Справа № 442/2909/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/526/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 з доповненнями до апеляційної скарги та адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Уличне Дрогобицького району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Стебник Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні злочинів, передбачених п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_15 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_18 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_14 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_12 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; за п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк - 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно обрано покарання обвинуваченому ОСОБА_12 у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_12 обчислювати з часу затримання, тобто з 10.11.2014 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року ОСОБА_12 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.11.2014 року, тобто з моменту затримання до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_10 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання: за п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк - 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно обрано покарання обвинуваченому ОСОБА_10 у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 обчислювати з часу затримання, тобто з 10.11.2014 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року ОСОБА_10 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.11.2014 року, тобто з моменту затримання до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_14 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання: за п. 1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк - 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк - 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно обрано покарання обвинуваченому ОСОБА_14 у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_14 обчислювати з часу затримання, тобто з 10.11.2014 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року ОСОБА_14 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.11.2014 року, тобто з моменту затримання до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 залишено попередній тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_12 , будучи неповнолітнім, 08.11.2014 року біля 17.00 год., перебуваючи у м.Стебнику Львівської області, володіючи інформацією про можливу наявність за місцем проживання ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , за адресою: АДРЕСА_3 , цінного майна, грошових коштів, керуючись умислом на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, знаючи спосіб життя потерпілих, а саме, що у зазначений період нікого немає вдома, підійшов до вказаної квартири з метою таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло. Однак, піднявшись по сходах та підійшовши до вхідних дверей з метою їх відчинити для проникнення, був викритий ОСОБА_19 , яка несподівано повернулась додому. Неповнолітній ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що його злочинний намір викритий, покинув місце злочину, не довівши свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі. Боячись бути викритим у вчиненні злочину, 08.11.2014 року о 17.25 год. зателефонував до свого товариша - ОСОБА_14 і рідного брата ОСОБА_10 та домовився про зустріч поблизу промислового ринку, що по АДРЕСА_4 . Зустрівшись в обумовленому місці, неповнолітній ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , що його викрила ОСОБА_19 при вчиненні замаху на крадіжку, поєднаного з проникнення у житло останньої. З метою приховати раніше вчинений злочин, керуючись умислом вчинення умисного вбивства двох осіб, а саме ОСОБА_19 та її неповнолітнього сина ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яким вони спільно проживають у квартирі АДРЕСА_5 , переслідуючи корисливий мотив, неповнолітній ОСОБА_12 схилив до скоєння даного злочину ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , які погодились вчинити злочин. За попередньою змовою у групі осіб з ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , виконуючи роль організатора, ОСОБА_12 запропонував ОСОБА_10 скоїти умисне вбивство неповнолітнього ОСОБА_20 у безлюдному місці, а ОСОБА_14 - спільно з ним скоїти умисне вбивство ОСОБА_19 з метою приховати вчинений ним злочин та одночасно переслідуючи корисливий мотив: після вчинення умисних вбивств заволодіти майном та грошима потерпілих. Для реалізації спільного злочину неповнолітній ОСОБА_12 , ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_10 08.11.2014 року о 18.30 год. придбали в магазині «Мандарин», що по вул. Грушевського, 1 в м. Стебнику три пари матерчатих робочих рукавиць, які розділили між собою для вчинення злочину. Знаходячись разом, неповнолітній ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , здійснивши телефонні дзвінки о 18.40 та о 18.52 годин, викликали неповнолітнього ОСОБА_20 на зустріч. З метою реалізації спільного умислу ОСОБА_10 , відділившись від колег, зустрівся з ОСОБА_20 та, вводячи останнього в оману, відвів у безлюдне місце, а саме в закинуте складське приміщення недіючої бази «УВТК», що по АДРЕСА_6 . Перебуваючи у безлюдному місці, ОСОБА_10 , володіючи ножем, який мав при собі, реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства, несподівано для потерпілого за допомогою вказаного ножа почав наносити множинні удари в різні анатомічні ділянки тіла неповнолітнього ОСОБА_20 , в результаті чого спричинив неповнолітньому потерпілому колото-різані рани: на передньо-бокових поверхнях шиї з обох сторін (кількістю: 5 - зліва, 1 - справа); - на передній поверхні грудної клітки зліва 8 ран, одна з яких в другому міжребер`ї зліва між білягрудинною і середньо- ключичною лінією проникає в ліву плевральну порожнину з пошкодженням легені; - на задній поверхні грудної клітки з обох сторін 13 ран, дві з яких проникають в плевральні порожнини з пошкодженням легень і локалізуються в четвертому міжребер`ї справа по біляхребтовій лінії та в п`ятому міжребер`ї зліва по лопатковій лінії ; - 1 на правому та 3 на лівому передпліччі; - на зовнішній поверхні лівого стегна 1 рану, на передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки 1 рану, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 344 від 08.12.2014 року в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, являлись небезпечними для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до гострої зовнішньої і внутрішньої кровотечі та смерті, тобто умисно вбив ОСОБА_20 .

В цей час неповнолітній ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_19 , підійшли до квартири АДРЕСА_5 , де в прибудові неповнолітній ОСОБА_12 взяв знаряддя вчинення злочину - розвідний ключ для нанесення ушкоджень та разом почали чекати ОСОБА_19 . Близько 19 години 08.11.2014 року неповнолітній ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , діючи за спільним умислом, реалізовуючи умисли на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та приховання раніше вчиненого злочину, скориставшись темною порою доби, підійшовши збоку, здійснили напад на потерпілу ОСОБА_19 , яка підійшла до вхідних дверей своєї квартири, під час якого неповнолітній ОСОБА_12 за допомогою розвідного ключа наніс кілька ударів в ділянку голови потерпілої, в результаті чого спричинили ОСОБА_19 черепно-мозкову травму у вигляді багатоуламкового перелому кісток основи і склепіння черепа з крововиливами під тверду і м`яку мозкові оболонки та в речовину головного мозку, який згідно з висновком судово-медичної експертизи № 346 від 10.12.2014 року відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, являється небезпечним для життя в момент спричинення та в даному випадку спричинив смерть потерпілої, тобто умисно вбили ОСОБА_19 . Вчинивши умисні вбивства ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , неповнолітній ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 зустрілись по вул. Мельника м.Стебника Львівської області, біля торгового кіоску «У Гусака», де, пересвідчившись у виконанні умислу на вчинення умисного вбивства двох осіб, з метою приховати раніше вчинений злочин, спільно, закінчуючи реалізацію корисливого умислу, пішли до квартири АДРЕСА_5 , де ОСОБА_14 залишився на вулиці для подачі сигналу тривоги в разі викриття їхніх злочинних дій. Неповнолітній ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , підійшовши до тіла ОСОБА_19 , взявши в неї ключі, відчинили двері та проникли у квартиру, в результаті чого заволоділи: гаманцем вартістю 50 гривень з грошима в сумі 50 гривень, записником вартістю 5 гривень, золотим ланцюжком вартістю 1240 гривень, банківською карткою № НОМЕР_1 , ПАТ "Кредобанк" на ім`я ОСОБА_19 , банківською карткою № НОМЕР_2 , ПАТ "Укргазбанк" на ім`я ОСОБА_19 , а всього грошима та майном на загальну суму 1345 гривень, після чого покинули місце вчинення злочину.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_12 вчинив замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у житло, умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій) -злочини, передбачені ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, п.1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187 КК України.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій) - злочини, передбачені п.1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187 КК України.

Таким чином, ОСОБА_14 вчинив умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій)- злочини, передбачені п.1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115 ч.4 ст.187 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та адвокат ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 звернулися з апеляційними скаргами.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині призначення неповнолітньому ОСОБА_12 покарання змінити та призначити ОСОБА_12 за ч. 3 - ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Виключити з резолютивної частини вироку покликання призначення неповнолітньому ОСОБА_12 додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

На підтримку свої апеляційних вимог прокурор покликається на те, що неповнолітній ОСОБА_12 вчинив замах на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому, в силу ч. 3 ст. 68 КК України, покарання не може перевищувати двох третин строку максимального, передбаченого санкцією статті. Таким чином, ОСОБА_12 максимальне покарання за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України не може перевищувати чотири роки позбавлення волі, оскільки санкцією ч. 3 ст. 185 КК України передбачено покарання на строк від трьох до шести років позбавлення волі.

Крім цього, прокурор зазначає, що вимогами КК України не передбачено призначення неповнолітній особі додаткового покарання у виді конфіскації майна.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 виправдати.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказує, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки викладені у вироку суду обставини не відповідають обставинам, встановленим під час судового розгляду. Вважає, що вина ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не доведена. Вказує, що викладені у вироку показання потерпілої та свідків не відповідають показанням, які вони давали в ході судового слідства, а протокол огляду місця події від 9 листопада 2014 року не досліджений у повному об`ємі. Зазначає, що твердження суду про те, що винуватість ОСОБА_10 стверджується висновком трасологічної експертизи №5/146 від 31 березня 2015 року є необґрунтованим, оскільки у висновку експерт зазначає про неможливість категоричного вирішення питання, чи залишений на місці події слід низу взуття саме наданим кросівком «VEER SPORT» на праву ногу, вилученим 10 листопада 2014 року за місцем проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .

Як зазначає захисник, під час огляду трупа ОСОБА_20 і проведення експертизи №344 від 8 грудня 2014 року встановлено, що характер тілесних ушкоджень, наявних на трупі, не виключає можливість вчиняти які-небудь самостійні дії після отримання їх останнім. Заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_20 мало місце близько 19-20:00 год. 8 листопада 2014 року, а смерть наступила близько 04:00 год. 9 листопада 2014 року, оскільки смертельних ран не було. Більшість ранових каналів перпендикулярні до тіла і поверхневі, що вказує на високий зріст нападника (190 см і вище), що не відповідає зросту ОСОБА_10 . З огляду на те, що смерть настала від втрати крові, тому у цьому випадку є ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Крім цього, така кількість ударів по тілу в різні частини потерпілого ОСОБА_20 свідчить, що він активно оборонявся від нападника, однак на тілі обвинуваченого ОСОБА_10 не виявлено жодного ушкодження. При цьому на місці події виявлено серветку з кров`ю, яка не належить ні потерпілому, ні обвинуваченим.

На вилучених у ОСОБА_10 футболці та взутті, згідно з висновком експерта №1727/2014-ім від 8 грудня 2014 року, крові не виявлено; на штанях виявлено кров людини, але кому вона належить не встановлено, однак суд вважає, що цей доказ доводить вину ОСОБА_10 .

Крім цього, захисник ставить під сумнів той факт, чи саме свідками ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були проставлені підписи в протоколі огляду місця події від 9 листопада 2014 року. Для усуненні протиріч у показаннях вказаних свідків, суд з власної ініціативи запропонував ОСОБА_21 та ОСОБА_22 поставити підписи на чистому аркуші паперу, після цього порівняв підписи, які свідки поставили на аркуші паперу, з підписами, які є у протоколі огляду місця події від 9 листопада 2014 року, і підтвердив відповідність цих підписів без проведення відповідної експертизи. Сторона захисту вважає, що суд, у порушення вимог ст. 358 КПК України, вийшов за межі своєї компетенції. При цьому для перевірки, чи свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 підписували протокол огляду місця події від 9 листопада 2014 року необхідні спеціальні знання, однак суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Захисник вважає, що у суд у вироку виклав не фактичні обставини подій нападу на потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , а свідчення обвинуваченого ОСОБА_14 , які відображені у протоколі слідчого експерименту. Обвинувачений ОСОБА_14 в подальшому від своїх свідчень відмовився, оскільки вони були отримані зі застосуванням примусу. Крім цього, ОСОБА_14 не був присутній як під час застосування сили щодо ОСОБА_19 , так і щодо ОСОБА_20 , та, по суті, обмовив ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_14 суперечить показанням свідка ОСОБА_22 та висновку експерта №343/2014-мк від 26 січня 2015 року, які вказують на боротьбу потерпілої з нападником чи нападниками та наявність колото-різаних пошкоджень на її одязі.

На переконання апелянта, показання свідка ОСОБА_23 є суперечливими щодо вилучення ланцюжка та медальйона потерпілої ОСОБА_19 , що були вилучені різними процесуальними документами, а відтак такі є недопустимими доказами вини ОСОБА_10 .

З огляду на викладене, захисник ОСОБА_9 просить повторно дослідити: протокол огляду місця події від 9 листопада 2014 року, протокол обшуку від 10 листопада 2014 року, журнал допиту свідка ОСОБА_24 від 25 грудня 2014 року з аудіо відтворенням, протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_24 та протокол впізнання речей від 7 квітня 2015 року зі свідком ОСОБА_24 .

