Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/44/25 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Кропивницькому Кіровоградської області кримінальне провадження № 0000719 від 10.12.2022, за апеляційними скаргами начальника Новоархангельського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Асбест Свердловської області, громадянин України, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , освіта професійно-технічна, працює машиністом екскаватора, одружений, утриманців та пільг немає, військовозобов`язаний, раніше не судимий, -

визнаний винуватим та засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного основного покарання з випробуванням іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

Вирішено питання судових витрат та речових доказів по справі.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження потерпілому за таких обставин.

10.12.2022, ОСОБА_8 перед початком керування автомобілем «Opel Omega» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить останньому, не перевірив належним чином і не забезпечив технічно-справний стан транспортного засобу, чим допустив порушення вимог п. 31.1 Правил дорожнього руху України.

Вказана технічна несправність водієм ОСОБА_8 могла бути вчасно усунена, оскільки вона об`єктивно була відома водієві із загального зниження ефективності гальмування.

ОСОБА_8 10.12.2022 р. о 16:00 год., рухаючись в світлу пору доби, по вул. Слави в межах населеного пункту смт Новоархангельськ Голованівського району Кіровоградської області зі сторони центру смт Новоархангельськ в напрямку автомобільної дороги М-30 «Стрий-Умань-Кропивницький-Ізварине».

Під час руху ОСОБА_8 , маючи намір на нерегульованому перехресті не рівнозначних доріг, в напрямку м. Кропивницький, виконати маневр повороту ліворуч, щодо напрямку його руху, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, грубо порушуючи вимоги п. п. 1.5, 2.3 «б» і «д» Правил дорожнього руху України проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху.

ОСОБА_8 , перед виконанням маневру повороту ліворуч, грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», не впевнився, в безпеці маневру розпочав виконувати поворот ліворуч, при цьому не зупинився та не надав перевагу у русі автомобілю «Peugeot 205» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався по зазначеній автомобільній дорозі в напрямку м. Кропивницький та мав перевагу в русі при проїзді вказаного перехрестя, чим допустив порушення вимог п. 16.11 ПДР України.

Внаслідок вищезазначених односторонніх дій водія ОСОБА_8 на відстані 10.2 м до ЛЕП №0.3/5 та на відстані 5.4 м до лівого краю перехрестя, щодо напрямку руху автомобіля, на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.

Тобто невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_8 та порушення ним вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» та вимогам п.п. 1.5., 2.3. (б) і (д) та 16.11 Правил дорожнього руху України знаходиться в технічному причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.

У результаті ДТП, водій та пасажири автомобіля Peugeot 205 з реєстраційним номером НОМЕР_2 , а саме водій ОСОБА_10 , згідно даних висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді: ГЗЧМТ, рани у лівій скроневій ділянці, струсу головного мозку, які згідно п. 2.3.5. «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року. Мають ознаки легких з короткочасним розладом здоров`я на термін більше 6 діб. Крім того у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини, осадження шкіри в ділянці лівої ключиці, перелому лівої ключиці пневматороксу зліва, згорнутого гематороксу зліва, перелому 4-го ребра зліва, розриву лівої легені, які в сукупності, згідно п.2.3.1. «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року, мають ознаки тяжких, як небезпечні для життя, які утворилися, внаслідок ДТП.

Пасажир неповнолітня ОСОБА_12 відповідно до висновку судово-медичної експертизи отримала тілесне ушкодження у вигляді піднадокісного перелому по типу «зеленої гілки» дистальних епіметафазів обох кісток правого передпліччя з компресією кістових балочок, яке згідно «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року, має ознаки середнього ступеня тяжкості, так як викликає тривалий розлад здоров`я на термін більше 3-х тижнів, які утворилися внаслідок ДТП,

ОСОБА_15 , відповідно до висновку судово- медичної експертизи отримав тілесне ушкодження у вигляді кураєвого перелому правої кістки правого променево-зап`ястного суглобу, яке згідно п. п. 2.2.2. «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року, має ознаки середнього ступеня тяжкості, так як викликає тривалий розлад здоров`я на термін більше 3-х тижнів, які утворилися внаслідок ДТП.

В апеляційних скаргах:

Прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи просить вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2024, щодо ОСОБА_8 скасувати внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідно до фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_8 , рухаючись на технічно несправному автомобілі при виконанні розвороту ліворуч на перехресті не надав перевагу в русі автомобілю під керуванням ОСОБА_11 , внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті ДТП водію ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, неповнолітньому пасажиру ОСОБА_12 та пасажиру ОСОБА_11 спричиненотілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, що передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, а також незастосування додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами.

