Справа № 202/3566/24
Провадження № 1-кс/202/2153/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Індустріального районного суду м. Дніпропетровська клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 31.01.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшло вищевказане клопотання в якому прокурор просить накласти арешт у вигляді заборони та розпорядження, володіння майном, шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь - які дії із зміни, переходу, уступки права власності, а також внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно будь - яких даних, крім арешту, на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що в провадженні СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000026, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням здійснюється групою прокурорів Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 02.2024 в справі № 932/7473/22, провадження № 2/202/188/2024 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 22.07.2020 року в розмірі 276600 (двісті сімдесят шість тисяч шістсот) грн., три проценти річних за період з 22.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 12 526 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) грн. 57 коп., інфляційні втрати за період з 22.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 48 335 (сорок вісім тисяч триста тридцять п`ять) грн. 02 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3374 (три тисячі триста сімдесят чотири) грн. 62 коп.

Підставою для прийняття відповідного судового рішення став позов з яким у грудні 2022 року позивач в особі свого представника - адвоката ОСОБА_6 звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, в якому зазначив, що 22 липня 2020 року між ним і ОСОБА_5 був укладений договір позики № 584 від 22.07.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .

В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 22 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 в реєстрі за номером № 584, за умовами якого ОСОБА_5 отримала позику в сумі 276600 грн., що було еквівалентом 10000 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору.

Але, стороною обвинувачення встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2018, засуджено за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді семи років позбавлення волі.

Запобіжний захід під час кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 застосовано - тримання під вартою з 30 квітня 2018 року (моменту затримання), та до моменту набрання законної сили вироком.

Після набрання вироком законної сили ОСОБА_5 поміщена до установ виконання покарання, на даний час ОСОБА_5 відбуває покарання в Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№34)».

Враховуючи, що ОСОБА_5 з 30 квітня 2018 року перебуває в місцях неволі, що не уможливлює її перебування 22.07.2020 в приміщені приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , яка здійснює свою професійну діяльність за адресою: АДРЕСА_2 під час посвідчення договору позики, що в свою чергу вказує на те, що догорів посвідчений нотаріусом без участі ОСОБА_5 .

Окрім того, на виконання доручення допитана ОСОБА_5 , яка пояснила, що будь-яких договір не підписувала, з ОСОБА_4 не знайома, грошові кошти від нього не отримувала, учасником правочинів не була.

Також, встановлено, що ОСОБА_5 , є власницею квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор в своєму клопотання посилається, що в ході досудового розслідування було встановлено, що група невстановлених осіб, діючи умисно, розробивши злочинний план, діючи з корисливих мотивів, залучивши до злочинної діяльності приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 , надавши завідомо підроблений документ (договір позики), ввели в оману суд з метою отримання рішення суду, яке в свою чергу послугує підставою стягнення з ОСОБА_5 неіснуючого боргу, в рахунок якого буде зроблено стягнення на квартиру.

Рішенням слідчого від 15.03.2024 об`єкт нерухомості визнано речовим доказом у кримінальному проваджені.

Прокурор зазначає, щоу зазначеному кримінальному провадженні щодо незаконних дій ОСОБА_8 , яка у змові із невстановленими наразі особами, здійснили незаконні дії, пов`язані із кваліфікованою співучастю таких осіб у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України наявна необхідність в арешті майна, яке визнано речовим доказом у провадженні, є об`єктом злочинного посягання, та існує цьому конкретному випадку сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, з метою запобігання його пошкодження, знищення, перетворення, відчуження, тому майно підлягає арешту з підстав збереження речових доказів.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи переважання інтересів суспільства у розкритті кримінального правопорушення над негативними наслідками арешту майна для певних осіб, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження тимчасово вилученого майна та іншого майна, яке визнане речовим доказом, право на відчуження, розпорядження та користування вищезазначеним майном підлягає тимчасовому обмеженню на підставі відповідної ухвали слідчого судді.