Крім цього, адвокат ОСОБА_9 зазначає, що ОСОБА_10 було затримано 9 листопада 2014 року, а не 10 листопада 2014 року, тобто строк відбування покарання обчислено неправильно. Також захисник вказує, що в разі перекваліфікації дій ОСОБА_10 на більш м`які статті (ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 185 КК України), при обранні міри покарання слід врахувати, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, працює медичною сестрою у лікувальному закладі, має позитивну характеристику за місцем роботи та проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

У доповненнях від 26 січня 2022 року до поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалити новий, яким його виправдати.

Покликається на те, що 5 жовтня 2017 року під час судового засідання відбулась зміна судді (складу суду), а також потерпілого. Розгляд справи був розпочатий спочатку, однак обвинуваченим не було роз`яснено їхніх прав, а також не з`ясовано, чи бажають вони проводити судовий розгляд за участю присяжних. Вважає, що цим порушено його право на захист та справедливий суд відповідно до ст. 384 КПК України.

Вказує, що усе обвинувачення ґрунтується на інтерпретації показань обвинуваченого ОСОБА_14 та неповнолітнього свідка ОСОБА_24 , які були надані під тиском працівників поліції. Суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення почеркознавчої експертизи підписів понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , підтвердив відповідність цих підписів без проведення відповідної експертизи, чим порушив вимоги ст. 358 КПК України. Стороною обвинувачення не була надана друга частина відеозапису про проведення огляду місця події в складському приміщенні в АДРЕСА_6 , про який клопотала сторона захисту.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_25 повідомив, що він був на роботі, яку закінчив о 19:00-19:30 год., а можливо й о 20:00 год., в цей час він не чув жодних шумів з місця складського приміщення. Перед тим, як іти додому, він оглядав складське приміщення, у ньому нікого не було. Не зважаючи на ці показання, суд зазначив у вироку про те, що у цьому місці і в цей час відбулось вбивство ОСОБА_20 .

Зазначає, що слідчий ОСОБА_26 не був уповноважений на проведення слідчих дій у цьому кримінальному провадження. Однак, в порушення кримінального процесуального законодавства, він проводив збір доказів у цій справі долучав докази, допитував підозрюваного ОСОБА_14 та неповнолітнього свідка ОСОБА_24 , призначав стаціонарну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_10 , витребовував записи з камер відео спостереження. Вважає отримані слідчим ОСОБА_26 докази недопустимими на підставі статей 86, 87 КК України.

Вказує, що у клопотанні про допит свідка (а.с. 166-168, т. 4) не обґрунтовано винятковості такої слідчої дії, допит особи проведено за відсутності сторони захисту, хоча на момент допиту йому та іншим обвинуваченим було оголошено підозру.

Вважає, що ланцюжок потерпілої ОСОБА_19 , нібито вилучений за місцем проживання ОСОБА_27 під час обшуку, є неналежним доказом, оскільки у протоколі огляду місця події (а.с. 132-147, т. 2) немає жодних даних про те, що на потерпілій є ланцюжок. Однак на фототаблиці до цього протоколу, яку заповнював слідчий ОСОБА_26 , на фото під №18 чітко видно ланцюжок. По зовнішньому вигляду видно, що це саме той ланцюжок, який був виявлений під час обшуку у квартирі ОСОБА_28 та який, на думку сторони обвинувачення, він викрав на місці події. Про наявність ланцюжка на місці події (виявлення труба ОСОБА_19 ) ствердив під час допиту у суді першої інстанції понятий ОСОБА_22 . На переконання обвинуваченого, що речовий доказ ланцюжок ОСОБА_19 був підкинутий працівниками поліції, про що ствердила і сама ОСОБА_27 в подальших заявах. Тому протокол обшуку квартири ОСОБА_27 є неналежним та недопустимим доказом.

Вказує, що суд першої інстанції не досліджував питання оцінки викраденого майна; потерпілі жодних документів про вартість викраденого у ОСОБА_19 майна не надали. Відтак для визначення його вартості слідчий був зобов`язаний призначити товарознавчу експертизу. За цих обставин, довідки з ПП «Золотар», КП «Ринок Прикарпаття» не можуть бути доказами підтвердження суми викраденого майна.

Як заявляє обвинувачений, у матеріалах кримінального провадження відсутня обґрунтована постанова прокурора, з встановленням неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, про визначення підслідності від одного органу (Дрогобицького МВ ГУМВС України) до іншого (СУ ГУМВС України у Львівській області). У справі є лише витяг з ЄРДР від 9 квітня 2015 року, здійснений начальником СУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_29 , де зазначено, що слідчими у справі є ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (а.с. 91-93, т. 11). Водночас, витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 4 жовтня 2021 року у справі №724/86/20). Вважає, що всі докази, які були зібрані слідчими СУ ГУМВС України у Львівській області є недопустимими та неналежними, а тому не можуть використовуватись як доказ його вини.

Зазначає, що висновки експертиз, на які суд покликається в обвинувальному вироку, навіть ті, що доводять його непричетність до інкримінованих злочинів, а деякі суперечать один одному, суд використав тільки з обвинувальним ухилом. Зокрема, суд бере до уваги слід низу взуття як доказ того, що він перебував на місці події, водночас, зазначаючи, що серветку зі слідами крові міг залишити хтось інший. Наведене свідчить про упередженість суду, адже слід низу взуття також міг залишити хтось інший, такі кросівки продаються на ринках і виготовлені не в одній парі. При цьому висновки судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_32 та ОСОБА_33 самі по собі свідчать лише про наявність у потерпілих тілесних ушкоджень і не можуть бути доказом його винуватості в заподіянні цих ушкоджень.

Також обвинувачений вказує, що прокурор ОСОБА_34 не мав належних повноважень на ведення справи щодо неповнолітнього обвинуваченого, оскільки був переведений до іншого відділу Львівської обласної прокуратури.

Зазначає, що суд переклав обов`язок доказування зі сторони обвинувачення на себе, чим фактично взяв на себе функцію підтримання обвинувачення, що суперечить нормам КПК України. Так, суд безпідставно відмовляв у задоволенні клопотань сторони захисту, відмовив у задоволенні відводу, виніс обвинуваченим найсуворіше покарання, при цьому незаконно застосував до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12 додаткове покарання конфіскацію майна.

Крім цього, при вивченні особи ОСОБА_10 суд не взяв до уваги обставин, що пом`якшують покарання, а саме те, що він одружений, має на вихованні малолітню дитину, на момент інкримінованого злочину працював.

Адвокат ОСОБА_11 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу інкримінованих злочинів.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник вказує на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Зокрема, вказує, що стороною обвинувачення не доведено винність ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Обвинувачення побудоване на припущеннях та вигаданих обставинах, які не підтверджуються дослідженими в суді доказами. Свідків учинення обвинуваченим вбивства ОСОБА_35 та інших інкримінованих злочинів немає, слідів ОСОБА_12 немає як у квартирі, такі і на вилучених з квартири предметах, які є речовими доказами, в тому числі тих, які інкримінуються як викрадені. У ході судового розгляду не здобуто даних про змову між обвинуваченими на вчинення інкримінованих їм злочинів. Не доведено ступеня участі, характеру дій та їхніх ролей, що є підставою для скасування обвинувального вироку.

Звертає увагу, що на місці події складського приміщення виявлено клаптик паперу зі слідами крові, який не належить жодному з обвинувачених та особам, які померли. Можливо, це якраз сліди крові вбивці ОСОБА_35 , однак це питання судом у межах кримінального провадження не досліджено. Аналогічно не встановлено приналежності конкретній особі слідів слини на недопалках, виявлених в складському приміщенні у м. Стебник.

Як зазначає апелянт, обвинувачений ОСОБА_12 вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав. Аналогічно вину у вчиненні інкримінованих їм злочинів не визнали обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , однак ця позиція жодним чином не підтверджує їхню винуватість.

На переконання сторони захисту, показання потерпілої ОСОБА_36 щодо викрадення ювелірних прикрас та грошових коштів її матері ОСОБА_19 підтверджують, що до цих злочинів ОСОБА_12 відношення не має. Вказує, що в основу обвинувачення та визнання ОСОБА_12 винним не можуть бути покладені: показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_37 , оскільки такі свідчать про незаконність огляду місця події, відтак протокол огляду місця події складського приміщення є недопустимим доказом; свідка ОСОБА_25 , які суперечать обставинам обвинувального акту, адже вказаний свідок зазначив, що у час вбивства ОСОБА_20 він не чув ніякого шуму зі складського приміщення, оглядав таке, щоб ніхто у ньому не залишився; свідка ОСОБА_38 , яка жодних конкретних обставин, що становлять предмет доказування по вбивству, розбійному нападу та крадіжці не повідомила; свідків ОСОБА_39 та ОСОБА_40 , які, будучи працівниками міліції, у своїх показаннях не повідомляють обставин, при яких вчинялись інкриміновані обвинуваченим злочини; свідка ОСОБА_24 , який не чув розмови між хлопцями про вбивство ОСОБА_41 , не знав чиї кросівки та не бачив на джинсах ОСОБА_10 слідів крові, ці показання його змусили надати працівники міліції під час допиту вночі, не роз`яснивши право мати захисника; свідка ОСОБА_42 , яка побачила неповнолітнього сина ОСОБА_24 у міліції прикованим кайданками до батареї; свідка ОСОБА_23 , який, будучи працівником міліції, не був свідком будь-яких протиправних дій обвинувачених, розповів про обставини проведення слідчих та процесуальних дій; свідка ОСОБА_43 , який можливості спостерігати під час обшуку за діями усіх міліціонерів не мав; свідка ОСОБА_44 , який, будучи понятим, під час обшуку у квартирі сидів на кухні, моменту виявлення ланцюжка не бачив, вперше побачив ланцюжок, коли його на стіл поклали міліціонери; свідка ОСОБА_45 , який повідомив, що слідчих експериментів не було, не чув, щоб ОСОБА_24 роз`яснювались якісь права, відтак протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_24 не може бути допустимим в силу вимог ч. 7 ст. 97 КК України; свідка ОСОБА_46 , який проводив огляд місця події квартири вбитої ОСОБА_19 , та не зміг пояснити, чому немає повного відео з місця події, чому не звернувся з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, не зафіксував спосіб фіксації та виготовлення зліпку низу взуття, не пронумерував слід низу взуття, не пояснив, чому на відео не представлено понятих та не встановлено їх анкетних даних; свідка ОСОБА_47 , який не зміг пригадати, чому відеозапис є неповним, не пам`ятає, що безпосередньо робилось у квартирі; свідків ОСОБА_48 та ОСОБА_49 , оскільки незрозуміло, як їхні показання підтверджують винуватість ОСОБА_12 .

Вважає недопустимим доказом протокол огляду місця події від 9 листопада 2014 року, оскільки відеозапис огляду місця події, який містився на DVD-диску, не може бути оригіналом запису процесуальної дії. У протоколі не описано спосіб фіксації та виготовлення відбитку сліду низу взуття. Цей слід не пронумерований у протоколі та взагалі жодним чином не описаний. Звертає увагу, що вилучені під час огляду речі є тимчасово вилученим майном, однак слідчий з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна до слідчого судді не звертався.

Покликається на те, що у ході допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_21 , який був понятим, повідомив, що не знає, що робили працівники міліції на місці події, оскільки йому стало погано. Відтак огляд місця події був проведений незаконно. Допитаний свідок ОСОБА_22 повідомив, що біля потерпілої був шматок ланцюжка, який лежав збоку. Іншим понятим був ОСОБА_21 , який у той час був п`яний. Він на місці події постійно не був, виходив на вулицю. Свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , оглянувши протокол огляду місця події, вказали на належність їм одних і тих самих підписів у протоколі. Водночас, суд відмовив стороні захисту у призначенні судово-почеркознавчої експертизи.

Зазначає, що на фототаблиці до протоколу огляду місця події немає ланцюжка, про який вказують обидва поняті та один працівник міліції. За таких обставин, дані протоколу огляду місця події, фототаблиці та відеозапису не підтверджують винність ОСОБА_12 та не можуть бути покладені в основу цього вироку.

Також недопустимим доказом є протокол огляду місця події від 9 листопада 2014 року, проведений у складському приміщенні у м. Стебник, що стверджується показаннями свідка ОСОБА_37 , оскільки була порушена процедура проведення огляду місця події у присутності двох понятих.

Звертає увагу, що наявність ухвал слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, вилучених під час огляду місця події, не може бути належним аргументом законності та легалізації процесу виявлення та вилучення речей і предметів, адже немає легалізації виконання цих ухвал шляхом складення протоколу про тимчасовий доступ та дозвіл на вилучення цих речей та предметів.

