10.04.2025

Справа № 642/1922/21
Провадження № 1-кп/642/210/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № №0000046, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, розлученого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого : АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2021 року, приблизно о 18 год. 40 хв., ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO- LANOS», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, рухався по вул. Беркоса в Холодногірському районі в м. Харкові зі сторони «Кільцевої дороги м. Харкова» в напрямку вул. Соколовської зі швидкістю приблизно 70 км/год., проїжджаючи поблизу будинок № 111 по вул. Беркоса, маючи можливість своєчасно виявити на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в цей час рухався по проїзній частині попереду нього перетинаючи проїжджу частину зліва направо відносно первинного напрямку руху автомобіля, проявив неуважність, не прийняв своєчасних заходів до зменшення швидкості керованого автомобіля, чим грубо порушив вимоги п.п. «а)» 2.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «2.1.Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а)посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;...» та «12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 внаслідок чого останній був доставлений до КНП «ХМЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова», де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17/26-А/21 від 26.02.2021 причиною смерті потерпілого ОСОБА_11 стала сукупна травма з забоями внутрішніх органів, переломами кісток скелету та її ускладнення - набряк головного мозку, гостра легенево-серцева недостатність, гострий розлад кровообігу. Травма встановлена у ОСОБА_11 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження по критерію небезпеки для життя і знаходяться в причинному зв`язку зі смертю.

Згідно висновків автотехнічних експертиз № СЕ-19/121-21/5542-ІТ від 16.03.2021 та №СЕ-19/121-21/5543-ІТ від 17.03.2021 порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події і виразилося в тому, що останній керуючи технічно-справним автомобілем «DAEWOO-LANOS», р.н. НОМЕР_1 , маючи можливість своєчасно виявити небезпеку для руху, у вигляді пішохода ОСОБА_11 , який в цей час переходив проїжджу частину по вулиці Беркоса, зліва направо, відносно руху його автомобіля, не зменшив своєчасно швидкість і не зупинився, щоб уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 , допустив на нього наїзд, що спричинило смерть потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся в скоєному злочині, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння та пояснив, що 17 січня 2021 року він отримав звістку, що його матері стало погано. На автомобілі «DAEWOO- LANOS», р.н. НОМЕР_1 виїхав до м. Харкова, йому потрібно було їхати на вул. Золочівська, 22 , де мешкає його мати. Коли приїхав до м. Харкова, звернув на вул. Беркоса, їхав з пасажиром, якого вирішив підвезти куди йому було потрібно. Автомобіль «DAEWOO- LANOS» був не його, він його брав в оренду, таксував на ньому. Приблизно о 18.00 -19.00 год. на підйому по вул. Беркоса, йому назустріч виїхав автомобіль та засліпив його. На дорозі, він не побачив людину, яка переходила дорогу не на переході, а навкоси та внаслідок чого збив її. Після чого зупинився, вийшов з автомобіля та надавав допомогу, викликав швидку, поліцію, дочекався їх. Переконався, що людині буде надана медична допомога. Залишився на місці ДТП та дочекався працівників поліції. Наступного дня, вранці поїхав до Харківської міської клінічної лікарні №4 до чоловіка на якого він здійснив наїзд, як в подальшому виявилось це був ОСОБА_12 , він був в реанімації. Лікар, який його лікував дав йому список ліків, які необхідно було придбати. Родичів цього потерпілого не було, вони з`явились десь на п`ятий день після подій, всі ці дні він кожного дня приходив до лікарні та купував ліки, витратив 9700 гривень, цьому є підтвердження, збереглися всі чеки. Родичі з`явились в день смерті потерпілого. Він щиро розкаюється в скоєному. Коли виїхав до м. Харкова на автомобілі «DAEWOO- LANOS», посвідчення водія залишив вдома. Потерпілий ОСОБА_12 переходив проїжджу частину не на пішохідному переході, йшов зліва-направо. Він збив його на своїй смузі руху, потерпілий встиг перейти свою смугу, а він намагався його об`їхати. Потерпілий був одягнений у сіро-чорному кольорі одягу, було темно, він крутнув кермо автомобіля вправо, гальмував, але збив потерпілого центральною частиною автомобіля. Потерпілий ОСОБА_12 перелетів через кришу автомобіля, та впав на землю. Коли він надавав йому першу необхідну допомогу, намагався прибрати з дороги, підсунути під нього картон, то почув від нього запах алкоголю. На теперішній час автомобілем не керує зовсім, вже майже більше двох з половиною років, працює не офіційно на авторинку в м. Харкові. Наразі він частково відшкодував потерпілому моральну шкоду. Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_13 , він визнає повністю, обставини, викладені в позові, ним не заперечуються та він з цими обставинами згоден, розмір зазначеної потерпілим до відшкодування моральної шкоди ним визнавався.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, обвинувачений повністю визнав заявлений до нього цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 , суд провів судовий розгляд провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів, що характеризують його особистість, визнавши недоцільним дослідження інших доказів кримінального провадження.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_7 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України - тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідно до ст. 12 цього Кодексу відноситься до тяжких злочинів, характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше несудимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, розлучений, офіційно непрацевлаштований, має на утриманні матір похилого віку, яка має вади здоров`я, та дитину, яка є інвалідом, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Добровільно частково відшкодував потерпілому ОСОБА_13 завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення моральну шкоду. Згідно наданої суду органом пробації досудової доповіді виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення окрім обов`язків, визначених ч.1 ст.76 КК України, додатково покласти обов`язок, передбачений п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, добровільне часткове відшкодування спричиненої злочином шкоди.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що сприятиме запобіганню вчиненню останнім нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та буде достатнім для його виправлення. При цьому, не вбачає підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Водночас, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_14 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд дійшов висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, судом враховано обставини кримінального правопорушення, а саме при керуванні автомобілем ОСОБА_7 , розуміючи, що на ділянках дороги вірогідна поява пішоходів, та в будь-який момент дорожня обстановка може змінитися, самовпевнено рухався та допустив наїзд на ОСОБА_11 , спричинивши йому тілесні ушкодження, від яких він помер.