В зв`язку з чим слідчий звернувся до суду з даним клопотанням.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання був повідомлений належним чином, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, та просив задовольнити клопотання..

Власник майна в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.1 ст.172 КПК України, слідчий суддя вважає доцільним здійснити розгляд клопотання за відсутності учасників.

Вивчивши клопотання, дослідивши надані слідчим матеріали кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що в провадженні СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000026, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Відповідно до матеріалів клопотання вбачається, що Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 02.2024 в справі № 932/7473/22, провадження № 2/202/188/2024 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 22.07.2020 року в розмірі 276600 (двісті сімдесят шість тисяч шістсот) грн., три проценти річних за період з 22.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 12 526 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) грн. 57 коп., інфляційні втрати за період з 22.08.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 48 335 (сорок вісім тисяч триста тридцять п`ять) грн. 02 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3374 (три тисячі триста сімдесят чотири) грн. 62 коп.

Підставою для прийняття відповідного судового рішення став позов з яким у грудні 2022 року позивач в особі свого представника - адвоката ОСОБА_6 звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, в якому зазначив, що 22 липня 2020 року між ним і ОСОБА_5 був укладений договір позики № 584 від 22.07.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .

В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 22 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 в реєстрі за номером № 584, за умовами якого ОСОБА_5 отримала позику в сумі 276600 грн., що було еквівалентом 10000 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору.

Але, стороною обвинувачення встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2018, засуджено за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді семи років позбавлення волі.

Запобіжний захід під час кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 застосовано - тримання під вартою з 30 квітня 2018 року (моменту затримання), та до моменту набрання законної сили вироком.

Після набрання вироком законної сили ОСОБА_5 поміщена до установ виконання покарання, на даний час ОСОБА_5 відбуває покарання в Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№34)».

Враховуючи, що ОСОБА_5 з 30 квітня 2018 року перебуває в місцях неволі, що не уможливлює її перебування 22.07.2020 в приміщені приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , яка здійснює свою професійну діяльність за адресою: АДРЕСА_2 під час посвідчення договору позики, що в свою чергу вказує на те, що догорів посвідчений нотаріусом без участі ОСОБА_5 .

Окрім того, на виконання доручення допитана ОСОБА_5 , яка пояснила, що будь-яких договір не підписувала, з ОСОБА_4 не знайома, грошові кошти від нього не отримувала, учасником правочинів не була.

Згідно із ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що, відповідно до клопотання, слідчий просить арештувати майно з метою забезпечення збереження речових доказів, в порядку, визначеному п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Разом з тим, зі змісту ч. 3 ст. 170 КПК України слідує, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, зазначеним у ст. 98 КПК України, якою визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з п. 1, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Дослідивши надані слідчому судді копії матеріалів кримінального провадження встановлено, що предметом кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 190 КК України є грошові кошти які підлягали стягненню з ОСОБА_5 , та мають доказове значення під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а саме по собі винесення слідчим постанови про визнання речовим доказом нерухоме майно ОСОБА_5 від 15.03.2024 року не є належною підставою для накладення арешту.

Прокурором у клопотанні не визначено, що накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_9 є необхідною умовою для забезпечення речових доказів в рамках кримінального провадження, та які факти та обставин у вказаному кримінальному провадженні воно може доводити в ході досудового розслідування кримінального провадження, з огляду на вимоги ст. 91 КПК України.

Отже, на думку слідчого судді, прокурором не доведено, що квартира, власницею якої є ОСОБА_5 відповідає вимогам та критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та сама по собі є знаряддям вчинення злочину, або має доказове значення у даному кримінальному провадженні, та може бути використаний як доказ факту та обставин що встановлюються під час кримінального провадження.

Слідчий суддя зазначає, що матеріали клопотання свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При таких обставинах клопотання не підлягає задоволенню, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити, відповідно до вимог ч.1 ст. 173 КПК України у зв`язку із його необґрунтованістю.

Керуючись ст. 7, 110, 131, 132, 167-168, 170-173, 175, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 31.01.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190 КК України.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1