Стосовно протоколу огляду місця події від 10 листопада 2014 року за участю ОСОБА_14 захисник зазначає, що останній в суді подав письмову заяву про те, що на нього чинився психологічний тиск з боку працівників міліції, тому він обмовив себе та інших обвинувачених. Протокол обшуку в квартирі ОСОБА_50 від 10 листопада 2014 року оцінено упереджено, оскільки на вилучених під час обшуку речах: джинсах, кросівках, кухонних ножах та інших предметах слідів, які б підтверджували обставини кримінального провадження, не виявлено. Протокол обшуку квартири АДРЕСА_7 , якою користувалась ОСОБА_51 , та заява ОСОБА_51 про добровільну видачу речей, є недопустимими доказами, оскільки обшук проводився у нічну пору доби. ОСОБА_51 зверталась в органи прокуратури з заявою щодо незаконних дій працівників міліції, у якій зазначила, що працівники міліції чинили на неї психологічний тиск, змушували зізнатись у тому, чого вона не знала. Здивувалась, що у неї в квартирі знайшли горнятко з ланцюжком. Під час друкування показань від її імені працівники міліції нав`язували конкретний зміст показань, переконували, що вона говорить неправду, постійно тиснули на неї.

Як зазначає апелянт, протокол обшуку від 10 листопада 2014 року за місцем проживання ОСОБА_14 , заява ОСОБА_10 від 10 листопада 2014 року не є джерелом доказів вини ОСОБА_12 . Протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_14 від 10 листопада 2014 року є недопустимим доказом, оскільки слідчий незаконно попередив ОСОБА_14 , який перебував у статусі підозрюваного, про кримінальну відповідальність за неправдиві показання. Тобто його не повідомили про право не свідчити проти себе. Крім того, ОСОБА_14 заявив про вчинений на нього психологічний тиск з боку правоохоронців. Також недопустимим доказом є журнал допиту свідка ОСОБА_24 , оскільки під час допиту цього свідка істотно порушено вимоги ст. 225 КПК України. Допит вказаного свідка проводився у відсутності сторони захисту. В суді свідок ОСОБА_24 надав вичерпні показання щодо застосування працівниками міліції до нього фізіологічного та психологічного тиску, незаконного утримання в міліції, приковування кайданками до батареї.

Захисник наголошує, що висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_19 №346 від 10 грудня 2014 року не вказує, хто спричинив їй тілесні ушкодження. Водночас, у судовому засіданні експерт ОСОБА_52 повідомив, що якби потерпілій була надана своєчасна медична допомога, вона б могла залишитись живою. Конкретне знаряддя спричинення тілесних ушкоджень не назвав. Не вказав, хто спричинив ушкодження ОСОБА_19 . Аналогічно, висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_20 №344 від 8 грудня 2014 року не вказує, хто спричинив йому тілесні ушкодження. У судовому засіданні експерт ОСОБА_52 повідомив, що у ОСОБА_20 було багато поверхневих тілесних ушкоджень, миттєвої смерті не було, від моменту спричинення тілесних ушкоджень до настання смерті пройшов час понад 1 годину до 4 годин. Якщо б надали медичну допомогу, зупинили кровотечу, людина могла б залишитись живою. Не вказав, хто спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_20 .

Крім цього, захисник ОСОБА_11 вважає недопустимими інші докази у справі, а саме: висновок медичної експертизи №149 від 23 березня 2015 року, оскільки ОСОБА_14 під час судового розгляду заперечив показання, оформлені від його імені на досудовому розслідуванні; висновок експерта №343/2014-мк від 26 січня 2015 року, адже на одязі ОСОБА_19 було виявлено колото-різані пошкодження, водночас, судово-медична експертиза не зафіксувала тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_19 ; висновок трасологічної експертизи №5/146 від 31 березня 2015 року, оскільки згідно з висновком вирішити питання категорично, чи залишений слід низу взуття саме наданим кросівком «Веер Спорт» на праву ногу, не представляється можливим, до того ж, з оглянутого в судовому засіданні відео огляду місця події на АДРЕСА_3 , не видно виявлення, фіксації та вилучення зазначеного сліду взуття; висновки імунологічної експертизи №1735/2014-ім від 17 грудня 2014 року, №1731/2014-ім від 31 грудня 2014 року, висновок комплексної молекулярно-генетичної, дактилоскопічної, трасологічної експертизи волокон і волокнистих матеріалів №10/536 від 26 лютого 2015 року, висновок експертизи волокон №3/1472 від 26 лютого 2015 року, висновок експерта №1727/2014-ім від 8 грудня 2014 року, висновок експерта №1728/2014-ім від 18 грудня 2014 року, висновки імунологічних експертиз №1736/2014-ім від 18 грудня 2014 року, висновок імунологічної експертизи №296/2015-ім від 6 березня 2015 року, висновок експерта №1737/2014-ім від 24 грудня 2014 року, висновок медико-криміналістичної експертизи №50/2015-мк від 24 березня 2015 року, висновок трасологічної експертизи №5/1802 від 1 квітня 2014 року, висновок імунологічної експертизи №413/2015-ім від 30 березня 2015 року, оскільки вказані докази є некоректними, упередженими, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не доводять вини ОСОБА_12 .

Апелянт зазначає, що протоколи впізнання речей не вказують, хто вчинив крадіжку речей. Крім цього, протокол впізнання речей від 7 квітня 2015 року не є джерелом доказів, оскільки свідок ОСОБА_24 у судовому засіданні повідомив, що перед впізнанням йому показав міліціонер, на які кросівки вказати.

Аналогічно вказує, що довідки по вхідних та вихідних дзвінках засобів мобільного зв`язку з абонентських номерів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 в період часу з 8 по 9 листопада 2014 року не підтверджують обставин інкримінованих обвинуваченим злочинів, не містять змісту розмов, які проводили ці абоненти.

Вказує, що висновок службового розслідування за скаргами ОСОБА_51 та ОСОБА_10 не є джерелом доказів, адже службове розслідування проводив працівник УКР ГУМВС України у Львівській області, який зацікавлений у розкритті злочину.

Стосовно протоколу огляду речей від 7 квітня 2015 року зазначає, що цей протокол недопустимий та сумнівний доказ, адже речові докази, вилучені незаконно під час огляду місця подій та обшуків, не легалізовані у встановленому КПК порядку.

Крім цього, захисник зазначає, що в судовому засіданні брав участь прокурор ОСОБА_34 , який не уповноважений на участь у кримінальних провадженнях щодо неповнолітніх обвинувачених. Вказує, що обвинуваченим не було роз`яснено право про розгляд справи судом присяжних. Всупереч вимогам ст. 496 КПК України, у судових дебатах не виступав представник служби у справах дітей з приводу найбільш доцільних заходів щодо обвинуваченого з метою його перевиховання. Покликається на те, що обвинуваченому ОСОБА_12 у порушення вимог п.4 ч. 3 ст. 102 КК України за ст. 187 КК України призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі, за обставин, коли ця норма передбачає призначення покарання не більше 10 років.

Також захисник заявив клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні.

У доповненнях від 17 грудня 2020 року до поданої апеляційної скарги захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , покликається на те, що згідно з отриманою на адвокатський запит інформацією з Львівської обласної прокуратури прокурор ОСОБА_34 , який брав участь у цьому кримінальному провадженні, починаючи з серпня 2015 року до часу винесення оскарженого вироку (15.04.2019 року), не був уповноважений брати участь у розгляді кримінальних проваджень щодо неповнолітніх, оскільки не працював у цей період у відділі ювенальної юстиції прокуратури Львівської області.

Крім цього, адвокат вказує на те, що текст проголошеного у судовому засіданні вироку відрізняється від тексту вироку, наявного у матеріалах кримінального провадження. У наявному у матеріалах кримінального провадження вироку зазначені дані, які не оголошувалися під час проголошення вироку, зокрема не зачитано у деяких випадках ініціали учасників судового провадження. Замість деяких зазначених у вироку слів зачитано інші слова, а деякі слова не було оголошено. Захисник вважає, що вказані порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно до вимог закону є підставами для скасування оскаржуваного вироку.

Адвокат ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок суду щодо ОСОБА_14 скасувати та визнати його невинним у пред`явленому обвинуваченні та виправдати.

Вказує, що оскаржений вирок є незаконним, необґрунтованим та внутрішньо суперечливим через численні порушення кримінального процесуального закону. Зокрема, вказує, що стороною обвинувачення під час розгляду цієї справи не представлено жодного доказу, який би прямо доводив вину ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому діянь, на його винуватість не вказують ні допитані свідки, ні досліджені судом речові докази та документи, ані висновки експертиз. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази щодо наявного у ОСОБА_14 умислу на вчинення вбивства двох осіб, його умисел не охоплював дії решти обвинувачених, він не бажав настання таких наслідків, тобто мав місце ексцес виконавців. Вважає, що ексцес виконавців доводиться актом судово-психіатричної експертизи ОСОБА_14 №204 від 24 грудня 2014 року, в якому зазначається, що ОСОБА_14 в період інкримінованих йому дій не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наслідком такого стану ОСОБА_14 , на переконання сторони захисту, могло бути вбивство на його очах ОСОБА_19 . Крім цього, ОСОБА_14 не міг знати, що відбувається в приміщенні бази УВТК в м. Стебник 8 листопада 2014 року, оскільки присутнім там не був.

Звертає увагу, що звинувачення ОСОБА_14 у скоєнні кримінальних правопорушень побудовано лише на його зізнаннях, отриманих на досудовому слідстві. Інших доказів його провини досудовим слідством не здобуто. В процесі судового розгляду ОСОБА_14 категорично заперечив, що він добровільно та невимушено давав показання на досудовому слідстві. У суді він оголосив заяву, в котрій зазначив, що працівники Дрогобицького ВП чинили на нього фізичний тиск задля отримання від нього явки з повинною про вчинене вбивство Лабойків та показань проти обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ; просив суд не брати до уваги надані ним показання та зібрані на досудовому розслідуванні за його участі докази до уваги, оскільки вони є недопустимими. З огляду на це сторона захисту заявила клопотання про визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 10 листопада 2014 року недопустимим доказом. При цьому вказана слідча дія була проведена в нічний час доби, тобто з 22:00 год. до 06:00 год., що є не припустимим.

Як зазначає апелянт, жоден із допитаних 25 свідків не надав суду будь-якої доказової інформації, яка б вказувала на винуватість ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_15 частково підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, при цьому просив вирок щодо засудження ОСОБА_12 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку зі смертю обвинуваченого, у решті вирок суду першої інстанції просив залишити без змін. Частково заперечив проти задоволення апеляційних скарг, поданих в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , з доповненнями до них; просив виключити з мотивувальної частини вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської область від 15 квітня 2019 року покликання на журнал допиту свідка ОСОБА_24 в порядку ст. 225 КПК України з аудіо записом, протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_24 від 22 січня 2015 року та протокол впізнання речей від 7 квітня 2015 року, проведеного з ОСОБА_24 .

