Справа №766/3552/25
н/п 1-кс/766/2273/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року

Слідчий суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника СВ Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області ОСОБА_6 про застосування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановила:

Слідчий у кримінальному провадженні звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування ОСОБА_4 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Обґрунтування клопотання:

Слідчим відділенням Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000184 від 19.11.2023, за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2023 №122 старшого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду старшого стрільця-оператора 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, військової частини НОМЕР_1 та визначено останньому суму грошового забезпечення та встановлено, що він посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, старший солдат ОСОБА_4 свідомо допустив їх порушення, вчинивши військове кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, старший солдат ОСОБА_4 02 жовтня 2023 року вирішив тимчасово ухилитися від військової служби та самовільно залишити місце служби, мотивуючи свої дії особистими обставинами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

Реалізуючи свій умисел, цього ж дня, старший солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1

В подальшому, 09 жовтня 2023 року старший солдат ОСОБА_4 , з власної ініціативи прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 та повідомив обставини вчиненого правопорушення.

Таким чином, в період з 02 жовтня 2023 року по 09 жовтня 2023 року старший солдат ОСОБА_4 , без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, до місця служби чи до військової частини безпідставно не прибував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та за час відсутності на службі не вживав жодних заходів для з`явлення до місця служби, у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. При цьому, старший солдат ОСОБА_4 , документів, підтверджуючих поважність та законність відсутності на військовій службі командуванню військової частини НОМЕР_1 не надав.

21.02.2025 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка, Арцизького району, Одеської області, громадянина України, українець, одруженого, зареєстрованогота проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану та особисто вручено відповідно до вимог ст.ст. 42, 276, 277, 278 КПК України.

У вчиненні вказаного кримінального правопорушення обґрунтовано підозрюється ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Павлівка, Арцизького району, Одеської області, громадянин України, українець, одружений, зареєстрований за проживає за адресою: АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_3 ) військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, на час вчинення кримінального правопорушення старший стрілець-оператор 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, старший солдат військової частини НОМЕР_1 , ВОС-100868А, раніше не судимий.

Обґрунтованість підозри у вчинення кримінального правопорушення підтверджується матеріалами кримінального провадження, а саме: матеріалами службового розслідування; іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Так, з матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_4 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

21.02.2025 ОСОБА_4 , відповідно до ст. 138 КПК України, було вручено повістки про прибуття останнього на 24.02.2025 року на 11.00 год., 25.02.2025 року на 11.00 год., 26.02.2025 року на 11.00 год., до слідчого СВ Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області для допиту в якості підозрюваного, а також проведення інших слідчих та процесуальних дій.

Однак на вказані дати та час ОСОБА_4 не прибував до слідчого для здійснення допиту його в якості підозрюваного, а також проведення інших слідчих та процесуальних дій, будь-які документи, які підтверджують поважність причин не прибуття не надав.

З 24.02.2025 по 26.02.2025 слідчим СВ ХРУП ГУНП в Херсонській області здійснювались дзвінки на особистий номер телефона ОСОБА_4 , однак номер телефона час від часу знаходиться поза-зоною, інший період часу на виклики не реагує, що свідчить про навмисне ухилення та переховування від органів досудового розслідування кримінального провадження.

З метою встановлення місця перебування ОСОБА_4 , оперативними співробітниками Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області неодноразово здійснювались виїзд за адресою реєстрації підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: АДРЕСА_3 , з метою вручення повісток про виклик та необхідність з`явитися до слідчого Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області для допиту як підозрюваного, а також проведення інших слідчих та процесуальних дій. Однак за вказаною адресою підозрюваний був відсутній.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_4 , переховувався від слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим його місцезнаходження слідству невідоме, на зв`язок не виходить. Військову частину НОМЕР_1 де проходив службу ОСОБА_4 , на даний момент самовільно залишив.

10.03.2025, враховуючи той факт, що підозрюваний ОСОБА_4 переховувався, досудове розслідування у кримінальному провадженні, було зупинено.

10 березня 2025 року ОСОБА_4 оголошений в розшук у зв`язку із невідомим місцезнаходженням підозрюваного та у зв`язку з тим, що підозрюваний не з`являється без поважних причин на виклик слідчого. Проведеними слідчими діями та іншими заходами встановити точне місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_4 , не надалося можливим, у зв`язку з чим відповідною постановою слідчого у кримінальному провадженні підозрюваного оголошено в розшук, та до теперішнього часу проведеними слідчими розшуковими (гласними) діями та іншими заходами встановити його місцезнаходження не надалося можливим.

