Справа 749/916/24
Номер провадження 1-кп/749/75/24
У Х В А Л А

25 грудня 2024 року м. Сновськ

Щорський районний суд Чернігівської області:

у складі головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисників обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000010 від 11.01.2024 року, щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Нові Млини, Щорського району Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, раніше не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення,

передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

У провадженні судді ОСОБА_1 перебуває обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000010 від 11.01.2024 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні 24.12.2024 р. захисником обвинуваченого було подано клопотання про визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом та доручення провести повторний слідчий експеримент.

Клопотання мотивовано тим, що в основу висновку експерта № СЕ-19/125-24/1067-ІТ від 28.03.2024 р. було покладено вихідні дані отримані, в ході проведення слідчого експерименту. Сторона захисту наполягає, що вихідні дані були зібрані з порушення норм КПК України та судової практики.

За доводами клопотання слідча дія проводилася не в той час доби та не в тих умовах, в яких сталася подія ДТП, не було дотримано вимог методики до проведення слідчого експерименту: дублер (статист) за віком, статурою та фізичним станом не відповідає пішоходу; швидкість встановлювалася шляхом одного наїзду, а не трьох. У протоколі слідчого експерименту не зазначено про участь у ньому статиста на присутність якого вказують фотографії.

Також сторона захисту посилається на положення ч. 4 ст. 87 КПК України та те, що у слідчому експерименті ОСОБА_4 брав участь у процесуальному статусі свідка, попри те, що останній весь час визнавав, що саме він був водієм.

З посиланням на ч. 3 ст. 333 КПК України сторона захисту просить доручити органу досудового розслідування провести з ОСОБА_4 слідчий експеримент з метою визначення точної швидкості, з якою рухалася потерпіла та встановлення місця знаходження автомобіля в момент виникнення небезпеки.

У судовому засіданні сторона захисту підтримала заявлене клопотання та просила його задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення вказаного клопотання заперечував, з тих підстав, що протокол слідчого експерименту є належним та допустимим доказом, слідча дія була проведена у відповідності до вимог КПК України. Зауважив, що експерт під час експертного дослідження не ставив під сумнів вихідні дані. Звернув увагу на визначені в КПК України цілі та мету проведення слідчого експерименту. Зазначив, що ОСОБА_4 сам продемонстрував де він знаходився, з якою швидкістю рухався. Свідок пояснив, що побачив силует, продовжив рух, його засліпив інший транспортний засіб, він продовжив рух. Тобто особа після засліплення не зупинилася. Проведення слідчого експерименту не було спрямовано на визначення об`єктивної видимості, оскільки такі обставини мали б значення, якщо ОСОБА_4 посилався на те, що не бачив пішохода або не міг бачити. Для встановлення обставин, що підлягають доказуванню, немає необхідності у точному відтворенні обстановки (дощ, сніг тощо). Зауважив, що за практикою ВС що навіть якщо особа була в статусі свідка спочатку, протокол слідчого експерименту може бути допустимим доказом. Вказав на те, що експерт виходив з всіх наданих йому матеріалів кримінального провадження. Вважає, що немає необхідності проводити новий слідчий експеримент.

Потерпілий зазначив, що ділянка дороги, де відбулося ДТП, була поремонтована, а тому її теперішній стан не відповідає стану дороги на момент події ДТП.

Надаючи оцінку заявленому клопотанню суд зазначає про таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це, відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення .

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими необхідно лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) у випадках, коли: такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; 2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК України вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК України.

Як вбачається із постанови Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 607/12407/16, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ст. 240 КПК не вимагає від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочину, а тому, оскільки вказані слідчі дії за участю потерпілого та свідка проводилися виключно з метою відтворення механізму спричинення особі тілесного ушкодження, проведення такої слідчої дії в службовому кабінеті слідчого не свідчить про недопустимість її результатів як доказу. При цьому, суд апеляційної інстанції констатував, що розбіжностей у відтворенні механізму нанесення удару, а також недотримання процедури оформлення результатів цих слідчих дій протоколи слідчих експериментів не містять.

З такими висновками погоджується Верховний Суд.

На вказане звернув увагу Верховний Суд у постанові від 02 липня 2024 року у справі № 303/5115/15-к, зазначивши, що положення ст. 240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочинів.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо невідповідності обстановки проведення слідчого експерименту, неправильної методики його проведення не є обставинами, які вказують на існування визначених у ч. 4 ст. 87 КПК України підстав, а тому оцінка вказаним доводам щодо допустимості чи недопустимості доказу має надаватися у нарадчій кімнаті.

Щодо посилання сторони захисту на висновки Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 295/13008/15-к, суд зауважує, що як вбачається із вказаного судового рішення, у тій справі слідча дія була проведена без участі захисника, при цьому слідчим не було роз`яснено особі його права, у тому числі право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, які можуть надалі стати підставою для його підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Надані ним як свідком під час цього слідчого експерименту пояснення були покладені районним судом у вироку в обґрунтування його винуватості.