Обвинувачені ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_17 , обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник ОСОБА_16 , захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах померлого неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12 , законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_18 підтримали подані апеляційні скарги з доповненнями до них та просили такі задовольнити. Заперечили стосовно апеляційної скарги прокурора, однак зазначили про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_12 у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_14 просив вирок суду першої інстанції щодо нього залишити без змін, оскільки його «все влаштовує», від надання показань у суді апеляційної інстанції відмовився. Захисник ОСОБА_16 підтримав позицію обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_53 та її представник ОСОБА_54 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційних скарг, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

Служба у справах дітей Дрогобицької міської ради та Дрогобицький ВП ГУНП у Львівській області (служба ювенальної превенції) явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, хоча про проведення апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та поданих до них доповнень, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, за які їх засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілої ОСОБА_36 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_37 , ОСОБА_25 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_55 , ОСОБА_24 , ОСОБА_42 , ОСОБА_23 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_56 , ОСОБА_48 та ОСОБА_49 , експертів ОСОБА_47 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 9 листопада 2014 року з фототаблицею до нього та диском із відеовідтворенням, проведеним у квартирі АДРЕСА_5 , де було виявлено труп ОСОБА_19 ; протоколом огляду місця події від 9 листопада 2014 року з фототаблицею до нього та диском із відеовідтворенням, проведеним по АДРЕСА_6 , яким є складське приміщення колишнього спортивно-мисливського клубу, де було виявлено труп ОСОБА_20 ; протоколом огляду місця події від 10 листопада 2014 року, проведеним з участю підозрюваного ОСОБА_14 ; протоколом проведення обшуку в квартирі ОСОБА_50 від 10 листопада 2014 року в АДРЕСА_1 ; заявою ОСОБА_51 про добровільну видачу речей та протоколу проведення у неї обшуку від 10 листопада 2014 року в АДРЕСА_8 ; протоколом обшуку у квартирі ОСОБА_14 від 10 листопада 2014 р. у АДРЕСА_9 ; заявою ОСОБА_10 від 10 листопада 2014 року про добровільну видачу одягу; протоколом проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_14 від 10 листопада 2014 року та диском з відеозаписом; журналом допиту свідка ОСОБА_24 із аудіо відтворенням від 25 грудня 2014 року в порядку ст. 225 КПК України, проведеного слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова; протоколом слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_24 з відеовідтворенням від 22 січня 2015 року; висновком судово-медичної експертизи №346 від 10 грудня 2014 року щодо тілесних ушкоджень на тілі трупа ОСОБА_19 ; висновком судово-медичної експертизи №344 від 8 грудня 2014 року щодо тілесних ушкоджень на тілі трупа ОСОБА_20 ; висновком судово-медичної експертизи №149 від 23 березня 2015 року щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень у вигляді черепно-мозкової травми, виявленої на трупі ОСОБА_19 ; висновком експерта №343/2014-мк від 26 січня 2015 року щодо проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_19 ; висновком трасологічної експертизи №5/146 від 31 березня 2015 року; висновком судово-імунологічної експертизи №1735/2014-ім від 17 грудня 2014 року; висновком судово-імунологічної експертизи № 1731/2014-ім від 31 грудня 2014 року; висновком молекулярно-генетичної експертизи №10/536 від 26 лютого 2015 року; висновком експерта №3/1472 від 26 січня 2015 року; висновком судово-імунологічної експертизи № 1727/2014-ім від 08 грудня 2014 року; висновком експерта № 1728/2014-ім від 18 грудня 2014 року; висновком експерта №1736/2014-ім від 18 грудня 2014 року; висновком судово-імунологічної експертизи №296/2015-ім від 06 березня 2015 року; висновком експерта №1737/2014-ім від 24 грудня 2014 року; висновком медико-криміналістичної експертизи №50/2015-мк від 24 березня 2015 року; висновком трасологічної експертизи №5/1802 від 31 березня 2015 року; висновком експерта № 413/2015-ім від 30 березня 2015 року; висновком експерта № 709 від 12 листопада 2014 року; протоколом впізнання речей від 04 квітня 2015 року та фототаблицею до нього, за участю потерпілого ОСОБА_59 ; протоколом впізнання речей від 07 квітня 2015 року та фототаблицею до нього за участю свідка ОСОБА_24 ; висновком службового розслідування за скаргами ОСОБА_51 та ОСОБА_10 ; протоколом огляду речей від 07 квітня 2015 року та фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час проведення ОМП 09 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_6 (місце виявлення трупа ОСОБА_20 ) від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час проведення ОМП 09 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_3 (місце виявлення трупа ОСОБА_19 ) від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час проведення обшуку 10 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 (за місцем проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ) від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час проведення обшуку 10 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_9 (за місцем проживання ОСОБА_14 ) від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час проведення обшуку 10 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_8 (за місцем тимчасового проживання ОСОБА_51 ) від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей, які працівникам міліції добровільно видав 10 листопада 2014 року ОСОБА_10 ; фототаблицею до протоколу огляду речей, які були виявлені і вилучені під час слідчого експерименту з ОСОБА_14 10 листопада 2014 року, адреса Львівська область вул. Грушевського, 6 від 07 квітня 2015 року; фототаблицею до протоколу огляду речей (біологічних зразків: зразків крові, змивів з рук, змивів речовин бурого кольору та інших, що були вилучені в ході розслідування даного провадження) від 07 квітня 2015 року; та фото таблицею до протоколу огляду речей (магнітних носіїв-дисків, на яких зафіксовані слідчі дії та інша інформація) від 07 квітня 2015 року; постановою про визнання їх речовими доказами у справі; даними довідок по вхідних та вихідних дзвінках засобів мобільного зв`язку з абонентського номеру ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , в період часу з 08 листопада 2014 року 09 листопада 2014 року, зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції, а також речові докази: один змив РБК, дванадцять недопалків, серветку з РБК, полімерна пляшка з залишками речовини, полімерний пакет з надписом «Соffе», два зліпки слідів низу взуття, зв`язка ключів 5 шт., одяг (куртка, светр, майка, штани джинсові та кросівки), пластмасовий коврик з РБК, два відліпи зі слідами низу взуття, два відрізки зі слідами структури матеріалу, три змиви РБК, мікрооб`єкти схожі на волосся з РБК, мікрооб`єкти з холодильника, ніж розкладний і два кухонних ножа, газовий ключ, одяг трупа ОСОБА_32 (шарф, светр-гольф, майка, штани, колготи жіночі, пара черевик), серцевина замка вхідних дверей з ключем, чотири пари джинсових штанів, чотири кухонних ножа, п`ять пар кросівок, дві гільзи патронів, пара туфель, чотири пари кросівок, пара зимових туфель, джинсові штани, клітчасту сорочку, светр, керамічна кружка, скляна банка з прозорою та білою речовиною, матерчаста кепка сірого кольору, одинадцять кухонних ножів, чоловічий светр, дві щітки для чистки одягу, рушник, таз для прання, пара кросівок, джинсові штани, футболка, три пари господарських рукавиць, записник-блокнот, гаманець з шкірзамінника з фотокартками, дві банківські картки «Укргазбанк» та «Кредобанк».

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості: ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, як скоєння замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у житло, умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаним із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій); ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував їх дії за п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, як умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіянні смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаним із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій).

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про недоведеність вчинення ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 інкримінованих їм кримінальних правопорушень свого підтвердження не знайшли.

Так, у ході апеляційного розгляду судом досліджено докази відповідно до переліку, узгодженого зі сторонами кримінального провадження, зокрема: протокол огляду місця події від 09 листопада 2014 року у м. Стебник на вул. Дрогобицькій, 61а (Спортивно-мистцький клуб «Сіменс» - місце вбивства ОСОБА_20 ); протокол огляду місця події від 09 листопада 2014 року у АДРЕСА_3 (місце вбивства ОСОБА_19 ); протокол обшуку від 10 листопада 2014 року за місцем проживання ОСОБА_51 за адресою: АДРЕСА_10 ; заяву ОСОБА_51 про добровільну видачу речей, у т.ч. ланцюжка, принесеного ОСОБА_10 ; протокол огляду місця події від 10 листопада 2014 року у м. Стебник на вул. Грушевського біля буд. №6; висновок експерта №5/146 від 31 березня 2015 року (трасологічна експертиза сліду низу взуття); протокол слідчого експерименту від 10 листопада 2014 року за участю ОСОБА_14 ; постанову заступника начальника слідчого управління ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_60 про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 09 листопада 2014 року, постанову в.о. прокурора Прокуратури Львівської області ОСОБА_61 про визначення місця проведення досудового розслідування; скарги ОСОБА_51 та ОСОБА_10 на незаконні дії працівників поліції; висновок службового розслідування від 20 грудня 2014 року, згідно з яким службове розслідування за зверненнями ОСОБА_51 та ОСОБА_10 припинено.

Посилаючись на неналежність доказів, зокрема протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року у АДРЕСА_3 (місце вбивства ОСОБА_19 ), захисники ставлять під сумнів підписи понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 у вказаному протоколі, з огляду на що клопотали про призначення почеркознавчої експертизи.

Частиною 1 ст. 332 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Чинний кримінальний процесуальний закон визначає випадки, коли призначення експертизи є обов`язковим, що визначено ч. 2 ст. 242 КПК України, в решті випадків задоволення чи відмова у задоволенні клопотання сторони про призначення експертизи за клопотанням сторони належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, законодавець наділив суд повноваженнями встановлювати доцільність призначення експертизи у кримінальному провадженні.

Як слідує з Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 №53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису.

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення досліджень орган, який призначив експертизу (залучив експерта), повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Важливо, щоб розрив у часі виконання зразків та досліджуваного документу був мінімальним. Ця вимога викликається тим, що в основі формування почерку лежить вироблення та автоматизація стрункої системи навичок, яка володіє стійкістю. Але стійкість ця відносна, тому що ознаки почерку піддаються змінам у часі.

ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були понятими під час огляду місця події, який мав місце 09 листопада 2014 року, та, відповідно, засвідчили підписами протокол огляду у той самий час. Тобто з цього моменту і до сьогодні минуло понад десять років, що ускладнює як відібрання зразків їхніх підписів відповідно до визначених рекомендаціями вимог, так і проведення самої експертизи.

Відтак, враховуючи, складність відібрання зразків підписів, з огляду на давність проставлення таких, колегія суддів вбачає це однією з перешкод для призначення почеркознавчої експертизи.

Втім, наведене не визначальним при вирішенні клопотання сторони захисту.

Так, указане питання постало через необхідність перевірки справжності підписів понятих у протоколі огляду місця події та, відповідно, перевірки факту їх присутності під час огляду місця вбивства ОСОБА_19 .

За своєю суттю огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.

За змістом статей 234, 237 КПК України, обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу (справа №514/662/14-к, №203/232/17), що понятий - це незаінтересована в результатах кримінального провадження особа, яку запрошує слідчий або прокурор для участі у слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення. При цьому наявність вимоги про незаінтересованість понятого у справі свідчить про те, що законодавець із самого початку розглядає понятого не тільки як виконувача виключно посвідчувальної функції, але й як суб`єкта пізнавальної діяльності, оскільки його заінтересованість може призвести до необ`єктивного результату проведення слідчих дій. Участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття під час провадження слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування в процесуальних документах. Свідчення понятого базуються на обставинах, свідком яких він був. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 10 березня2021 року у справі № 425/217/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 194/1437/15-к.

На виконання вказаних вимог закону, під час проведення огляду місця події у АДРЕСА_3 , були залучені поняті ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , що стверджується як показаннями самих понятих, допитаних у статусі свідків у суді першої інстанції, так і відеозаписом, долученим до протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року.

Складений за результатами цієї слідчої дії протокол відповідає вимогам ст. 104 КПК України, такий підписаний учасниками цієї слідчої дії, в тому числі й понятими ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

На переконання колегії суддів, сумнів захисників у підписах понятих не може бути підставою для визнання такого доказу ані неналежним, оскільки наявна у протоколі огляду місця події інформація входить до предмету доказування, ані недопустимим, оскільки вказаний доказ отриманий у порядку, встановленому КПК України, і під час його отримання не було допущено істотного порушення прав та свобод людини, як того вимагає ст. 87 КПК України.

На противагу доводам апелянтів, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , засвідчивши факт, зміст та результати проведення огляду місця події за місцем убивства ОСОБА_19 , виконали покладені на них обов`язки понятих. Сумнівів у їх присутності на місці події, відсутності зауважень до протоколу огляду та його засвідчення в апеляційного суду не виникло, відтак відсутні підстави для призначення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні.

Водночас, покликання апелянтів на перебування понятого ОСОБА_21 у стані алкогольного сп`яніння, як і те, що обидва поняті на місці постійно не були, а виходили на вулицю, жодними доказами не підтверджене.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_11 про недопустимість протоколу огляду місця події, проведеного у квартирі ОСОБА_19 , оскільки у ньому не зазначений носій інформації, на який здійснювалась відеофіксація огляду місця події з трупом ОСОБА_19 , не вказано всіх учасників проведення цієї слідчої дії, а також виготовлення відбитку низу взуття, то з урахуванням встановлених обставин, те, що вказаний слід взуття вилучався, і всі учасники слідчої дії підтвердили правильність складання відповідного протоколу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведення огляду місця події (квартира АДРЕСА_5 ) відбулась у порядку ст. 237 КПК України. Як правильно вказав місцевий суд, незначні неточності не можуть бути підставою для визнання цього доказу недопустимим у розумінні ст. 87 КПК України.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у протоколі огляду місця події, згідно з вимогами ст. 103 КПК України, необхідно зазначити, зокрема про отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи, вилучені речі та документи і спосіб їх ідентифікації. Тобто у такому не вказується спосіб фіксації та виготовлення, зокрема, зліпків низу взуття.

У свою чергу, як слідує з протоколу огляду та долученої до нього фототаблиці, на фото №39 зафіксовано вигляд сліду низу взуття на поверхні підлоги, попелу, що поряд з п`єцом в кімнаті №1. Вказаний слід сфотографований з масштабною лінійкою. Крім цього, на фото №40 зафіксовано вигляд п`єцу та розташованого біля нього попелу в кімнаті №1, де і було виявлено слід взуття. У протоколі вказано, що в ході огляду місця події за адресою: кв. АДРЕСА_5 , вилучено 2 ВППС із слідами низу взуття (т. 2, а.с. 145, 168).