З метою досягнення дієвості вказаного кримінального провадження виникла необхідність у застосуванні до підозрюваного запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є, зокрема, тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, сторона обвинувачення приходить до висновку щодо необхідності застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під варто, оскільки наявні ризики, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років у зв`язку із чим у органу досудового розслідування є підстави вважати, що останній з метою уникнення відповідальності за вчинені злочини буде в майбутньому переховуватись від органів досудового розслідування.

Поряд з цим, підозрюваний ОСОБА_4 усвідомлюючи, що у зв`язку із повідомленням йому про підозру у вчиненні умисного тяжкого злочину, у подальшому, його може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, що тягне за собою певні негативні наслідки у вигляді санкції, передбаченої ч.5 ст.407 КК України, та може умисно ухиляється від явки в органи досудового слідства, слідчого судді або переховатись від органів досудового розслідування та суду, може зникнути з місця постійного мешкання до іншої місцевості, країни, у зв`язку з чим, у правоохоронних органів України фактично не буде можливості затримати підозрюваного та, як наслідок, притягнути останнього до кримінальної відповідальності.

Отже, існує ризик того, що підозрюваний ОСОБА_4 , у разі не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у такий спосіб може та буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджаючи таким чином встановленню істини по справі.

Таким чином, наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від органів досудового розслідування та суду.

Наступний ризик, який вказує на необхідність застосування до підозрюваного найсуворіший запобіжний захід, є ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Так, підозрюваний ОСОБА_4 , будучи в минулому військовослужбовцем військової частини, перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, здійснювати вплив на інших військовослужбовців, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування, у тому числі за допомогою засобів зв`язку, з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому злочину, тим самим перешкодити встановленню істини в кримінальному провадженні, що дає підстави стверджувати, що інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе ефективно забезпечити виконання запланованих процесуальних рішень у кримінальному провадженні. У випадку не застосування до підозрюваного запобіжного заходу, існує вірогідність незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні. Вказані дії можуть протиправно перешкоджати кримінальному провадженню та встановленню всіх обставин події, зокрема, перешкоджати їх прибуттю до слідчого, прокурора або суду, іншим чином вплинути на своїх знайомих по службі, підлеглих тощо.

Таким чином, наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконний вплив на свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, дії підозрюваного під час вчинення кримінального правопорушення, у скоєнні якого він підозрюється, свідчать про наявність ризику продовжити вчиняти кримінальне правопорушення у якому він підозрюється, ухилятися від проходження військової служби, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

При встановленні наявності цього ризику необхідно врахувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, крім випадків неможливості отримання безпосередньо судом таких показань внаслідок обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану на території України.

Ризик впливу на свідків також обумовлюється можливим використанням ОСОБА_4 , знайомств, зв`язків, обізнаності про осіб, які є свідками у даному кримінальному провадженні, з метою підбурювання їх до зміни наданих раніше показань у кримінальному провадженні, надання показань, які суперечитимуть зібраним у справі.

Відповідний незаконний вплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на підозрюваного як на особу, що вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються підозрюваному та не мають безпосереднього зв`язку із його особою.

Оскільки свідки сторони обвинувачення відповідно не допитувались судом безпосередньо, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу підозрюваного, такі особи можуть змінити свої показання або відмовитися від дачі показань у суді.

Судом необхідно врахувати й те, що для здійснення тиску не обов`язково осіб знати особисто. Для цього достатньо, наприклад, того, що особі, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, після ознайомлення з матеріалами справи стануть відомі анкетні дані свідків, і з метою уникнення покарання, можуть вчинятися дії, покликані на примушення свідків до зміни показань або до відмови від їх надання.

Таким чином, наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, необхідність застосування стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України.

При оцінці обставин, передбачених ст. 178 КПК України, досудове слідство прийшло до висновків, що:

1) є наявні вагомі докази вчинення підозрюваним кримінального правопорушення;

2) підозрюваний вчинив умисний злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів та за вчинення якого передбачене покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років, у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного дозволяє застосовувати до нього запобіжний захід, пов`язаний з обмеженням волі та свободи пересування;

4) репутацію підозрюваного, який характеризується негативно;

5) підозрюваний раніше не судимий;

6) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Неможливість застосування запобіжного заходу до підозрюваного у вигляді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що останній переховується від органу досудового розслідування.

Згідно п. 2 ст. 179 КПК України - однією з ознак виконання особистого зобов`язання є те, що обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду.

У зв`язку з тим, що підозрюваний ухиляється від органу досудового розслідування, застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не буде дієвим та унеможливлює виконання ним особистого зобов`язання.

