САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/13/25
Провадження № 1-кп/726/64/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2025 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001090 від 12.11.2024, щодо:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки російської федерації, українки за національністю, громадянки України, із середньою освітою, що не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої: вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.07.2024 за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік із застосуванням ст. 75 КК України звільнена з випробуванням на 1 (один) рік,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

У С Т А Н О В И В:

10.11.2024, приблизно о 17:00, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: м. Чернівці, вул. Хотинська (зупинка автобусів, навпроти меблевої фабрики), в умовах дії воєнного стану, який був введений 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України та в подальшому продовжений, помітила потерпілого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який стояв на зупинці громадського транспорту, підійшовши до останнього, ОСОБА_3 завела розмову з ОСОБА_5 та реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном, попросила в ОСОБА_5 телефон у тимчасове користування, заздалегідь не маючи на меті повертати його ще в момент заволодіння, на що потерпілий погодився та добровільно передав його в руки ОСОБА_3 будучи впевненим в подальшому його поверненні.

Після чого, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, визначивши об`єктом свого злочинного посягання майно, яке належить ОСОБА_5 , розуміючи, що її дії очевидні для потерпілого, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання відкрито заволоділа майном потерпілого, а саме ОСОБА_3 взяла мобільний телефон марки «Motorola Moto E14», сірого кольору, на 64 Гб, на якому знаходилось захисне скло марки «ArmorStandart Pro» та чохол прозорий силіконовий, загальна вартість яких згідно із даних висновку експерта № 258/24-29 від 18.12.2024 становить 3680 грн 30 коп, та почала із викраденим телефоном втікати від потерпілого. На зауваження потерпілого ОСОБА_5 , повернути йому його мобільний телефон, ОСОБА_3 проігнорувала, хоча чула та бачила, як до неї звертався потерпілий ОСОБА_5 , однак, не зважаючи на заклики потерпілого остання зайшовши в салон маршрутного автобуса, залишила місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 3680 грн 30 коп

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненого в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 , після роз`яснення ій суті обвинувачення, свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст. 186 КК України - визнала повністю. Пояснила, що всі обставини, викладені прокурором у пред`явленому обвинуваченні, що знайшли своє відображення в обвинувальному аткі, відповідають дійсності. Так, дійсно 10.11.2024 відкрито викрала у потерпілого мобільний телефон при обставинах, вказаних у обвинуваченні, а саме попросила телефон у потерпілого, а потім забрала його та поїхала у справах. Шкодує про вчинене. Просила суворо не карати. Усвідомила протиправність своїх дій, а тому більше не вчинятиме правопорушень.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні, у зв`язку із повним визнанням обвинуваченою своєї вини, запропонував порядок дослідження, передбачений ч.3 ст. 349 КПК України. Просив допитати обвинувачену, потерпілого та дослідити матеріали кримінального провадження що стосуються речових доказів, судових витрат та даних, які характеризують особу обвинуваченої.

Щодо міри покарання, просив суд призначити обвинуваченій ОСОБА_3 покарання за ч.4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. Також просив на підставі ч.1 ст. 71 КК України та ст. 72 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.07.2024 та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 1 місяць, яке слід відбувати реально. Вирішити питання речових доказів та судових витрат, які стягнути з обвинуваченої

Потерпілий ОСОБА_5 підтвердив обставини, викладені у обвинуваченні, дійсно того дня перебував на зупинці та у нього обвинувачена викрала телефон. Законний представник ОСОБА_6 повідомила, що телефон повернуто, а тому претензій немає, Просили не призначати реальне покарання.

З`ясувавши думку учасників судового провадження, оскільки обвинуваченою та іншими учасниками судового розгляду не оспорювалися фактичні обставини справи, обвинувачена ОСОБА_3 правильно зрозуміла зміст пред`явленого їй обвинувачення та погодилася із ним, а в учасників процесу та суду відсутні сумніви у добровільності та істинності її позиції, суд, керуючись ч.3 ст. 349 КПК України, за згодою всіх учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та обмежив вивчення фактичних обставин справи допитом обвинуваченої, потерпілого та дослідженням матеріалів справи, які характеризують особу обвинуваченої, документів, що стосуються речових доказів та процесуальних витрат.

При цьому, судом з`ясовано чи правильно учасники кримінального провадження розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Покази обвинуваченої, надані у судовому засіданні, послідовні та логічні, а тому не викликають сумнівів суду в правильності розуміння останньою змісту обставин, добровільності та істинності її позиції.

Таким чином, оцінивши показання обвинуваченої ОСОБА_3 , які вона надала суду вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із положеннями ст.ст. 349, 394 КПК України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обставинам, викладеним в обвинувальному акті, суд доходить висновку, що вина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, доведена повністю, а остання вчинила вказане кримінальне правопорушення за обставин наведених у вироку.