Згідно з висновком трасологічної експертизи №5/146 від 31 березня 2015 року, експерту на дослідження було надано, зокрема: два відрізки темної дактилоплівки з відкопійованими на них слідами низу взуття, які були вилучені 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на АДРЕСА_3 .

Фрагмент сліду низу взуття на відрізку темної дактилоплівки №2, розмірами 75х60мм, який був вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на АДРЕСА_3 , придатний для встановлення групової належності взуття, яке його залишило. Фрагмент сліду низу взуття на відрізку темної дактилоплівки, розмірами 75х60 мм, який був вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на АДРЕСА_3 , залишений взуттям потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , не взуттям, вилученим 10 листопада 2014 року за місцем проживання підозрюваних ОСОБА_12 , ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 , та за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_14 на АДРЕСА_9 (т. 4, а.с. 110-122).

Водночас, фрагмент сліду низу взуття на відрізку темної дактилоплівки №1, розмірами 300х180мм, який був вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на АДРЕСА_3 , залишений взуттям на праву ногу і придатний для встановлення групової належності взуття, яке його залишило. Слід низу взуття на відрізку темної дактилоплівки №1, розмірами 300х180 мм, який був вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на АДРЕСА_3 , залишений кросівком «SYSTEM FORMOTION tm» на праву ногу, вилученим 10 листопада 2014 року за місцем проживання підозрюваних ОСОБА_12 та ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 .

У ході дактилоскопічної експертизи експерт, на виконання вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, детально сфотографував загальний вигляд упакувань слідів взуття, наданих на дослідження, зображення слідів низу взуття, відкопійованих на відрізках темної дактилоплівки №1 та №2, слідів низу взуття, зафіксованих у зліпках №1 та №2, вигляд взуття, вилученого у ході оглядів місця події за місцем убивств, а також за місцем проживання підозрюваних; детально описав проведені дослідження та дійшов висновків, які виклав у висновку №5/146 від 31 березня 2015 року.

Висновок експерта є однозначним, з такого, шляхом зіставлення фото №39 з виглядом сліду низу взуття, зафіксованого на поверхні підлоги, попелу, що поряд з п`єцом в кімнаті №1 за адресою: кв. АДРЕСА_5 (т. 2, а.с. 168) , з рисунком 4 «зображення (пряме) сліду низу взуття, який відкопійований на відрізок темної дактилоплівки №1 розмірами 300х180 мм та вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події на вул. Дрогобицькій, 46/6 у м. Стебник Львівської області» (т. 4, а.с. 112), можна візуально встановити, що експертом досліджувався той самий слід низу взуття, який, як встановлено експертом, залишений кросівком «SYSTEM FORMOTION tm» на праву ногу, вилученим 10 листопада 2014 року за місцем проживання підозрюваних ОСОБА_12 та ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 .

За цих обставин, протокол огляду місця події, проведеного за адресою: кв. АДРЕСА_5 , відповідає установленим чинним законодавством вимогам щодо його складення, а наданий за результатами проведення трасологічної експертизи висновок є чітким та однозначним, тому відсутні підстави для визнання цих доказів недопустимими.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 покликається також на те, що висновок трасологічної експертизи №5/146 від 31 березня 2015 року не доводить вини ОСОБА_10 у інкримінованих йому злочинах, оскільки експерт вказав про неможливість категоричного вирішення, чи залишений цей слід низу взуття саме наданим кросівком «Veer Sport» на праву ногу через відсутність в сліді комплексу індивідуально-характерних ознак. Втім, у цьому ж висновку експерт зазначив, що слід низу взуття, зафіксований у зліпку №1, який був вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події в складських приміщеннях на АДРЕСА_6 , залишений кросівком на праву ногу з такою ж конструкцією, розмірами та малюнком підошви, як і підошва кросівка «Veer Sport» на праву ногу, вилученого 10 листопада 2014 року, за місцем проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , на АДРЕСА_1 . ( т. 4, а.с. 110-122).

Загальновідомо, що взуття, окрім взуття індивідуального пошиву, виготовляється не в єдиному екземплярі, відтак низ взуття, у цьому випадку кросівка «Veer Sport», не може мати індивідуально-характерних ознак. Наведене, однак, не спростовує, що у складському приміщенні, де виявлено труп ОСОБА_20 , у вказаних кросівках перебував саме ОСОБА_10 , оскільки наведене підтверджується іншими доказами у справі у їх сукупності.

Стосовно доводів адвоката ОСОБА_11 про недопустимість протоколу огляду місця події, проведеного у складському приміщенні у м. Стебник, оскільки була порушена процедура проведення огляду у відсутності двох понятих, то такі є неспроможними.

Як слідує з протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року, проведеного у м. Стебник на вул. Дрогобицькій, 61а (Спортивно-мистецький клуб «Сіменс»), під час проведення огляду були залучені два поняті: ОСОБА_25 та ОСОБА_62 , що стверджується як підписами вказаних осіб у протоколі, так і їх показаннями наданими суду першої інстанції, зокрема, свідок ОСОБА_25 вказав, що під час огляду місця події, окрім нього, був залучений ще один понятий (т. 2, а.с. 12-20; т. 7, а.с. 213, звукозапис судового засідання за 01 листопада 2017 року).

Більше того, ч. 7 ст. 223 КПК не передбачає обов`язкової участі понятих при огляді місця події, за винятком огляду житла чи іншого володіння особи. Зазначений огляд проводився в неізольованому приміщенні громадської організації, що не має дверей та вікон. Відтак, з урахуванням здійснення слідчим безперервного відеозапису цієї слідчої дії, залучення понятих під час її проведення було необов`язковим. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 жовтня 2022 року у справі № 586/187/20.

Не ґрунтуються на матеріалах справи доводи захисника ОСОБА_9 про отримання свідчень від підозрюваного (на той момент) ОСОБА_14 у ході слідчого експерименту під примусом.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом (постанова Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верхового Суду від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17).

Так, під час досудового розслідування слідчим у кримінальному провадженні проведено, зокрема, слідчий експеримент з участю підозрюваного ОСОБА_14 , зміст якого відтворений в апеляційному суді. З протоколу слідчого експерименту та відеозапису до цього протоколу вбачається, що до проведення такого залучені, у тому числі захисник ОСОБА_63 , спеціаліст, статист та два поняті. Учасникам повідомлено про їхні права. Зокрема, ОСОБА_14 роз`яснено про його права та обов`язки, передбачені ст. 42 КПК України, у тому числі і право не говорити нічого з приводу підозри проти нього або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання. При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, слідчий не попереджав ОСОБА_14 про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (т. 6, а.с. 229-235; т. 11, а.с. 161).

Слідчим у кримінальному провадженні вислухано короткі показання підозрюваного ОСОБА_14 , чиї дії перевіряються, що становлять по суті мету експерименту; з`ясовано, чи відповідають умови експерименту тим, у яких відбувалася подія, яка перевіряється.

З метою уточнення окремих важливих деталей, заповнення прогалин, усунення суперечностей після вільної розповіді і демонстрації слідчий має право поставити запитання особі, яка дає показання про обставини певної події, що в цьому випадку було зроблено.

Підозрюваний ОСОБА_14 розповів про свою домовленість з ОСОБА_12 на вбивство ОСОБА_19 , за якого він мав стояти на сторожі, тоді як ОСОБА_12 «все (вбивство ОСОБА_19 ) зробить сам»; про те, що вбивство було здійснене з метою отримання грошей ОСОБА_19 ; про те, що ОСОБА_10 вбив ОСОБА_20 ножем; розказав про обставини вбивства ОСОБА_19 , у тому числі показав як і скільки разів ОСОБА_12 наносив удари по голові ОСОБА_19 газовим ключем; вказав про те, як вони шукали гроші та інші цінні речі в квартирі потерпілої, що знайшли записник і дві банківські картки, а також місце, де вони викинули ці речі та свої рукавиці, які перед тим придбали у магазині «Мандарин» (том 6, а.с. 229-235; т. 11, а.с. 161).

В подальшому записник-блокнот, гаманець, дві пластикові картки та шість рукавиць (три пари) були виявлені та вилучені за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, м. Стебник, вул. Грушевського, 6, тобто у місці, на яке вказав ОСОБА_14 , що стверджується протоколом огляду речей від 07 квітня 2015 року та постановою про визнання речей речовими доказами від 07 квітня 2015 року (т. 1, а.с. 1-84). При цьому факт купівлі рукавиць підтверджується записом з камер відеоспостереження магазину «Мандарин», що на вул. Грушевського, 1 в м. Стебник, від 08 листопада 2014 року, а також показаннями свідка ОСОБА_24 .

Жодних доказів тиску на ОСОБА_14 як під час проведення слідчого експерименту, так і перед його проведенням, суду не представлено та в ході апеляційного розгляду не здобуто. Захист інтересів ОСОБА_14 забезпечував адвокат ОСОБА_63 , правильність та законність проведення цієї слідчої дії гарантували поняті.

Крім цього, постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_64 від 30 липня 2018 року кримінальне провадження за скаргою ОСОБА_14 закрито за відсутності у діях працівників Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (т. 9, а.с. 26-29).

Колегія суддів при цьому враховує правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17, згідно з яким заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряли або уточнювали за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

З врахуванням вищенаведеного, порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення слідчого експерименту з підозрюваним (на той момент) ОСОБА_14 органом досудового розслідування не допущено.

Водночас, наведеним спростовуються апеляційні доводи про те, що ОСОБА_14 не був присутнім під час убивства, зокрема ОСОБА_19 , а також про те, що він обмовив ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , оскільки зафіксовані у ході слідчого експерименту деталі не могла повідомити особа, яка не була присутня на місці події.

У своїх апеляційних скаргах захисника вказують на недопустимість доказів: журналу допиту свідка ОСОБА_24 в порядку ст. 225 КПК України з аудіозаписом, протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_24 від 22 січня 2015 року та протоколу впізнання речей від 7 квітня 2015 року, проведеного з ОСОБА_24 , оскільки під час отримання цих доказів були використані недозволені методи слідства. Виключити ці докази з мотивувальної частини вироку в апеляційному суді просив також прокурор, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000143 від 23 травня 2023 року за фактом застосування до ОСОБА_24 недозволених методів досудового розслідування станом на сьогодні не завершено.

Дослідивши вказані докази, колегія суддів доходить до таких висновків.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, вважаючи на положення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, необхідно провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилося, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Яременко проти України», «Вергельський проти України», «Олексій Михайлович Захарків проти України» та «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Судом апеляційної інстанції в ході розгляду вказаного апеляційного провадження детально досліджено матеріали справи, у тому числі і допит свідка ОСОБА_24 , проведений судом першої інстанції 10 листопада 2016 року (т. 6, а.с. 15-18).

Зокрема, у ході вказаного допиту свідок ОСОБА_24 заявив про те, що працівники поліції «заставили його надати такі показання; казали йому, що буде говорити, що треба; його настрашила міліція; у Галицьому районному суді надав неправдиві свідчення». На неодноразові уточнюючі запитання колегії суддів ОСОБА_24 відповів, що слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова, який 12 грудня 2014 року допитував його у порядку ст. 225 КПК України, на нього тиску не чинив; перед вказаним допитом ніхто з працівників поліції не казав, що йому потрібно говорити; ніхто з працівників поліції не знав, що він йде на допит до слідчого судді; під час цього допиту була присутня його мама та психолог. На часті запитання членів колегії суддів сказав, що у суді (Самбірському міськрайонному суді) надає правдиві показання, тиску на нього ніхто не чинить. На численні та уточнюючі запитання колегії суддів, які саме неправдиві свідчення він надав слідчому судді, хто саме змусив його надати такі свідчення, звідки працівникам поліції було відомо, де Петруняки викинули блокнот та банківські картки, для чого стежив за жінкою (вбитою ОСОБА_19 ) ОСОБА_24 відповісти не зміг. Крім того, у ході допиту зазначив, що тиск на нього чинили у міліції в день затримання, пояснити, чому надав неправдиві показання слідчому судді, під час проведення слідчого експерименту та впізнання речей, які були значно віддалені у часі від його допиту в відділі міліції, не зміг. На запитання захисника відповів, що вперше про тиск на нього заявив у Дрогобицькому міськрайонному суді (08 жовтня 2015 року, т. 1, а.с. 165-169). На запитання, чому змінив позицію і почав свідчити правдиво, ОСОБА_24 сказав, що «справа вже дійшла до суду», крім того, він став повнолітнім.

