УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

м. Харків

Справа № 638/2944/25

Провадження № 1-кп/638/1376/25

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисниці - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001297 від 25.09.2024, стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженки с. Підвисоке Борівського району Харківської області, українки, громадянки України, з середньою технічною освітою, розлученої, малолітніх, неповнолітніх дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, не є особою з інвалідністю, офіційно непрацевлаштованої, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального Кодексу України, -

у с т а н о в и в:

19 лютого 2025 року у провадження Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001297 від 25.09.2024, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального Кодексу України, -

Справа передана в провадження судді 19 лютого 2025 року.

Стосовно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 25.02.2025.

20 лютого 2025 року у підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківській слідчий ізолятор», на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

Клопотання прокурора обгрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судовий розгляд обвинувального акту триває та, за таких обставин, виникла необхідність продовжити обвинуваченій запобіжний захід у вигляді тримання під вартою оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, та жодним чином не зменшились.

ОСОБА_4 та її захисниця ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні також просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Обвинувачена та захисниця у підготовчому судовому засіданні вважали за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Інших клопотань, які перешкоджають призначенню учасники судового розгляду, не заявляли.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, відповідно до положень статті 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, вислухавши думки учасників судового провадження та дослідивши надані матеріали клопотання, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема статей 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Відповідно до вимог статті 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Частиною третьою, п`ятою статті 199 КПК України встановлено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема статей 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з частиною першою статті 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до частини третьої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

При цьому слід враховувати, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Лабіта проти Італії», згідно якого, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

25 вересня 2024 року ОСОБА_4 було вручено повідомлення про підозру, зі змісту якого вбачається, що 24 вересня 2024 року ОСОБА_4 приблизно о 15 год. 00 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходилась за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своїм співмешканканцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У ході конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі раптово виниклих неприязних відносин з мотивів ревнощів, ОСОБА_4 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння смерті ОСОБА_6 , передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, нанесла один ножовий удар в область грудної клітини, внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани грудної клітини зліва, що призвело до смерті ОСОБА_6 .

Обґрунтованість підозри, оголошеної ОСОБА_4 , підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №12-17/250Брт/24 від 25 вересня 2024 року, зі змісту якого вбачається, що смерть потерпілого настала внаслідок колото-різаного пошкодження грудної клітини зліва; протоколом огляду місця події від 24 вересня 2024 року, протоколами допитів свідків; протоколом допиту підозрюваного від 25 вересня 2024 року.

Дії підозрюваного кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України. Це кримінальне правопорушення відноситься до особливо тяжких злочинів, оскільки за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, також суд зважає на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння та і особи обвинуваченої

Крім того, свідки по вказаному кримінальному провадженню є знайомими та друзями ОСОБА_4 , тому не виключається ризик того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_4 може незаконно впливати на вказаних свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series A, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинуваченого із вчиненням кримінального правопорушення (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

ОСОБА_4 відповідно до доказів зібраних стороною обвинувачення, у тому числі, протоколу допиту підозрюваного та свідків зловживає спиртними напоями, за місцем реєстрації не проживала, міцних соціальний зв`язків не має, у судовому засіданні повідомила, що донька та онуки перебувають за кордоном, не працевлаштована, тому не виключається ризик того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Водночас, суд не вважає, що існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що ОСОБА_4 вчинить інше кримінальне правопорушення чи продовжить кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Аналіз наведених обставин переконливо свідчить про те, що менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою, об`єктивно не зможе запобігти ризикам переховування обвинуваченої від суду та здійснення нею незаконного впливу на свідків. Тримання ОСОБА_4 під вартою сприятиме забезпеченню кримінального судочинства. Досягнення цієї мети становить суспільний інтерес, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи підозрюваного.

З огляду на це слідчий суддя вважає, що відносно ОСОБА_4 належить продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд, користуючись п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначає розмір застави у кримінальному провадженні.

Метою продовження запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченою покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.

Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час у сторони обвинувачення виникла необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою відносно обвинуваченої.