З огляду на наведене, виходячи з вимог ст.337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кваліфіковано вірно за ч. 4 ст. 186 КК України, так як вона вчинилав умовах воєнного стану відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченій ОСОБА_3 , суд виходить із такого.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно і ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Так, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, що у відповідності до положень ст. 12 КК України, відносяться до тяжких злочинів; дані про особу винного, яка раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

Окрім того, суд враховує і те, що ОСОБА_3 має місце проживання, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак зареєстрована 26.12.2023 в ОКНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю та психоактивних речовин. Відповідно до даних Висновку судово-психіатричного експерта № 1732 від 31.12.2024 ОСОБА_3 на даний час ознак будь-якого психічного захворювання не виявляє, може усвідомлювати свої дії та керувати ними; на період часу, до якого відноситься інкриміноване їй діяння, ОСОБА_3 ознак хронічного психічного захворювання, недоумства та ознак іншого, тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.м.к.п. 90, 91, 95, 96, 125-126).

Обставинами, згідно із ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 суд враховує визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, усунення заподіяної шкоди.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої, що визначена п.1 ч.1 ст. 67 КК України, та заявлена прокурором в обвинувальному акті, суд враховує рецидив злочинів.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №298/95/16-к (провадження №51-2501км18) вказав, що у частині 2 статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

Таким чином, виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно із ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначені положення ст. 69 КК України, реалізуючи надані суду дискреційні повноваження, керуючись суддівським розсудом, зважаючи на обставини кримінального провадження: наявність одного епізоду злочинної діяльності, викрадення мобільного телефону та його вартість; враховуючи, що викрадене повернуто потерпілому, а тому матеріальну шкоду фактично відшкодовано; беручи до уваги позицію потерпілого, який претензій до обвинуваченої не має, просить суд суворо не карати її; за наявності встановлених кількох обставин, що пом`якшують покарання та при цьому істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винної, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції частини статті Особливої частини КК України - ч.4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

При цьому суд виходить із того, що обставини того, що ОСОБА_3 повністю визнала себе винуватою та виклала усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, розкаялася у вчиненому та запевнила суд про недопустимість аналогічних дій у майбутньому, висловила свій жаль з приводу вчиненого, бажання виправити ситуацію, що склалася, сприяла у розкритті кримінального правопорушення, надавала допомогу слідству, а також запевнила суд про готовність понести покарання за вчинене, якого не уникає, можуть бути враховані як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення в ході якого відкрито викрадено мобільний телефон вартістю 3680,30 грн, і такі дії обвинуваченої за відсутності воєнного стану, підлягали б кваліфікації за ч.1 ст. 186 КК України.

Ці обставини в своїй сукупності, на думку суду, істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та дають підстави суду вважати, що призначення винній навіть мінімального покарання в межах санкції ч.4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років є явно несправедливим та недоцільним.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

При цьому, прокурор у судовому засіданні також вважав за можливе, в даному випадку, застосувати до обвинуваченої положення ст. 69 КК України, вказуючи про недоцільність призначення мінімального покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

Те, що обвинувачена не вперше притягується до кримінальної відповідальності, знову вчинила кримінальне правопорушення, в період іспитового строку, в даному випадку є підставою для застосування положень ч.1 ст. 71 КК України та неможливості застосування ст. 75 КК України.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком, суд вважає за необхідне частково приєднати невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.07.2024, з врахуванням правил ч.1 ст. 72 КК України, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Суд, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, вважає, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, таке саме таке остаточне покарання у виді реального позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченої ОСОБА_3 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідатиме як її особі, так і характеру вчиненого нею кримінального правопорушення, буде достатнім для досягнення, передбачених ст. 50 КК України, цілей покарання, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідуваннящодо ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту в період часу з 21:00 по 08:00,відповідно до ухвали слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці ОСОБА_8 від 30.12.2024 у справі № 725/12232/24, який обвинувачена не порушувала, а тому суд не знаходить підстав для його зміни до набрання викроком законної сили.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не було заявлено.

Витрати на залучення експертів, проведення судової товарознавчої експертизи №258/24-29 від 18.12.2024 у розмірі 2271 грн 84 коп (а.м.к.п. 52), слід стягнути із ОСОБА_3 , відповідно до вимог ч.2 ст.124 КПК України.

Інші процесуальні витрати, у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі вищенаведеного та керуючись ч.3 ст. 349, ст.ст. 100, 124, 337, 348, 369-371, 373-374, 376, 392-395 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватлю у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначити їй покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вирком, частково приєднати невідбуте покарання за вирокомШевченківського районного суду м. Чернівці від 04.07.2024, з врахуванням правил ч.1 ст. 72 КК України, та остаточно призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 1 (один) місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту її фактичного затримання.

Міру запобіжного заходу, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили, залишити раніше обрану у виді домашнього арешту.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в розмірі 2 271 (дві тисячі двісті сімдесят одна) гривня 84 копійки.

Після набрання вироком законної сили, речові докази:

- мобільний телефон марки «Motorola Moto E14», сірого кольору, на 64 Гб, із прозорим чохлом та захисним склом, що визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 - залишити за належністю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- DVD диск з відеозаписами, який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та приєднаний до матеріалів кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не заперечувалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Садгірський районний суд м. Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддяОСОБА_1