Справа №585/2819/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/564/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.10.2024, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пустовійтівка, Роменського району Сумської області, українця, громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, пенсіонера, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 в якій він просив вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.10.2024, скасувати та ухвалити новий вирок, яким просив ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 76 КК України на ОСОБА_10 покладено виконання таких обов`язків:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Арешт майна у кримінальному провадженні скасовано, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначав, що фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого та правильність правової кваліфікації його дій він не оскаржує, однак вирок суду, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, вважав незаконним.

Так, прокурор зазначав що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання належним чином не врахував форму вини яка характеризується прямим умислом, мотиви вчиненого діяння, спосіб спричинення тілесних ушкоджень завдання поранень в життєво важливий орган (область грудної клітки), тим більше лезом сокири, тобто предметом, який має значні травмуючі властивості та який здатен при здійсненні зусиль спричинити смерть, що на переконання прокурора, говорить саме про намір на позбавлення життя лидини, а характер та механізм спричинення тілесних ушкоджень, доводить саме навмисний характер дій обвинуваченого, спрямованих на позбавлення життя та вчинення дій спрямованих на це.

Крім того, судом не враховано характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, оскільки обвинувачений, після нанесеного удару потерпілому лезом сокири в область грудної клітки, кинув сокиру та вибіг з квартири, де заховався у гаражі.

Також, прокурор звертав увагу, що під час судового засідання та допиту обвинуваченого не знайшли свого підтвердження обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений свою вину у нанесенні удару сокирою у груди не визнав, лише зазначив, що «махаючи сокирою він зачепив сина в груди», однак відповідно до дослідженого висновку експерта № 362 від 28.06.2024 «..для утворення проникаючої рани грудної клітки потрібне прикладання значної сили (нанесення удару значної сили)» (а.с. 159).

За таких обставин, звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання, суд застосував кримінальний закон (ст. 75 КК України), яка не підлягає застосуванню, чим порушив вимоги ст. 65 КК України.

На думку прокурора, суд належним чином не врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, наслідків та особу обвинуваченого і призначив йому покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через безпідставне застосування ст. 75 КК України та м`якість.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Від потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 на апеляційну скаргу прокурора надійшли заперечення, в яких вони, кожен окремо, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, а вимоги апеляційної скарги прокурора, без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції 27.04.2024 близько 20 год 00 хв., ОСОБА_12 , прийшов за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , в цей момент вдома перебувала його дружина ОСОБА_13 та їх син ОСОБА_8 .. Між ОСОБА_14 , та ОСОБА_8 виник, конфлікт на фоні вживання спиртних напоїв. Під час сварки ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння - посягання на життя іншої людини, близько 20 год. 00 хв., перебуваючи в коридорі в квартир, взяв з шафи до рук сокиру, та підійшовши до ОСОБА_8 , який перебував в коридорі при вході до його кімнати, ОСОБА_12 наніс 1 удар сокирою в ділянку грудної клітини ОСОБА_15 .

Від отриманого удару ОСОБА_8 отримав проникаючу рублену рану грудної клітки зліва з пошкодженням 3 ребра зліва, легені. Внутрішньоплевральну кровотечу. Лівобічний гемо пневмоторакс. Вказане тілесне ушкодження у вигляді проникаючої рани грудної клітини зліва, з ушкодженням 3 ребра зліва та легені, що супроводжувалося внутрішньо-плевральною кровотечею та лівобічним гемо пневмотораксом, - становило небезпеку для життя в момент заподіяння і за ступенем тяжкості оцінюється як ТЯЖКЕ тілесне ушкодження. Від цього ОСОБА_8 впав на підлогу.

Після чого, ОСОБА_12 залишив місце вчинення злочину, бо вважав, що він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме позбавлення життя потерпілого, але злочин було не закінчено з причин, які не залежали від волі останнього.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу прокурора підтримав, просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_10 призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі, думки обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 , які проти задоволення вимог скарги прокурора заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_10 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України правильно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Водночас, прокурор в апеляційній скарзі просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок оскільки вважав, що суд безпідставно призначив обвинуваченому м`яке покарання та безпідставно застосував до нього ст. 75 КК України, тобто звільнив ОСОБА_10 від його відбування з випробуванням та з покладенням на нього виконання передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

За таких обставин, вирок суду колегія суддів переглядає в межах заявлених апелянтом вимог, що узгоджується ч. 1 ст. 404 КПК України, та зазначає наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Санкція ч.1 ст.115 КК України, за якою ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Колегія суддів вважає, що вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, ступінь здійснення злочинного наміру, наслідки та обставини вчиненого (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності), особу винного, його матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я ОСОБА_10 та наявність в обвинуваченого постійного місця проживання.