Рішення суду щодо призначення ОСОБА_8 основного покарання та звільнення від його відбування з встановленням іспитового строку в цілому відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні хвору дружину, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій та щиро розкаявся.

Водночас рішення суду про недоцільність призначення ОСОБА_8 додатково покарання судом першої інстанції не обґрунтовано та не вмотивовано. Зазначено лише посилання на судову дискрецію, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Згідно із п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 (далі - постанова Пленуму) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Однак, судом першої інстанції при ухваленні вироку не взято до уваги суспільну небезпечність діяння та тяжкість наслідків, що настали, для родини потерпілих. Обвинуваченому необгрунтовано та невмотивовано не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, внаслідок чого допущено неправильне застосування ч. 2 ст. 286, ст. ст. 50, 55 та 65 КК України, та призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_7 , просить вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2024, щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що внаслідок ДТП, яка відбулася з вини ОСОБА_8 , були травмовані ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітня ОСОБА_12 , при цьому, з моменту вчинення кримінального правопорушення 10.12.2022 до винесення вироку, ОСОБА_8 не намагався хоча б частково відшкодувати завдані ним збитки, або домовитися з потерпілими про можливі способи та умови відшкодування, спричиненої ним шкоди.

Тобто, ОСОБА_8 не вчинив конкретних дій, спрямованих на виправлення ситуації зумовленої вчиненим ним кримінальним правопорушенням, і це при тому, що родина ОСОБА_16 понесла значні витрати на лікування постраждалих, а ОСОБА_17 та ОСОБА_18 досі відчувають наслідки свого травмування під час ДТП, про що було детально зазначено в позовній заяві.

Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_8 висловлював каяття за вчинений ним злочин безпосередньо потерпілим та вибачився перед ними. На відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_8 вказує те, що протягом усього часу з моменту настання ДТП до винесення оскаржуваного рішення він уникав будь-якого спілкування з потерпілою стороною, та навіть не цікавився станом неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 , якій на момент ДТП було всього п`ять років.

Зважаючи на таке ставлення ОСОБА_8 до потерпілих, всі вони одностайно наполягали у суді на призначенні ОСОБА_8 максимального покарання (основному та альтернативному), визначеного ч. 2 ст. 286 КК України та наполягали на задоволенні позовних заяв у повному обсязі, однак суд першої інстанції оставив поза увагою думку потерпілих.

Що стосується активного сприяння розкриттю злочину, визнання своєї вини ОСОБА_8 , а також давання ним правдивих показань, які посприяли органам правосуддя встановити істину по справі, то судом не узято до уваги те, що за наявних конкретних обставин настання ДТП та зібраних у ході слідства доказах, така поведінка ОСОБА_8 жодним чином не впливала на доказування факту вчинення ним кримінального правопорушення та безумовно цьому не сприяла.

Висновок суду про те, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даному випадку є недоцільним, є безпідставним, оскільки судом не враховані наслідки вчиненого злочину - спричинення тяжких тілесних ушкоджень одній особі та середньої тяжкості тілесних ушкоджень двом особам, одна з яких дитина.

На апеляційну скаргу представника потерпілих захисника-адвоката ОСОБА_7 , захисник-адвокат ОСОБА_19 подав заперечення, в якому, наводячи відповідні аргументи, стверджує про безпідставність заявлених вимог і просить залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав подану ним та представником потерпілих адвокатом ОСОБА_7 апеляційні скарги, просив задовольнити останні, представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану ним та прокурором апеляційні скарги та просив їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок районного суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника потерпілих захисника-адвоката ОСОБА_7 , підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, у колегії суддів сумнівів не викликає.

Оцінивши дослідженні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Тому, колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що вирок слід скасувати в частині призначеного покарання, огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної скарги має право скасувати вирок повністю або частково та ухвалити новий вирок.

Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України підстави для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України, регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України, визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Так, доводи апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 , в частині невідповідності призначеного основного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яка виразилась у застосуванні ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необґрунтованими та непогоджується з ними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Пунктом 3 частини 1 статті 65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно рішення Конституційного суду України №15-рп/2004 від 02.11.2005 року, щодо поняття справедливості призначення кримінальних покарань, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є безумовною підставою недискримінаційного підходу та неупередженості суду, що означає не тільки передбачений законом склад злочину та рамки покарання, а і те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Вирішуючи питання призначення покарання необхідно застосувати практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію з прав людини, як джерело права. У відповідності до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року, таким є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), справа «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), де Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А тому для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України» (рішення від 30.10.2014 року), зазначено, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати серед інших чинників, характер та суворість застосування стягнень.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 основного покарання повною мірою врахував всіх обставин справи, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, внаслідок чого при призначенні основного покарання обґрунтовано застосував вимоги ст. 75 КК України.

Зокрема, при призначенні основного покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, вчиненого з необережності, особу обвинуваченого, який займається суспільно корисною працею, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, не є суспільно небезпечною особою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, розкаявся у вчиненому, на обліку у лікарів - нарколога та психіатра не перебуває, наслідків у виді завдання тяжких тілесних ушкоджень та середньої тяжкості потерпілим.

Також, відповідно до ст. 66 КК України, місцевим судом правильно враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, яке виразилось у тому, що обвинувачений визнав свою вину та щиро жалкує про вчинення ним кримінального правопорушення та активне сприяння розкриттю злочину, перебування на утриманні обвинуваченого хворої дружини, неналежний стан здоров`я обвинуваченого. Бажання виправити ситуацію, яка склалася, готовність понести покарання та часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди у розмірі 25000 грн., зобов`язання відшкодувати шкоду у повному обсязі.

Обтяжуючі покарання обставини відсутні.

У зв`язку з наведеним, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, враховуючи особу обвинуваченого, який не є суспільно небезпечною особою, щиро розкаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілих, активно сприяв розкриттю злочину, почав добровільно відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду завдану злочином, попросив вибачення у потерпілих, має неналежний стан здоров`я, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин з необережності, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває та конкретні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, за відсутності обставин що обтяжують покарання та за наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які перелічені вище, що суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому ОСОБА_8 основне покарання, у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 75 КК України.

Отже, на переконання колегії суддів, виправлення та перевиховання ОСОБА_8 , можливе без ізоляції від суспільства. За своїм видом і розміром призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із звільненням його від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ним самим, так і іншими особами, відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Саме таке покарання на переконання колегії суддів, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Проте, апеляційні доводи прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 , щодо необґрунтованого не призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, є слушними, оскільки місцевий суд без посилання на обставини справи, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, належним чином не вмотивувавши таке рішення.

Так, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Проте, суд першої інстанції помилково вирішив за недоцільне призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не навівши при цьому у судовому рішенні жодних підстав для такого висновку.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 7), враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини вчинення даного кримінального правопорушення і призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Згідно із ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до тяжких злочинів. Також обставини вчинення ОСОБА_8 злочину такі, які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, оскільки судом встановлено, що в результаті порушень Правил дорожнього руху обвинуваченим одна особа отримала тяжкі тілесні ушкодження та ще дві особи, одна з яких неповнолітня, отримали легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У порушення цих вимог, ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Пpo практику призначення судами кримінального покарання», суд першої інстанції фактично залишив поза увагою те, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та при цьому нe зважив на той факт, що основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до ст. 286 КК України, і лише його додатковим обов`язковим об`єктом виступає життя і здоров`я особи.

Відповідно до роз`яснень, зазначених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» за № 14 від 23.12.2005 встановлено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Однак, суд першої інстанції у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не навів жодних переконливих мотивів недоцільності призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та не в повній мірі врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося у звичайній дорожній обстановці, що в кінцевому результаті спричинило отримання однією особою тяжких тілесних ушкоджень та ще дві особи, одна з яких неповнолітня, отримали легкі тілесні ушкодження, а пом`якшуючі обставини та позитивні дані про особу обвинуваченого взяті до уваги при застосуванні ст. 75 КК України.

Отже, враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, яке має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої особи, з урахуванням конкретних обставин, за яких відбулась дорожньо-транспортна пригода, характер допущених обвинуваченим порушень Правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоцільність застосовування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, у порушення вимог ст. 55, п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суд першої інстанції не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково, вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року, стосовно ОСОБА_8 - скасувати в частині призначення покарання, постановити новий вирок, призначивши обвинуваченому додаткове покарання передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік, в решті вирок залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 615 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги начальника Новоархангельського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року, стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити основне покаранняу виді позбавлення волі на строк 3 роки, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного основного покарання з випробуванням іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки в період іспитового строку:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4