З урахуванням викладеного, того, що обвинувачений скоїв злочин внаслідок грубого порушення Правил Дорожнього руху України, внаслідок якого настала смерть потерпілого, суд вважає, що поведінка обвинуваченого на автошляху є явно небезпечною для оточуючих і тому вважає, що призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік є співмірним зі скоєним кримінальним правопорушенням та наслідками, які в результаті настали, а також є необхідним для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ОСОБА_7 , так і іншими особами.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа№206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання в сукупності, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами, водночас, зваживши на дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що його обтяжує, а також позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, з яких як прокурор і потерпіла сторона, так і обвинувачений та його захисник, кожен окремо, просили призначити покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком, суд дійшов висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, на переконання суду, можливо без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зобов`язавши засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цьому органу про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації,

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Представником цивільного позивача адвокатом ОСОБА_9 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_13 був поданий цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, який в подальшому, у зв`язку з відшкодуванням матеріальної шкоди ОСОБА_7 був уточнений в судовому засіданні 13.12.2024 року. В уточненому позові представник цивільного позивача просив стягнути з відповідача ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_13 лише моральну шкоду, завдану внаслідок злочинних дій цивільного відповідача у розмірі 200 000, 00 грн.

В судовому засіданні представник потерпілого-адвокат ОСОБА_9 просив суд залишити поданий ним цивільний позову без розгляду, у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 частково відшкодував моральну шкоду, спричинену потерпілому ОСОБА_13 внаслідок ДТП, з приводу загибелі його батька ОСОБА_11 , та вони в подальшому домовились з обвинуваченим про умови подальшого відшкодування ним завданої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно норм ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Разом з тим, вказаною статтею не врегульовано питання щодо залишення цивільного позову в кримінальному провадженні без розгляду.

Натомість ст. 128 ч. 5 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Вказані норми не суперечать вимогам КПК України.

Відповідно до обсягу наданих цивільному позивачеві кримінально-процесуальним та цивільно-процесуальним законодавством прав потерпілий вправі розпоряджатися цивільним позовом на власний розсуд і в тому числі клопотати перед судом про залишення його без розгляду.

Відповідно до статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як передбачено ст. 7 КПК України однією з засад кримінального провадження є диспозитивність.

Згідно ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами. Відповідно до ст. 9 ч. 6 КПК України у разі, якщо положення цього Кодексу не регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Таким чином, положення ЦПК України стосовно повноважень суду залишити позов без розгляду в кримінальному провадженні застосовуються в тому випадку, коли заява про залишення позову без розгляду подана позивачем, не суперечить такій засаді кримінального судочинства, як диспозитивність. Тому суд при вирішенні заяви про залишення позову без розгляду повинен керуватися саме зазначеною засадою КПК України.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведені норми, дослідивши обставини справи, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов до переконання, що заява представника потерпілого про залишення позову без розгляду не суперечить закону та не суперечить засадам кримінального судочинства, тому цивільний позов представника цивільного позивача адвоката ОСОБА_9 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_13 до цивільного відповідача ОСОБА_7 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, слід залишити без розгляду.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням по справі Харківським НДЕКЦ МВС України судових автотехнічних експертиз № СЕ-19/121-21/5070-ІТ від 12.03.2021 в розмірі 1961 грн. 40 коп., № СЕ-19/121-21/5069-ІТ від 09.03.2021 в розмірі 1307грн. 60коп., №СЕ-19/121-21/5542-ІТ від 16.03.2021 в розмірі 1307 грн. 60 коп. та №СЕ-19/121-21/5543-ІТ від 17.03.2021 в розмірі 1307 грн. 60 коп., а всього 5884 грн. 20 коп. необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробувальним строком на 2 (два) роки.

У відповідності до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цьому органу про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_7 по даному кримінальному провадженню не обирався.

Речові докази у справі: Оптичний СD-R диск з відеозаписами «XVR_ch2_main_0000_0000 та «А01_5558» з камер відеоспостереження, який зберігається в матеріалах кримінального провадження- залишити в цих матеріалах. Автомобіль «DAEWOO- LANOS», р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_10 залишити у його володінні.

Цивільний позов представника цивільного позивача адвоката ОСОБА_9 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_13 до цивільного відповідача ОСОБА_7 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП - залишити без розгляду.

Стягнути з засудженого ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням по справі Харківським НДЕКЦ МВС України судових автотехнічних експертиз №СЕ-19/121-21/5070-ІТ від 12.03.2021 в розмірі 1961 грн. 40 коп., № СЕ-19/121-21/5069-ІТ від 09.03.2021 в розмірі 1307 грн. 60 коп.., № СЕ-19/121-21/5542-ІТ від 16.03.2021 в розмірі 1307 грн. 60 коп. та №СЕ-19/121-21/5543-ІТ від 17.03.2021 в розмірі 1307 грн. 60 коп., а всього 5884 грн. 20 коп.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1