Неможливість застосування запобіжного заходу до підозрюваного у вигляді особистої поруки пов`язана з тим, що до органу досудового розслідування не було звернення із письмовим зобов`язанням про те, що особа поручається за виконання підозрюваною покладених на неї обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України, і зобов`язується за необхідністю доставити її до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.

Неможливість застосування запобіжного заходу стосовно підозрюваного у вигляді домашнього арешту пов`язана з тим, що підозрюваний вже ухиляється від органу досудового розслідування, що унеможливить здійснення виконання такої ухвали суду органами Національної поліції.

Відтак, жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Необхідність у допиті свідків під час судового розгляду щодо запобіжного заходу відсутня.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, характер, обставини вчинення та суспільну небезпеку злочину, а також те, що підозрюваний, перебуваючи на волі, переховується від органів військового управління, органів досудового розслідування та суду, продовжує злочинну діяльність, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, застосування більш м`якого запобіжного заходу є не можливим з об`єктивних причин.

Доводи сторін у судовому засіданні:

Прокурор в судовому засіданні просив клопотання задовольнити за підставами, викладеними у клопотанні.

Захисник категорично заперечував проти задоволення клопотання. На обґрунтування своїх заперечень послався на те, що прокурор стверджує, що ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, свідомо допустив правопорушення, яке пред`явлено обвинуваченням, але вказане не узгоджується з тим, що він добровільно прибув до військової частини та повідомив сам про обставини правопорушення, дійсно не виконував свої обов`язки військовослужбовця з 02.10.2024 по 09.10.2024, однак ОСОБА_4 запропонував самостійно надати пояснення слідчому судді з цього приводу. Також просив звернути увагу, що відповідно до положень ст. 136 КПК України, повістку про виклик до слідчого мали вручити особисто особі. 21.02.2025 його підзахисному нібито було вручено повістку на 24, 25, 26 лютого 2025 року, однак належних доказів фактичного отримання ОСОБА_4 повісток стороною обвинувачення не надано, зважаючи також на те, що слідчий стверджує, що оперативними працівниками було встановлено, що він був відсутній за своїм місцем проживання. Щодо ризиків, вказаних у клопотанні, зазначив, що ризик переховування від органу досудового розслідування є недоречним, оскільки якщо немає доказів вручення особі повісток, то немає і власне ризику переховування. Щодо ризику впливу на свідків вказав, що він викладений дуже узагальнено без зазначення конкретних свідків, незрозуміло на яких свідків і як може впливати підозрюваний. ОСОБА_4 є справжнім захисником нашої країни, брав участь у штурмових діях на лівому березі Херсонщини, що підтверджується відповідними документами, мав дуже тяжке поранення, у зв`язку з чим переніс ряд операцій, потребує подальшого медичного нагляду. Через його тяжкий стан та період реабілітації не зможе перебувати в умовах слідчого ізолятора, що підтверджується відповідними довідками, наданими стороною захисту. Крім того, одним із наслідків поранення є часткова втрата слуху (майже наполовину) після контузії. Просив відмовити у задоволенні клопотання.

Підозрюваний підтримав все зазначене адвокатом, крім цього, пояснив, що з початку повномасштабного вторгнення рф на територію. України, з 25.02.2022 добровільно пішов на військову службу, до цього був актором, режисером Миколаївського драматичного театру, приймав участь у бойових діях на лівому березі Херсонщини, отримав два поранення, перше у 2023 році, друге у листопаді 2024. Одружений, є донька (13 років). Коли донька тяжко захворіла, він пішов до ротного і попросив відпустку, але отримав відмову, так повторювалося два рази. Дуже переживав за свою дитину. При зверненні на другий раз ротний сказав: «хочеш, уходи в СЗЧ», вирішив піти у СЗЧ, однак через 5 днів самостійно повернувся у частину, отримав покарання у вигляді позбавлення грошового забезпечення у розмірі 100 тисяч гривень. До військової частини приїхав із довідкою про свій стан здоров`я та щоб пояснити причину відсутності у військовій частині, але цю довідку у нього не прийняли. За його проступок відправили у штурмову бригаду. Пояснив, що працівники поліції затримали його біля місця проживання біля під`їзду будинку по АДРЕСА_4 , у доньки в цей день був день народження. На час його лікування була орендована квартира по АДРЕСА_5 . Стверджує, що повісток про виклик до слідчого не отримував, про те, що необхідно з`явитися у конкретні дату та час до слідчого його ніхто не повідомляв, номер телефону не змінював, але йому ніхто не телефонував. З клопотанням про застосування йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не згоден, бажає продовжити службу, але в силу свого фізичного стану може служити тільки в тилу. Для цього необхідно пройти ВЛК. Також повідомив, що права рука у нього є неробочою через отримане поранення і пошкодження жил, яке він отримав у 2024 році. Наполягав на тому, що повістки від слідчого особисто не отримував, на наданих у судовому засідання прокурором корінцях повісток стоїть не його підпис, не знав про необхідність явки, ні від кого не переховувався та переховуватися не збирається. Просив суд застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Мотивація суду:

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з вимогами ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді триманні під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який за законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділенням Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000184 від 19.11.2023 за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставини правопорушення викладені у клопотанні.