Як слідує з матеріалів справи та показань свідка ОСОБА_24 , у міліції його допитували наступного дня після події (10 листопада 2014 року), допит ОСОБА_24 слідчим суддею у порядку ст. 225 КПК України був проведений 12 грудня 2014 року, слідчий експеримент з участю ОСОБА_24 провели 22 січня 2015 року, а впізнання речей з його участю відбулося 7 квітня 2015 року.

Згідно з показаннями свідка, працівники міліції налякали його у день допиту в відділі міліції, в подальшому жодного тиску на нього ніхто не здійснював, показання він надавав добровільно, однак, коли справа дійшла до суду, вирішив заявити про здійснений на нього тиск.

Оцінюючи наведене, колегія суддів бере до уваги те, що між допитом ОСОБА_24 у відділі міліції, його допитом у слідчого судді, проведеними слідчим експериментом та впізнанням речей минув тривалий проміжок часу. Як допит у порядку ст. 225 КПК України, так і подальші слідчі дії були проведені з дотриманням вимог закону, здійснювались за участі законного представника та психолога. Вперше про здійснений на нього тиск свідок заявив майже через рік з моменту обставин події.

При цьому ні тоді, ні протягом тривалого розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_24 з заявою у правоохоронні органи так і не звернувся. Відомості за фактом застосування до ОСОБА_24 недозволених методів досудового розслідування були внесені до ЄРДР лише 23 травня 2023 року за ініціативою Львівської обласної прокуратури.

Наведене, а також те, що ОСОБА_24 у цьому кримінальному провадженні перебуває у статусі свідка, а не обвинуваченого, доведеність винуватості ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 не ґрунтується виключно на його обвинувальних показаннях, адже в основу вироку покладена сукупність інших доказів, зокрема, даних висновків експертів, показань ряду інших свідків, слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_14 , речових доказів, враховується апеляційним судом при вирішенні питання про допустимість доказів, отриманих з участю ОСОБА_24 .

Також колегія суддів враховує, що станом на сьогодні кримінальне провадження №0000143 не завершене, підозра щодо застосування незаконних методів слідства нікому не вручена, відтак визнання усіх доказів, здобутих з участю ОСОБА_24 , є передчасним. Водночас, те, що свідок ОСОБА_24 перебуває у дружніх відносинах з усіма обвинуваченими, був залучений ними для стеження за вбитою ОСОБА_19 , про здійснення тиску на нього заявив через тривалий час після його допиту у відділі міліції, особисто з заявами у правоохоронні органи щодо застосування до нього незаконних методів слідства не звертався, на думку апеляційного суду свідчить про те, що при отриманні доказів з участю вказаного свідка порушення вимог статей 86-87 КПК України щодо допустимості доказів допущено не було.

Крім того, виходячи з системного аналізу норм кримінального процесуального закону, у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення, потерпілий користується всіма правами сторони обвинувачення. Відтак, на думку колегії суддів, виключення ряду доказів, зібраних стороною обвинувачення, має здійснюватися з урахуванням позиції потерпілого. Втім, належно повідомлена потерпіла та її представник, в апеляційний суд не з`явились. За цих обставин, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що виключення доказів, здобутих за участю свідка ОСОБА_24 , як про це вказує прокурор, є передчасним.

Водночас, проведення допиту свідка у порядку ст. 225 КПК України у відсутності сторони захисту, за умови дотримання визначених цією статтею вимог, не може бути підставою для визнання вказаного доказу недопустимим.

Не ґрунтуються на матеріалах справи доводи адвоката ОСОБА_9 про наявність у випадку вбивства ОСОБА_20 ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки смертельних ушкоджень в нього не було, смерть настала від втрати крові.

Так, ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. У свою чергу, ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №344 від 08 грудня 2014 року, ОСОБА_20 було нанесено не менше 33-ох ударів гострим предметом, такі були спричинені прижиттєво у невеликий проміжок часу. Смерть ОСОБА_20 наступила внаслідок колото-різаних ран на передньо-бокових поверхнях шиї з обох сторін (кількістю: зліва-5, справа-1); на передній поверхні грудної клітки зліва (кількістю-8), одне з яких, з локалізацією в другому міжребір`ї зліва між білягрудинною середньо-ключичною лінією, проникає в ліву плевральну порожнину з пошкодженням легені; на задній поверхні грудної клітки з обох сторін (кількістю-13) два з яких проникають в плевральні порожнини з пошкодженням легень і локалізуються в четвертому міжребір`ї справа по біляхребтовій лінії та в п`ятому міжребір`ї зліва по лопатковій лінії; на обох передпліччях (кількістю: на правому-1, на лівому-3); на зовнішній поверхні лівого стегна (кількістю-1), на передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки (кількістю-1), які в сукупності призвели до гострої зовнішньої та внутрішньої кровотечі. Всі вищевказані тілесні ушкодження, які були виявлені на трупі ОСОБА_20 , перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю останнього (т. 3, а.с. 145-148).

Відтак, характер спричинених потерпілому ОСОБА_20 тілесних ушкоджень та їх кількість не менше 33 трьох ударів гострим колюче-ріжучим предметом, локалізація - нанесення у ділянки життєво важливих органів, зокрема передньо-бокові поверхні шиї з обох сторін, передню поверхню грудної клітки, задню поверхню грудної клітки, знаряддя заподіяння ніж, а також спосіб заподіяння проникаючі колото-різані поранення грудної клітки з розташуванням ранових каналів майже перпендикулярно до площини тіла, безумовно доводить наявність умислу саме на заподіяння смерті потерпілому. За цих обставин той факт, що ОСОБА_20 помер не одразу, а через декілька годин після нанесення тілесних ушкоджень, не може свідчити про необережне ставлення до наслідків у вигляді його смерті, адже такий ввечері, з огляду на дату події, у темну пору доби, був залишений з величезною кількістю ножових поранень у закинутому приміщенні, без будь-якого шансу на отримання допомоги.

Попри те, що експерт у висновку вказав, що характер тілесних ушкоджень, наявних на трупі ОСОБА_20 , не виключає можливість вчиняти які-небудь самостійні дії після отримання їх останнім, жодних даних про те, що ОСОБА_20 вчиняв такі дії, матеріали справи не містять. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_48 , який перебував неподалік від місця події, про допомогу ніхто не кликав. З приміщення, де був убитий ОСОБА_20 , такий нікуди самостійно не перемістився. Даних про те, що ОСОБА_20 активно оборонявся від нападника матеріали справи не містять, сама лише кількість тілесних ушкоджень не може підтверджувати цей факт. Більше того, кожен має право на самооборону; у цій ситуації самозахист жодним чином не міг вплинути на умисел нападника, який з самого початку охоплював вбивство ОСОБА_20 .

Доводи захисника про те, що зріст нападника, з огляду на розташування більшості ранових каналів перпендикулярно до тіла, мав становити 190 см і вище є лише припущенням. З урахуванням того, що навіть експерт не зміг встановити найбільш ймовірну позу ОСОБА_20 під час заподіяння йому тілесних ушкоджень та найбільш ймовірне взаєморозташування ОСОБА_20 й нападника, суд не може брати ці доводи до уваги. Більше того, удари потерпілому могли бути нанесені як у положенні стоячи, так і лежачи, чи в будь-якому іншому положенні, для якого зріст нападника не має значення.

Стосовно виявленої на місці події серветки, кров на якій згідно з результатами експертного дослідження №1732 від 18 грудня 2014 року не належить ні потерпілому ОСОБА_20 , ні обвинуваченому ОСОБА_10 , то апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що наведене не спростовує вини обвинуваченого, оскільки труп потерпілого виявили у закинутому приміщенні без вікон та дверей, до якого є вільний доступ сторонніх осіб.

Аналогічно не заслуговують на увагу доводи адвоката ОСОБА_11 , який вказує на невстановлення приналежності конкретній особі слідів слини на недопалках, виявлених в складському приміщенні у м. Стебник, де було виявлено труп ОСОБА_20 . Як уже зазначалось колегією суддів, вказане приміщення перебуває у вільному доступі, відтак наявні у ньому недопалки, відібрані на дослідження, можуть походити від сторонніх осіб, що не мають відношення до вбивства.

У свою чергу, згідно з висновком судово-медичної експертизи №346 від 19 грудня 2014 року, смерть ОСОБА_19 наступила внаслідок важкої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки мозку та забоєм речовини головного мозку. Тілесне ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, яка була виявлена на трупі ОСОБА_19 , перебуває у прямому причинному зв`язку зі смертю останньої; тілесні ушкодження у вигляді синців на пальцях правої китиці, які теж були виявлені на трупі, не перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_19 . Тілесні ушкодження, які мались на трупі ОСОБА_19 , були нанесені твердим предметом, зокрема, ушкодження черепу були спричинені твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею. Беручи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, зокрема, ушкодження кісток черепа, які мались на трупі ОСОБА_19 , можна вважати, що останній було нанесено не менше трьох ударів тупим предметом в ділянку голови (т. 3, а.с. 160-162).

У судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_52 суду показав, що від моменту нанесення тілесних ушкоджень і до моменту смерті ОСОБА_19 пройшов певний час, судячи з гістологічних досліджень, декілька годин, від двох до чотирьох приблизно. Заподіяні потерпілій ушкодження були небезпечні для життя в момент їх заподіяння. Ці ушкодження були на черепі, на голові. М`яка тканина на голові ОСОБА_19 була відсутня, тому не було видно ран. Тілесні ушкодження були нанесені в правій тім`яно-потиличній ділянці, в правій тім`яно-скроневій ділянці, в ділянці лівої надбрівної дуги. Ці удари були нанесені з достатньою силою, оскільки зламані кістки черепа. Крім черепно-мозкової травми були синці на правій кісточці. Потерпілій було нанесено не менше трьох ударів в ділянку голови. Від будь-якого з цих ударів людина мала би впасти. Після отриманих травм малоймовірно, що потерпіла могла пересуватись.

Дослідивши показання експерта, висновок судово-медичної експертизи та протокол огляду місця події з долученими до нього фототаблицями, колегія суддів критично оцінює доводи захисника ОСОБА_11 про те, що за умови надання своєчасної медичної допомоги потерпіла ОСОБА_19 могла б залишитись живою, адже, як убачається з долучених до протоколу огляду фотознімків, окрім проламаних основи та склепіння черепа, візуально відсутньої значної частини черепної кістки, у потерпілої повністю відсутня шкіра у ділянках голови та шиї (т. 2, а.с. 113-116).

Покликання на те, що у висновках експертів не вказано, хто наніс тілесні ушкодження ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не ґрунтується на вимогах закону, оскільки ці питання не належать до компетенції експертів.

Враховуючи дані висновку судово-медичної експертизи №346 від 19 грудня 2014 року щодо тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілій ОСОБА_19 , які спричинили її смерть, предмету, яким були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_19 , а також враховуючи, що на тілі потерпілої не було виявлено колото-різаних ран, колегія суддів відхиляє доводи захисника стосовно того, що на одязі ОСОБА_19 виявлено колото-різані пошкодження, оскільки ця інформація жодним чином не впливає на фактичні обставини справи.

Доводи про те, що у фототаблиці до протоколу огляду місця події, де виявлено труп ОСОБА_19 , зокрема на фото під №18, чітко видно ланцюжок, є безпідставними, оскільки у ході огляду вказаної фототаблиці, у тому числі і заявленого обвинуваченим ОСОБА_10 фото, будь-якого ланцюжка на шиї потерпілої ОСОБА_19 чи її одязі, як і частини ланцюжка, не вбачається. Натомість на фото №18 у верхньому лівому кутку видно частину замка верхнього одягу (куртки) потерпілої, який помилково міг бути сприйнятий обвинуваченим за ланцюжок. Крім цього, на фото під номерами 7, 8, 10 чітко зображено тіло потерпілої, предмети, які знаходяться поруч з тілом, водночас, ланцюжок, про який вказує сторона захисту, відсутній.

Колегія суддів також зауважує, що на детальному фотознімку під №11 зображено медальйон «Матері Божої» з кільцем, призначеним для нанизування медальйона на ланцюжок. Вказане кільце є частиною медальйона та аж ніяк не може бути сполучною ланкою чи частиною ланцюжка (т. 2, а.с. 112).