Також судом першої інстанції, як обставини, що пом`якшують покарання враховано: щире каяття, оскільки вину обвинувачений визнав, запевняв, що повторно такого не вчинить і бажає виправитись, активне сприяння у розкритті злочину, так як ОСОБА_10 допомагав органам досудового розслідування та суду у з`ясуванні обставин вчиненого ним злочину та усунення заподіяної шкоди, оскільки обвинувачений з потерпілим примирились, ні морального ні матеріального характеру претензій потерпілий до обвинуваченого не має. Як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд врахував вчинення првопорушення щодо особи з якою обвинувачений перебуває у близьких (сімейних) відносинах.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_10 слід призначити покарання за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі, однак із застосуванням ст. 69 КК України, призначивши йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Також, оскільки потерпілий просив суд не позбавляти батька волі, а також враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_10 є особою похилого віку і раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_10 можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час іспитового строку, тобто існують підстави для звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, що на думку суду, буде достатнім і необхідним для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Також судом покладено на ОСОБА_10 виконання передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Водночас, аналізуючи матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної сарги прокурора, колегія суддів з її вимогами погоджується частково.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, своє рішення достатньо мотивував, оскільки встановив ряд пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, які дозволяють визнати їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема це щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину та усунення заподіяної шкоди і врахував особу обвинуваченого, його матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я і наявність у нього постійного місця проживання, про що йшлося вище і вказане колегія суддів, за встановлених обставин, вважає достатнім для застосування ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджувався з існуванням таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений свою вину у нанесенні удару сокирою у груди, на переконання прокурора, не визнав, а лише зазначив, що «махаючи сокирою він зачепив сина в груди». Однак з такими висновками сторони обвинувачення колегія суддів погодитись не може, оскільки обвинувачений від слідства і суду не переховувався, на виклики суду з`являвся, від дачі пояснень не відмовився. В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 зазначив: «..у тому, що вийшло винуватий тільки я», що на переконання апеляційного суду, свідчить про визнання ним вини та засудження своїх дій. Намірів уникнути покарання за вчинене в діях обвинуваченого колегія суддів не вбачає. Більше того, вирок суду першої інстанції обвинувачений і захисник не оскаржували, що також свідчить про згоду з правильністю встановлення судом фактичних обставин справи і правовою кваліфікацією дій обвинуваченого.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на доводи апеляційної скарги прокурора, які фактично за своїм змістом зводяться не до безпідставного застосування ст. 69 КК України, а до безпідставного звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, де в цій частині скарги прокурора, колегія суддів, погоджується.

Так, відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як слідує зі змісту мотивувальної частини вироку та про що йшлося вище, підставами для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням стали: позиція потерпілого, який просив батька не позбавляти волі, похилий вік обвинуваченого ОСОБА_10 та те, що останній не притягувався до кримінальної відповідальності.

Однак, на думку колегії суддів, для застосування ст. 75 КК України відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , в даному випадку, вказані обставини дійсно не достатні.

Як слушно зауважив прокурор, обвинувачений ОСОБА_10 з використанням предмету який має значні травмуючі властивості та який здатен при здійсненні зусиль спричинити смерть - сокиру, умисно завдав своєму сину потрпілому ОСОБА_8 в область грудної клітки удар, від якого той отримав тяжкі тілесні ушкодження. Обвинуаченого ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких.

Вказане, на переконання колегії суддів свідчить про те, що при вирішенні питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дійсно залишив поза належною увагою, тяжкість правопорушення, його характер і ступінь суспільної небезпечності, у зв`язку з чим безпідставно, застосував положення ст.75 КК України, як про це слушно зауважив прокурор.

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та характеру суспільної небезпечності, призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст.75 КК України, не є спрямованим на досягнення цілей та завдань покарання визначених ст.50 КК України, а отже не забезпечить виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_10 та попередження вчинення нових правопорушень.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_10 положень ст.75 КК України, а тому вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.10.2024 відносно останнього підлягає скасуванню, в частині призначеного покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п.4 ч.1 ст.409 КПК України), а саме через застосування закону, який в даному випадку не підлягав застосуванню ст. 75 КК України (п.2 ч.1 ст. 413 КПК України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Тому при ухваленні нового вироку та призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має похилий вік, слабке здоров`я, постійне місце проживання, обставини, що пом`якшують його покарання щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, усунення заподіяної шкоди та обставину, що його обтяжує - вчинення правопорушення щодо особи з якою обвинувачений перебуває у близьких (сімейних) відносинах. Враховує колегія суддів і позицію потерпілого та ті обставини за яких відбувся злочин, а тому, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, однак у виді позбавлення волі.

На переконання апеляційного суду, саме реальне відбуття покарання у виді позбавлення волі перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також, на підставі ч. 1 ст. 72 КК України, в строк призначеного покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_10 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 27.04.2024 до 19.06.2024 включно, з розрахунку, що один день переднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі, що узгоджується з даними протоколу, про затримання ОСОБА_10 (а.с. 183) та ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20.06.2024, про обрання йому запобіжного заходу (а.с. 25).

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.10.2024, відносно ОСОБА_10 , в частині призначеного покарання, скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з дня його затримання на виконання цього вироку.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 27.04.2024 по 19.06.2024 включно, з розрахунку, що один день переднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

В іншій частині вироку суду залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5