21.02.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України.

Підозра ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання та учасників судового засідання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри на даному етапі досудового розслідування у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення за викладених у клопотанні обставин.

Щодо ризиків, то прокурором зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 4, 5 ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає зазначити наступне.

Вимоги до клопотання про застосування запобіжних заходів визначені ст.184 КПК України. Згідно вимог вказаної норми КПК України клопотання повинно містити короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа. А основну частину клопотання має містити посилання на один або кілька ризиків та виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, визначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Тобто слідчий, прокурор повинні викладати фактичні обставини і на підставі цих фактичних обставин робити висновок про наявність певного ризику.

В порушення зазначених вимог КПК України основну частину клопотання (кілька сторінок) складає виклад обставин кримінального правопорушення, цитування статей Конституції, значної кількості статей Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статі КПК України (ч.1 ст.176), яка визначає за яких умов слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу.

Щодо обґрунтування ризиків, то слідчий з прокурором обмежилися кількома абзацами цитуванням статей КПК України, які визначають поняття ризиків, та загальними фразами без посилання на жоден конкретний факт чи обставину із життя підозрюваного, які б вказували на реальне існування такого ризику.

Щодо недопустимості такого формального підходу до обґрунтування ризиків звертав увагу у своїх рішеннях Європейський суд.

Так, у справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п.67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний «усвідомлюючи, що у зв`язку із повідомленням йому про підозру у вчиненні умисного тяжкого злочину, у подальшому, його може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, що тягне за собою певні негативні наслідки у вигляді санкції, передбаченої ч.5 ст.407 КК України, та може умисно ухиляється від явки в органи досудового слідства, слідчого судді або переховатись від органів досудового розслідування та суду». Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення. Із твердження прокурора слідує, що, оскільки вчинив військовий злочин, то може і ухилятися. Крім того, у клопотанні зазначається, що підозрюваний «може зникнути з місця постійного мешкання до іншої місцевості, країни». Зазначені твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, зважаючи на те, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та відноситься до категорії чоловіків віком з 18 до 65, яким чинним законодавством заборонено перетинати кордон України. Крім того, згідно наданих підозрюваним пояснень, чого не спростовував прокурор, ОСОБА_4 покинув військову частину 02.10.2023, повідомлення про підозру йому повідомлено 21.02.2025, тобто через майже півтора роки. Підозрюваний самостійно повернувся до військової частини 09.10.2023 (через 7 днів), та не вчинив дій, які б свідчили про його переховування. Більш того, він продовжив служити та захищати територію України, беручи участь в активних бойових діях, отримавши при цьому складні поранення. Крім того, слідчий суддя враховує ту обставину, що оперативні працівники затримали підозрюваного біля місця проживання його сім`ї, опору він не чинив, що також не свідчить про його переховування. Конкретних обставин та належних доказів наявності дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано.

Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором також не було зазначено.

Обґрунтовуючи ризик втечі слідчий зазначає, що ухиляння від слідства може перешкоджати встановленню істини у справі. Частина 1 ст.177 КПК України не містить такого ризику, а КПК України взагалі не містить такого поняття як «істина у справі».

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного, зокрема, він, будучи цивільною особою, добровольцем вступив до лав ЗСУ зразу ж на початку вторгнення російських військ в Україну, приймав участь у бойових діях. Між подією злочину, яка мала місце 02 жовтня 2023 року, та повідомленням про підозру 21 лютого 2025 року, пройшов дуже значний час майже півтора року. Підозрюваний розумів, що йому може бути пред`явлена підозра, мав достатньо часу для втечі чи її організації, але за такий тривалий час не вчинив жодного вчинку, який би свідчив про намір втечі, а навпаки, сам звернувся до військової частини, продовжив службу, брав участь в активних бойових діях.