Вирішуючи питання про допустимість як доказів заяви ОСОБА_51 про добровільну видачу речей та протоколу проведення у неї обшуку від 10 листопада 2014 року в АДРЕСА_8 , під час якого вона видала горнятко з ланцюжком із жовтого металу, наповненого рідиною сірого кольору, 11 кухонних ножів, 2 щітки для прання одягу, таз пластмасовий, кепку, батнік чорного кольору, рушник банний, гроші, суд першої інстанції досліджував доводи сторони захисту, на які захисник ОСОБА_11 покликається і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що враховуючи положення ч. 4 ст. 233, ст. 234 КПК України, проведення вказаного обшуку у нічний час доби відповідало нормам КПК України.

При цьому версія сторони захисту про те, що ланцюжок потерпілої у квартиру ОСОБА_51 підкинули працівники міліції, жодними матеріалами справи не доведена, тому вона розцінюється апеляційним судом як така, що направлена на уникнення обвинуваченими відповідальності за скоєне.

Апеляційний суд враховує, що у судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , які ствердили, що були присутні про проведенні обшуку за місцем проживання ОСОБА_51 увесь час. В квартиру зайшли всі разом, першою зайшла ОСОБА_51 , поводилась спокійно. Вказали про вилучені речі, зокрема про виявлений ланцюжок. Крім цього, апеляційні доводи захисника про те, що на ОСОБА_51 чинився тиск з боку працівників міліції спростовуються даними висновку службового розслідування за скаргами ОСОБА_51 та ОСОБА_10 (т. 3, а.с. 100-110).

Твердження про те, що вказаний висновок службового розслідування не може братися до уваги, оскільки таке розслідування проводив працівник УКР ГУМВС України у Львівській області, є безпідставним, оскільки сама по собі служба в правоохоронному органі не може свідчити про особисту зацікавленість особи, яка проводить службове розслідування, у розкритті злочину. Більше того, у жодні інші правоохоронні органи ОСОБА_51 зі скаргою щодо вказаних обставин не зверталась.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведеним показанням свідків ОСОБА_39 , ОСОБА_40 та ОСОБА_23 з приводу обставин проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_51 , які як оперативні працівники проводили цю слідчу дію, суд першої інстанції дав належну правову оцінку та правильно взяв до уваги, оскільки такі відповідають встановленим обставинам справи, не є суперечливими, та узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_65 .

Стосовно покликання апелянта на суперечливість показань свідка ОСОБА_23 щодо оформлення вилучення ланцюжка та медальйону «Матері Божої», колегія суддів зазначає, що згідно з протоколом огляду місця події від 09 листопада 2014 року за адресою: м. Стебник, вул. Дрогобицька, 46/6, з фототаблицею до нього, медальйон «Матері Божої» виявлений поряд з трупом ОСОБА_19 та був вилучений разом з іншими речами. Вказаний протокол не містить відомостей про вилучення ланцюжка.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час проведення огляду місця події від 09 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_3 слідчим проводилась відеозйомка такого огляду, запис якого підтверджує, що жодного ланцюжка на тілі потерпілої ОСОБА_19 та поряд з ним не було. Під час проведення відеозйомки слідчим об`єктив відеокамери наводився на тіло потерпілої та предмети поруч з ним з максимальною кратністю збільшення таких (т. 2, а.с. 172).

Водночас, ланцюжок з жовтого металу, належний потерпілій ОСОБА_19 , був вилучений в ході обшуку від 10 листопада 2014 року у АДРЕСА_8 , за місцем проживання ОСОБА_51 , про що зазначено у протоколі обшуку, засвідченого як ОСОБА_51 , так і понятими ОСОБА_66 та ОСОБА_67 , без будь-яких зауважень щодо вилучених речей. Про вилучення ланцюжка за місцем проживання ОСОБА_51 допитані у статусі свідків ОСОБА_68 та ОСОБА_69 вказали також у судовому засіданні.

Наведеним спростовуються показання свідка ОСОБА_23 в частині вилучення медальйона «Матері Божої» саме за адресою: АДРЕСА_8 . Допущені свідком неточності апеляційний суд вважає зумовленими значною тривалістю в часі між проведеним обшуком та наданням показань у суді. При цьому надання такого змісту показань свідком ОСОБА_23 не спростовує фактичного вилучення ланцюжка за адресою: АДРЕСА_8 (місце проживання ОСОБА_51 ), а медальйона «Матері Божої» - за адресою: АДРЕСА_3 (місце виявлення вбитої ОСОБА_19 ).

Неспроможними є апеляційні доводи про недопустимість протоколу огляду речей від 07 квітня 2015 року з тих підстав, що речові докази, вилучені незаконного під час оглядів місця події, оскільки ч. 5 ст. 237 КПК України передбачено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

Вилучені в ході оглядів місця події речі та документи, як того вимагає ч. 5 ст. 237 КПК України, були оглянуті та опечатані, та в подальшому визнані речовими доказами у справі (т. 10, а.с. 81-84).

Водночас, ухвалами слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року слідчому СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області надано тимчасовий доступ до речей з можливістю їх вилучення, а саме: до речей, які добровільно видав ОСОБА_10 , який проживає на АДРЕСА_1 (кросівки, джинсові штани, футболка); до речей, вилучених в ході обшуку в кв. АДРЕСА_11 , де проживають ОСОБА_12 та ОСОБА_10 (джинсові штани 4 шт., чотири кухонні ножі, п`ять пар кросівок, два патрони з маркуванням на них « 89 17, 270 77»).

Відтак, апеляційні доводи щодо непроведення легалізації обшуку є неспроможними. При цьому чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає вимог щодо складення протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів і дозволу на вилучення речей, як про це вказує захисник ОСОБА_11 .

Покликання на те, що довідки вхідних та вихідних дзвінків засобів мобільного зв`язку з абонентських номерів потерпілих та обвинувачених у період часу з 8 по 9 листопада 2014 року не підтверджують обставин інкримінованих обвинуваченим злочинів, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, згідно з даних довідок по вхідних та вихідних дзвінках засобів мобільного зв`язку з абонентських номерів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , в період часу з 08 листопад 2014 року 09 листопада 2014 року, вбачається, в які періоди часу ОСОБА_12 телефонував ОСОБА_20 ; ОСОБА_24 ОСОБА_10 ; ОСОБА_10 ОСОБА_24 ; ОСОБА_10 ОСОБА_14 ; ОСОБА_14 ОСОБА_10 ; ОСОБА_12 ОСОБА_14 ; ОСОБА_14 ОСОБА_12 ; ОСОБА_38 ОСОБА_24 ; ОСОБА_12 ОСОБА_10 ; яка тривалість розмов та за якою адресою перебували під час дзвінка абонент, яким телефонували. Також відомі місця перебування абонентів, яким надсилались SMS повідомлення (т. 5, а.с. 12-50, 52-73).

Факт здійснення ОСОБА_12 дзвінка з телефону ОСОБА_38 (як слідує з довідки, вихідний дзвінок з телефону ОСОБА_38 обвинувачений ОСОБА_12 здійснив до ОСОБА_24 ), підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_38 , даних у суді першої інстанції.

Те, що у вказаних довідках відсутній зміст розмов між абонентами відповідає вимогам КПК України, оскільки тимчасовий доступ до документів (у тому числі електронних), які перебувають у володінні оператора мобільного зв`язку, здійснюється без розкриття їх змісту. Водночас, здійснення дзвінків ОСОБА_12 - ОСОБА_20 , ОСОБА_24 ОСОБА_10 , ОСОБА_10 - ОСОБА_24 ; ОСОБА_10 ОСОБА_14 ; ОСОБА_14 ОСОБА_10 ; ОСОБА_12 ОСОБА_14 ; ОСОБА_14 ОСОБА_12 ; ОСОБА_38 ОСОБА_24 ; ОСОБА_12 ОСОБА_10 , підтверджує наявність домовленості обвинувачених на вчинення умисного вбивства ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також вжиття ними заходів для приховання цих убивств.

Зокрема, незадовго після дзвінків ОСОБА_12 (17:21 год. 08.11.2014) та ОСОБА_10 (18:40, 18:52 год. 08.11.2014) ОСОБА_20 опинився у закинутому приміщенні, де був убитий ОСОБА_10 . У той же час ОСОБА_12 та ОСОБА_14 скоїли вбивство ОСОБА_19 , що підтверджується також протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 , який зазначив і про купівлю трьох пар матерчатих рукавиць, які в подальшому були виявлені у вказаному обвинуваченим місці. Згідно з даними висновку трасологічної експертизи №5/1802 від 31 березня 2015 року, три сліди матеріалу, відкопійовані на відрізки прозорої клейкої стрічки, вилучені при огляді місця події 09 листопада 2014 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , залишені матеріалом типу «трикотаж» - який має такий самий візерунок матеріалу, що і матеріал наданих на дослідження рукавиць.

Згідно з наявними у матеріалах справи довідками по вхідних та вихідних дзвінках (т. 5, а.с. 12-50, 52-73), після розмови з ОСОБА_20 (18:40, 18:52 год. 08.11.2014) ОСОБА_10 активно спілкувався з ОСОБА_24 (19:10, 19:14, 19:16, 19:17, 19:23, 19:25, 19:52, 19:57 год. 08.11.2014) та ОСОБА_14 (20:32, 20:34, 20:43, 20:44, 20:46, 20:52, 20:53, 20:55, 21:39, 22:16, 22:16, 22:21 год. 08.11.2014). ОСОБА_12 у день убивства неодноразово спілкувався з ОСОБА_70 (зокрема, 17:21, 17:44, 17:45, 17:45, 17:46 год. 08.11.2014), ОСОБА_14 (17:25, 21:39 год. 08.11.2014), ОСОБА_10 (18:07, 22:19 год. 08.11.2014); з телефону ОСОБА_38 ОСОБА_12 телефонував ОСОБА_24 о 19:14 08.11.2014. Всі учасники події у цей період перебувають у межах дії ретрансляційної антени, у зоні покриття якої вони виходили на зв`язок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 .

Останній дзвінок між ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , який одночасно є останнім вихідним дзвінком з телефону ОСОБА_19 , здійснений о 18:16 08.11.2014; даних про здійснення будь-яких дзвінків ОСОБА_20 опісля розмови з ОСОБА_10 о 18:52 год. 08.11.2014 матеріали справи не містять.

На переконання апеляційного суду, активне телефонне спілкування обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 між собою у вечір вбивств, їх місцезнаходження в межах дії однієї ретрансляційної антени у м. Стебнику, разом з потерпілими ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , те, що обвинувачений ОСОБА_12 , маючи при собі телефон, з якого здійснював дзвінки, зокрема о 19:09 год. 08.11.2014 до «коханої Насті», вже о 19:14 год. позичив у ОСОБА_38 телефон, щоб передзвонити до свого брата ОСОБА_10 , з яким зі свого телефону розмовляв о 18:07, 22:19 год. цього ж дня, свідчить про змову обвинувачених на вчинення інкримінованих злочинів, злагодження їхніх дій, яке здійснювалось у тому числі за допомогою мобільних телефонів, а також на приховування вчинених злочинів.

Спілкування ОСОБА_10 по телефону з ОСОБА_20 максимально наближене у часі до смерті останнього. Жодних даних про те, що після телефонної розмови з ОСОБА_10 потерпілий розмовляв з будь-ким ще, як по телефону, так і особисто, матеріали справи не містять. Останній вихідний дзвінок з телефону ОСОБА_19 до сина ОСОБА_19 , здійснений о 18:16 08.11.2014; остання ромова ОСОБА_19 здійснена о 18:48 год. 08.11.2014 року з ОСОБА_71 , така становила 17 секунд, опісля цього з боку потерпілої жодних активних дій щодо користування мобільним телефоном не здійснено.

Як уже зазначалося, останній дзвінок ОСОБА_10 до ОСОБА_20 був здійснений о 18:52 год. 08.11.2014 року.

Після вказаного часу потерпілих ніхто не бачив живими, ніхто не спілкувався з ними по телефону, водночас, наступного дня ОСОБА_19 та ОСОБА_20 були знайдені вбитими.

При цьому ні ОСОБА_12 , ні ОСОБА_10 , які, зокрема, вдень та ввечері 08 листопада 2014 року активно спілкувалися по телефону з ОСОБА_20 , неодноразово зідзвонюючись, після 18:52 год. 08 листопада 2014 року до ОСОБА_20 жодного дзвінка не здійснили. Не телефонували вони до ОСОБА_20 і наступного дня.

Наведене у своїй сукупності, на переконання апеляційного суду, беззастережно доводить винуватість ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, оскільки, як уже зазначалося, смерть ОСОБА_20 була заподіяна незадовго після розмови з ОСОБА_10 , паралельно була вбита його мати ОСОБА_19 . При цьому обвинувачені вчиняли дії щодо приховування спілкування між собою. Водночас, після часу вбивства ОСОБА_20 ніхто з братів ОСОБА_50 до нього не телефонував, хоча перед цим, як і перед самою смертю, їхнє спілкування було дуже активним.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_13 вказує на відсутність у ОСОБА_14 умислу на вчинення інкримінованих йому діянь та вважає, що мав місце ексцес виконавців.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідальність за умисні вбивства, вчинені за попередньою змовою групою осіб, має місце лише у тому випадку, коли учасники злочину домовились вчинити саме вбивства (у цьому випадку два) та діяли узгоджено.