Така потреба обумовлена наявністю в ході досудового розслідування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились.

Зазначені ризики та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів підтверджується наявними матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищевказаним ризикам, також суворість покарання за кримінальне правопорушення та особистість обвинуваченої свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання.

З метою запобігання вищевказаним ризикам необхідно продовжити обвинуваченій запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З огляду на те, що стороною обвинувачення доведено та підтверджено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що обвинувачена має можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у якому обвинувачується, тому що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для обвинуваченої у цьому випадку можуть бути признаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання, а також беручи до уваги вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винуватою у кримінального правопорушенн, у вчиненні якого вона обвинувачується, її вік, стан здоров`я, майновий стан та інші обставини, приймаючи до уваги особливу суспільну небезпеку протиправних дій, для запобігання вказаним ризикам необхідним є продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Крім цього, слід звернути увагу, що тяжкість вчинення вказаного злочину викликає саме ту реакцію суспільства і наслідки, що, застосування до обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів, не пов`язаних з ізоляцією від суспільства, не буде достатнім для запобігання вищевказаним ризикам та не в змозі в повній мірі забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченої і унеможливити настання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Враховуючи викладене, в ході досудового розслідування встановлено наявність вищевказаних ризиків, таким чином, з метою забезпечення належного проведення усіх необхідних процесуальних дій для забезпечення повного, всебічного, об`єктивного та неупередженого судового розгляду у даному кримінальному провадженні, наявна обґрунтована необхідність щодо продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченої у вигляді тримання під вартою.

Також, слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, необхідно взяти до уваги, те що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Вищевказані обставини свідчать про неможливість запобігання наявним у кримінальному провадженні ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж як винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Судовий розгляд даного кримінального провадження не проведено.

Таким чином, вирішуючи питання продовження ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд бере до уваги тяжкість покарання, що їй загрожує в разі визнання його винною, обставини вчинення кримінального правопорушення, виходить з того, що ризики здійснення обвинуваченою дій, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, які були підставою та були враховані при обранні стосовно неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та на які посилається прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, станом на цей час не зменшились та продовжують існувати.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування стосовно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, не пов`язаного з триманням під вартою.

Однак, як встановлено у судовому засіданні, заявлені стороною обвинувачення ризики наразі продовжують існувати та не зменшилися.

Отже, відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України, зможуть забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, та запобігати спробам вчинити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, а відтак жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Виходячи з практики ЄСПЛ, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим степенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу.

Водночас, частиною четвертою статті 183 КПК України передбачено перелік випадків, коли слідчий суддя має право не визначати розмір застави, а саме: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини; щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд, згідно приписів п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні.

За таких обставин, на підставі вищевикладеного, зважаючи на те, що судове провадження не завершене, обвинувачену не допитано, докази не досліджено, з метою забезпечення виконання покладених на обвинувачену процесуальних обов`язків, суд на даній стадії судового провадження доходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та необхідність продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів, тобто до 20 квітня 2025 року включно, без визначення застави.

Згідно зі статтею 205 КПК України ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Пунктом п`ятим частини третьої статті 314 КПК України визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Підстави для закриття кримінального провадження відсутні. Обвинувальний акт складено відповідно до вимог статті 291 КПК України, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону. Підстав для направлення обвинувального акту для визначення підсудності не встановлено. Кримінальне провадження підсудне Дзержинському районному суду м. Харкова.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_4 .

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені частиною другою статті 27 КПК України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 176 - 178, 183, 194, 197, 199, 314-316, 369-372, 376, 392-395 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів, тобто до 20 квітня 2025 року включно.

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001297 від 25.09.2024, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального Кодексу України, на 03 березня 2025 року 13 годину 00 хвилин у приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, проспект Перемоги, 52-В.

Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.

Про день та час проведення судового засідання повідомити учасників судового провадження.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Строк дії ухвали до 20 квітня 2025 року включно.

Повний текст ухвали складено та проголошено 24 лютого 2025 року о 15 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_1