Підозрюваний одружений, має неповнолітню дитину (дочка 13 років), що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Має зареєстроване місце проживання, там же і проживає разом із сім`єю. Є вкрай сумнівним те, що за такої поведінки, наявності сім`ї, підозрюваний буде переховуватися від слідства. Поведінка підозрюваного в суді також не свідчить про такі наміри. Крім того, слідчим суддею ретельно досліджені медичні документи підозрюваного, надані стороною захисту, з яких вбачається, що підозрюваний дійсно звертався до медичних установ із діагнозами, що свідчать про поранення: «гематома правого плеча з нагноєнням після оперативного втручання, посттравматична невропатія серединного та ліктьового нерву справа з вираженим порушенням правої верхньої кінцівки», «вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, акубаротравматичне ураження обох вух, забій грудної клітини» «правобічна змішана туговухість, лівобічна нейросенсорна туговухість зі сприйняттям шепотіння мови на праве вухо», що підтверджує зазначене у судовому засіданні підозрюваним та його захисником щодо стану здоров`я ОСОБА_4 .

Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрюваний, чи є в нього матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик прокурором не обґрунтований і в судовому засіданні даний ризик не знайшов свого підтвердження. Слідчий у клопотанні приділив увагу вказаному ризику більше сторінки, однак всі його доводи за змістом є процитовані з норм КПК України, загальні та формальні фрази, без зазначення жодного конкретного свідка чи конкретної обставини. Так, у клопотанні вказано, що ОСОБА_4 , «будучи в минулому військовослужбовцем військової частини, перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, здійснювати вплив на інших військовослужбовців, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, які визнані свідками у справі і т.п.». У судовому засіданні прокурор не пояснив з яких підстав орган досудового розслідування вважає, що ОСОБА_4 не є військовослужбовцем, тоді як і з пояснень учасників процесу, і з матеріалів клопотання вбачається інше, а також прокурор не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. Як же це якісь невідомі свідки можуть змінити свої показання так, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні. Крім того, свідки у справі є військовослужбовцями, які знають що таке відповідальність та обов`язок, дуже сумнівно, щоб вони могли змінити свої показання на користь підозрюваного, зважаючи також на те, що певний час підозрюваний через свої хвороби не перебував у військовій частині, де проходив службу разом із свідками, та продовження із свідками служби також є маловірогідним. За вказаних обставин незрозуміло яким чином підозрюваний буде впливати на свідків. Факт неприбуття ОСОБА_4 до військової частини зафіксований письмовими доказами і визнається самим підозрюваним.

Про формальність зазначення слідчим ризику впливу на свідків вказує формулювання цього ризику у клопотанні «відповідний незаконний вплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на підозрюваного як на особу, що вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються підозрюваному та не мають безпосереднього зв`язку із його особою». Але ж у п.3 ч.1 ст.177 КПК України чітко зазначається про ризик впливу свідків у даному кримінальному провадженні, а не якихось свідків, які можуть надавати свідчення про якісь обставини, що не інкримінуються підозрюваному і не мають безпосереднього зв`язку з його особою.

Ризик вчинення іншого правопорушення взагалі не обґрунтований. Підозрюваний раніше не судимий, і поведінка підозрюваного протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів.

У клопотанні зазначено, що «дії підозрюваного під час вчинення кримінального правопорушення, у скоєнні якого він підозрюється, свідчать про наявність ризику продовжити вчиняти кримінальне правопорушення у якому він підозрюється, ухилятися від проходження військової служби, а також вчинити інше кримінальне правопорушення». Незрозуміло про які саме дії підозрюваного, які б свідчили про його наміри продовжити вчиняти правопорушення, у якому він підозрюється, йдеться у клопотанні. А також про яке «ухиляння від проходження військової служби» йдеться, коли після вчинення правопорушення ОСОБА_4 продовжив службу та брав участь у бойових діях.

Щодо ризиків, передбачених п.п. 2, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, то у клопотанні вони лише названі, однак жодним словом не обґрунтовані. У судовому засіданні вказані ризики не знайшли свого підтвердження.

Частиною 8 статті 186 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу не те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 2 жовтня 2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

В даному випадку тримання підозрюваного під вартою може виглядати як відбування покарання «авансом», тоді як відповідно до Рішення ЄСПЛ Летельє проти Франції(п.51) попереднє ув`язнення не повинно випереджати покарання у вигляді позбавлення волі, і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

У суді прокурором не було доведено наявність зазначених ним ризиків, слідчим суддею ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, встановлено не було, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст.132, 177, 178, 179, 183, 184, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя,

постановила:

Відмовити заступнику начальника СВ Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про застосування підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти у залі суду.

Ухвала слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1