Як вбачається із протоколу проведення слідчого експерименту від 16.01.2024 р., перед початком проведення слідчого експерименту ОСОБА_4 , були роз`яснені його права та обов`язки.

Між тим, у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначено, які саме права та обов`язки були роз`яснені ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене суд констатує, що обставини цієї справи не є тотожніми зі справою, на яку посилається сторона захисту.

Верховний Суд у п. 19 у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 213/3351/17 зазначив, що Суд уже вирішував питання допустимості результатів слідчих експериментів і визнав можливим їх використання за певних умов. Зокрема, якщо:

до особи не застосовувався протиправний тиск;

слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;

особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;

права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;

слідчу дію проведено за участю понятих;

під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;

особі було детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії.

У пункті 22 вказаної постанови Верховний Суд вказав на те, що відсутність роз`яснення процесуальних прав на відеозаписі слідчого експерименту не є достатньою підставою для визнання протоколу цієї слідчої дії недопустимим доказом.

Щодо посилання сторони захисту на те, що недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, суд зауважує, що про таке.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 цього Кодексу. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Так, метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

На вказане звернув увагу Верховний Суд у постанові від 02 березня 2023 року у справі № 525/1207/20.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене органом досудового розслідування під час збирання доказів у кримінальному провадженні, автоматично тягне за собою визнання цих доказів недопустимими. Під час вирішення питання про допустимість таких доказів суду насамперед необхідно з`ясувати, чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні.

За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими треба лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо було усунути в ході судового розгляду.

На вказане звернув увагу Верховний Суд у постанові від 02 липня 2024 року у справі № 303/5115/15-к.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2021 року у справі №162/512/16-к вказав на те, що пунктом 1 частини третьої статті 87 КПК України передбачено, що недопустими доказами є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, відомості надані особою і відображені у проведених під час досудового розслідування експертизах, не суперечать показанням останнього, наданих ним у тому числі і у присутності захисника як під час досудовою розслідування, так і під час судового розгляду.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, призначення експертиз із використанням показань особи, які були надані ним в якості свідка, незмінність вказаних показань протягом досудового розслідування і судового розгляду, не можуть свідчити про істотні порушення прав людини і основоположних свобод та обмеження прав засудженого на захист про що йдеться у касаційній скарзі захисника.

Аналогічний висновок висловлено Касаційним кримінальним судом у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 364/1215/17.

Підсумовуючи наведене, стверджуваним стороною захисту порушенням під час проведення слідчого експерименту у даній конкретній справі слід надавати оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, у тому числі показаннями ОСОБА_4 у судовому засіданні, що з огляду на вищепроцитовані норми законодавства та висновки Верховного Суду у даній справі має здійснюватися у нарадчій кімнаті, натомість на момент розгляду даного клопотання суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 2 ст. 89 КПК України.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання в частині визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту та надати оцінку допустимості вказаного доказу у нарадчій кімнаті.

Що стосується клопотання сторони захисту в частині доручення провести повторний слідчий експеримент, суд зважає на таке.

Згідно ч. 3 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії. У разі прийняття такого рішення суд відкладає судовий розгляд на строк, достатній для проведення слідчої (розшукової) дії та ознайомлення учасників судового провадження з її результатами.

З положень вказаної норми вбачається, що обов`язковими умовами для її застосування є:

- необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження;

- вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом.

Із заявленого клопотання вбачається, що сторона захисту просить провести слідчий експеримент з метою визначення швидкості руху потерпілої та встановлення місця знаходження автомобіля в момент виникнення небезпеки.

При цьому, згідно обвинувального акту ОСОБА_4 не зупинився після засліплення.

Статтею 91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У свою чергу у заявленому клопотанні не зазначено, яким чином заявлена мета проведення нового слідчого експерименту пов`язана із обставинами, що входять до предмету доказування саме у цій справі.

При цьому, у матеріалах справи наявні протокол огляду місця події з додатком схемою місця ДТП та ілюстрованою таблицею, висновки експертів, протокол проведення слідчого експерименту, а також, крім наведених доказів, обставини справи можуть буди встановлені із показань самого ОСОБА_4 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обвинуваченим та його захисниками не доведено як необхідність проведення слідчого експерименту, так і неможливість встановлення даних обставин іншим шляхом.

Крім того, суд зауважує, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Сторону захисту законодавець також наділив правом збирати докази (ст. 93 КПК України). У даному кримінальному провадженні захист не був позбавлений можливості ініціювати проведення відповідного слідчого експерименту на досудовому слідстві, шляхом подання клопотань, однак своїм правом не скористався.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 191/387/17.

Відтак, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 87, 89, 333 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання про визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом та доручення провести повторний слідчий експеримент відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1