення конкретних заходів примусу;

? полягає у певних обмеженнях особистих, майнових та інших прав і свобод учасників процесу. Це може бути обмеження свободи, недоторканості житла, таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, банківських вкладів і рахунків тощо.

Обмеження майнового характеру ? позбавлення права користуватися або розпоряджатися певним майном;

? зовні процесуальний примус виражається у формі фізичного, матеріального чи морального (психологічного) впливу державного органу на суб`єкта кримінального процесу.

Підставою для скасування арешту в порядку ст. 174 КПК України є відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення або необґрунтованість його застосування, при цьому, з урахуванням вимог ст. 22 КПК України, доведення цих обставин покладається на особу, яка звернулася із клопотанням про скасування арешту майна.

Так, відповідно до частини 1 статті 174 КПК України скасування арешту майна арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді, суду на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею, судом їх законності та переконливості.

Судом враховується, що законодавець у ч. 1 ст. 174 КПК визначив право суду у підготовчому судовому засіданні («може бути») скасувати арешт майна у випадку встановлення підстав, передбачених ст. 174 КПК.

Тобто, виходячи з тлумачення правової норми, закріпленої в ч. 1 ст. 174 КПК, питання скасування арешту майна є правом суду, яке пов`язано із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду є: кримінально-правові відносно-визначені та альтернативні; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може бути», «має», «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Суд констатує, що заявник клопотання про скасування арешту майна не надав доказів, які б свідчили про необґрунтованість його накладення та не довів обставини для скасування арешту майна.

Оцінюючи наявність потреби у збереженні арешту майна Суд зазначає, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт на майно може бути накладено з метою збереження речових доказів та відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормативно визначеними властивостями доказів є їх належність, допустимість та достовірність. Доктринально визнаними елементами кримінального процесуального доказування, що являють собою єдиний нерозривний процес є 1) отримання доказів (активна цілеспрямована пізнавально-практична й розумова діяльність суб`єктів доказування, яка складається з окремих взаємозалежних та взаємовпливових елементів - пошуку, виявлення (встановлення), а при необхідності, вилучення фактичних даних та їх джерел та перевірки, оцінки фактичних даних і їх джерел, їх процесуального оформлення (закріплення) й власне надання фактичним даним та їх джерелам уповноваженими суб`єктами кримінального процесу значення певного доказу у кримінальному провадженні); 2) використання доказів (практична процесуальна та розумова діяльність, що полягає в оперуванні доказами, у встановленні на їх підставі обставин, що мають значення для кримінального провадження, в обґрунтуванні доказами своєї правової позиції сторонами кримінального провадження, в обґрунтуванні відповідних процесуальних рішень уповноваженими суб`єктами, у тому числі й для перевірки вже отриманих доказів та для отримання нових доказів тощо).

З змісту тексту обвинувального акту, складеного відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не вдаючись в оцінку доказам, слідує, що ОСОБА_7 використав транспортний засіб - автомобіль «RENAULT LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, тому автомобіль підпадає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Транспортний засіб є специфічним об`єктом цивільних прав.

Власник транспортного засобу має право використовувати його на свій розсуд відповідно до його цільового призначення.

Таким чином, предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій володіють доказовим значенням в силу свого існування та імовірного вчинення щодо них певних дій.

Транспортний засіб як об`єкт цивільних прав ідентифікується, зокрема, через певні реєстри, а також включення до них певної інформації. Відтак імовірне відчуження транспортного засобу транспортного засобу (які з певною ймовірністю можуть бути здійснені власником після скасування арешту) вплинуть на можливість подальшого використання його як доказу, оскільки після відчуження або перетворення певних агрегатів, пошук та встановлення відомостей про транспортний засіб може буде істотно утруднений.

Посилання захисника про завершення досудового розслідування, наявності висновків експерта, а, тому відпала потреба в арешті майна транспортного засобу, Судом відхиляється, оскільки на теперішній час триває підготовче провадження, під час якого докази Суду сторонами не подаються та не досліджуються, в тому числі за наявності підстав не досліджуються речові докази, що може бути з`ясовано та визначено лише при виконанні вимоги ст. 349 КПК України, після оголошення відкритим судовий розгляд, вступних промов сторони обвинувачення та захисту.

Доводи захисника, що відсутність вилученого майна, автомобіля суттєво погіршує звичну життєдіяльність його власника ОСОБА_6 , так як робота ОСОБА_6 пов`язана з необхідністю швидкого переміщення по місту, через що вона вимушена пересуватися на громадському транспорті, або користуватися послугами приватних перевізників, що тягне за собою додаткове фінансове навантаження на сім`ю та істотно впливає на дохід ОСОБА_6 .

Також, ОСОБА_6 має двох неповнолітніх дітей і відсутність в сім`ї власного транспорту, який до речі є єдиним в сім`ї, спричиняє значні незручності в догляді за дітьми, а саме перевезення їх до творчих/спортивних секцій, лікарні в разі хвороби тощо, що в свою чергу також покладає на бюджет сім`ї додаткові витрати.

Суд вважає, що оскільки закон не містить імперативних обмежень для вище вказаної мети щодо можливості продовження строку дії арешту майна, а тому за таких обставин. з метою досягнення дієвості даного кримінального провадження, посилання захисника не може бути безумовною підставою для скасування арешту майна.

Крім того, судом враховується, що відповідно до припису частини 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, КПК України визначено, що питання щодо скасування арешту розглядається суддею/судом під час судового провадження, з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд.

З огляду на викладене, Суд ввважає за необхідне зазначити, що на даному етапі кримінального провадження (підготовче провадження) потреби судового розгляду виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту зазначеного майна може призвести до негативних наслідків, та не буде відповідати завданням кримінального провадження.

Одночасно, Суд наголошує, що хоча з плином часу та ходом досудового розслідування, судового розгляду, арешт майна може втрачати свою актуальність, спеціальні положення про збереження речових доказів та вирішення питання про них одночасно з постановленням судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, базується на засаді безпосередності дослідження показань, речей і документів (стаття 23 КПК України), відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в речах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок суду.

З огляду на наведене та враховуючи, що Судом перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що на теперішній час для ефективного судового розгляду має потребу у збереженні цього майна до остаточного судового рішення, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання захисника та скасування арешту на майно.

Суд вважає, що на теперішній час обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, було накладено арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, враховуючи і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, що унеможливлює настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, захисником не надано та Судом не встановлено.

При цьому, в даному випадку скасування такого заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету судового розгляду та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби судового розгляду виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, крім того, Суд на даній стадії не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину.

Слід зауважити і на тому, що на теперішній час у кримінальному провадженні триває підготовче провадження, а транспортний засіб відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може містити у собі інформацію щодо обставин, які встановлюються у даному кримінальному провадженні, може бути знаряддям вчинення злочину та містити на собі сліди вчиненого злочину, відтак, судове рішення про відмову у скасуванні арешту на транспортний засіб відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав власника майна не порушує.

Крім того, за наслідками розгляду клопотання захисника, Суд дійшов висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на обставини даного кримінального провадження.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування арешту майна, по справі не встановлено.

Разом з цим, Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 350 КПК України відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 110,174, 314,350,369-372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В межах кримінального провадженням № 0001675 від 11.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного з них, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 286 КК України, відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна на автомобіль «Renault Laguna», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, а заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, яким закінчується судовий розгляд.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

05.03.2025