Водночас ексцес виконавця (вихід за межі задуманого) має місце там, де виконавцем вчинені такі злочинні діяння, що не охоплювалися ні прямим, ні непрямим умислом інших співучасників. При ексцесі виконавця співучасник, учиняючи злочин, виходить за межі угоди на вчинення конкретного злочину, а інші співучасники не бажають і свідомо не допускають учинення виконавцем цих злочинних діянь.

У свою чергу, як зазначив Верховний Суд у справі №640/18653/17 від 28 вересня 2020 року, вбивство, передбачене п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, характеризується єдиним наміром щодо вбивства двох (або більше) потерпілих, змістом якого охоплюється умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті декільком фізичним особам. Смерть двох або більше потерпілих утворює собою зміст мисленого уявлення винної особи про результат своїх дій, що є метою вчинення цього злочину як обов`язкової ознаки його суб`єктивної сторони.

Єдність умислу щодо таких дій є характерною відмінною ознакою цього виду вбивства. При тому єдиним умислом є той, який виник до заподіяння смерті (до її настання) першому потерпілому, і охоплює своїм змістом намір (прагнення) заподіяти смерть двом або більше.

Апеляційний суд вважає, що сукупність наведених у вироку доказів у повній мірі підтверджує висновок суду першої інстанції про наявність, зокрема, в обвинуваченого ОСОБА_14 умислу на вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та спростовує версію сторони захисту про наявність ексцесу виконавця. Вищенаведеними доказами доведено, що обвинувачений ОСОБА_14 знав про наміри вбивства ОСОБА_19 і ОСОБА_20 та прийняв пропозицію обвинуваченого ОСОБА_12 вчинити ці вбивства, брав участь у підготовці до вказаних злочинів, зокрема у купівлі рукавиць, був обізнаний про розподіл ролей усіх учасників, знаходився на місці вбивства ОСОБА_19 , слідкував за навколишньою обстановкою, за участь у цих вбивствах мав намір отримати частину грошей, відібраних у ОСОБА_19 .

Дані акту судово-психіатричної експертизи №204 від 24 грудня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_14 «в період інкримінованих йому дій не повною мірою міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними», на які посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , жодним чином не спростовують встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, та не є свідченням того, що мав місце ексцес виконавця.

Апеляційні доводи сторони захисту про те, що під час досудового розслідування слідчі дії за участю обвинуваченого ОСОБА_14 проводились у нічний час, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та грубим порушенням вимог КПК України, є неспроможними, оскільки положення ч. 4 ст.223 КПК України дозволяють проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) у невідкладних випадках, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Подія кримінального правопорушення, що досліджується судом, є подією минулого, тобто суд на момент розгляду справи не в зможу безпосередньо сприйняти її обставини, при цьому як сама подія, так і всі пов`язані з нею обставини мають бути доказані. Через це суд досліджує та надає оцінку доказам у кримінальному провадженні - кожному доказу окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Тобто суд, як суб`єкт доказування, ухвалюючи судове рішення, повинен за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, викласти свої висновки та прийняти рішення у справі (ст. 94 КПК України).

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, відтак доводи захисника проте, що у вироку суд виклав не фактичні обставини події, а свідчення обвинуваченого ОСОБА_14 , який в подальшому відмовився від своїх свідчень, є безпідставними.

Не заслуговують на увагу апеляційні доводи захисника ОСОБА_9 про те, що обвинуваченого ОСОБА_10 було фактично затримано 09 листопада 2014 року, а не 10 листопада 2014 року, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження затримання ОСОБА_10 за підозрою у вчиненні злочину відбулось саме 10 листопада 2014 року о 06 год. 40 хв., що стверджується даними протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 10 листопада 2014 року (т. 10, а.с. 18-19).

Покликання захисника ОСОБА_11 на невизнання обвинуваченими вини не спростовує висновків місцевого суду, оскільки визнання вини є правом, а не обов`язком обвинувачених.

Не ґрунтуються на вимогах закону апеляційні доводи, що показання свідка ОСОБА_25 суперечать обставинам обвинувального акту, зокрема стосовно того, що у час вбивства він не чув ніякого шуму, оглядав складське приміщення, щоб ніхто у ньому не залишився.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_25 надав показання, що за адресою: м. Стебник, вул. Дрогобицька, 61а, де знаходиться громадська організації «Спортивно-мистецький клуб «Сіменс», кожної неділі проводяться заняття по тренінгу з 10 чи з 11 години. Він завжди приходить на роботу на пів години раніше й оглядає приміщення, оскільки у листопаді 2014 року воно ще не було ізольоване, без дверей та вікон. Під час огляду виявив тіло, як в подальшому з`ясувалось ОСОБА_20 , біля нього була велика калюжа крові. Тіло знаходилось у малому залі, збоку озера і організації «Вічність». Викликав поліцію, в подальшому його запросили понятим. Цілий день, до завершення огляду місця події, він був присутній на місці події.

У ході допиту свідок також зазначив, що вказане приміщення, у тому числі малий зал, він оглядав напередодні увечері, приблизно о 19:00, можливо навіть о 19:30 годині. В приміщенні нікого не бачив, криків не чув. Вказав також, що приміщення не освітлюється, до такого ведуть два входи (т. 7, а.с. 213, звукозапис судового засідання за 01 листопада 2017 року).

Наведене, усупереч доводів сторони захисту, не спростовує висновків щодо винуватості обвинувачених, оскільки свідок вказав приблизний час обходу складського приміщення, водночас, свідок ОСОБА_72 у ході допиту зазначив, що приблизно о 19:00 год. того дня, перебуваючи з компанією, а саме ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , знаходились на території у ВТК м. Стебника; почули якусь сварку, на яку не звертали уваги; з вулиці він чув, що всередині хтось свариться, бачив два чоловічі силуети.

Таким чином, встановлена в ході судового розгляду та апеляційного перегляду хронологія подій відповідає обставинам убивства, встановленим у ході досудового розслідування.

У доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_10 зазначає, що слідчий ОСОБА_26 не був уповноважений на проведення слідчих дій, прокурор ОСОБА_34 не мав належних повноважень на ведення справи, у матеріалах справи відсутня постанова прокурора про визначення підслідності за СУ ГУМВС України у Львівській області.

В ході апеляційного перегляду була досліджена постанова заступника начальника слідчого управління ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_60 від 09 листопада 2014 року, згідно з якою призначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002603 від 09 листопада 2014 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 1, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, згідно з якою у склад слідчої групи включено, зокрема, слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУ МВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_26 .

Окрім цього, постановою виконувача обов`язків прокурора Прокуратури Львівської області ОСОБА_61 від 13 листопада 2014 року визначено місцем проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР 09 листопада 2014 року за №0002603, м. Львів; доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002603 за СУ ГУ МВС України у Львівській області; Відділу захисту прав і свобод дітей Прокуратури Львівської області доручено забезпечити процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0002603.

Статтею 218 КПК України регулює порядок визначення місця проведення досудового розслідування, зокрема, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Частина 5 ст. 38 КПК України визначає, що орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Водночас, ч. 5 ст. 36 КПК України передбачає право, зокрема, керівника обласної прокуратури своєю вмотивованою постановою доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Враховуючи, що виконувач обов`язків керівника обласної прокуратури визначив місцем проведення досудового розслідування №0002603 м. Львів та доручив здійснення такого розслідування СУ ГУ МВС України у Львівській області, при цьому в.о. прокурора області, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, та діяв відповідно до своїх законних повноважень, апеляційний суд не вправі надавати оцінку підставності зміни місця досудового розслідування та мотивації постанови в.о. прокурора області, оскільки це заборонено законом та буде втручанням у процесуальну діяльність прокурора.

Більше того, у своїй постанові від 08 квітня 2019 року у справі №263/15845/2019 Верховий Суд виснував, що норма ч. 5 ст. 36 КПК покликана вирішити питання фактично про передоручення досудового розслідування у випадку, коли воно здійснюється неефективно. Однак це не означає, що слідчий підрозділ вищого рівня в межах одного органу, якому підслідне кримінальне провадження, не вправі проводити досудове розслідування відразу після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Стосовно вимог, які вказані в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_75 та у доповненнях, наданих обвинуваченим ОСОБА_10 , про відсутність процесуальних повноважень на участь у справі прокурора ОСОБА_76 , то з цього приводу слід вказати таке.

Повноваження на участь у справі прокурора ОСОБА_76 підтверджуються постановою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_77 від 12 жовтня 2016 року про призначення групи прокурорів (т. 5, а.с. 193-196) та постановою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_77 від 19 жовтня 2016 року про призначення групи прокурорів (т. 5, а.с. 203-206), з яких вбачається, що прокурор ОСОБА_78 визначений у групу прокурорів у цьому кримінальному провадженні, а також визначений старшим прокурором у цій групі. Відтак, з урахуванням положень ст. 37 КПК України, повноваження прокурора ОСОБА_76 у кримінальному провадженні №0002603 є належними.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_75 про те, що обвинуваченим не було роз`яснено право заявити клопотання про розгляд справи щодо них судом присяжних спростовуються журналом підготовчого судового засідання від 21 жовтня 2016 року (а.с. 223-224, т. 5) та звукозаписом цього судового засідання.

Як слідує з журналу підготовчого судового засідання від 21 жовтня 2016 року та звукозапису до нього, у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_79 , відповідно до вимог ст. 384 КПК України, роз`яснив обвинуваченим їх право заявити клопотання про розгляд справи щодо них судом присяжних, на що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , кожен по черзі, зазначили, що для розгляду цієї справи достатньо колегії суддів і суду присяжних не потрібно. Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 з цього приводу підтримали думку обвинувачених.

Щодо апеляційних доводів адвоката ОСОБА_11 про те, що усупереч вимогам ст. 496 КПК України у судових дебатах не виступав представник служби у справах дітей з приводу найбільш доцільних заходів щодо обвинуваченого з метою його перевиховання, колегія суддів враховує, що положеннями цієї норми закону передбачено права представника служби у справах дітей, який приймає участь у судовому розгляді. Факт того, що представник служби у справах дітей не виступав у судових дебатах, не свідчить про істотні порушенням вимого кримінального процесуального закону, а отже не є підставою для скасування оскарженого вироку.

Колегія суддів, перевіривши доводи захисника ОСОБА_11 про те, що текст проголошеного у судовому засіданні вироку відрізняється від тексту вироку, наявного у матеріалах кримінального провадження, дійшла висновку, що ті неточності, на які посилається апелянт, є незначними, не впливають на суть вироку, на обсяг доказів, не змінюють зміст вироку, не призводять до неправильного сприйняття та розуміння судового рішення, а тому не свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 3 березня 2021 року у справі №660/1122/18, згідно з якою значущою невідповідністю проголошеного тексту вироку і вироку, наявного у матеріалах кримінального провадження, є зміна обсягу доказів, якими суд обґрунтував винуватість засудженого.

Відмова у задоволенні клопотань сторони захисту не свідчить про упередженість складу суду, оскільки вказані повноваження надані суду ст. 315 КПК України. Не може свідчити про упередженість колегії суддів і міра покарання, призначена обвинуваченим.

Доводи сторони захисту про те, що суд не дав оцінки вартості викраденого майна, а потерпілі жодних документів про вартість викраденого у ОСОБА_19 майна не надали, колегія суддів зазначає, що у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_12 інкримінується вчинення замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у житло, тобто дії обвинуваченого не були закінчені з причин, що не залежали від його волі.

Щодо визначення вартості майна, викраденого у ОСОБА_19 у ході розбою, то розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, незалежно від того, чи заволоділа винна особа чужим майном. Тобто у цій ситуації вартість викраденого після розбійного нападу на ОСОБА_19 майна для кваліфікації дій обвинувачених значення не має. За наведеного, проведення товарознавчої експертизи для визначення вартості майна є недоцільним.

Апеляційні доводи сторони захисту про неналежність та недопустимість ряду доказів, зокрема показань свідків, висновків експертиз, оскільки такі не мають доказового значення через те, що не вказують, хто спричинив потерпілим тілесні ушкодження, та прямо не вказують на обвинувачених, як на осіб, які вчинили дані злочини, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Водночас, чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, положення ст. 94 КПК визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 9 листопада 2021 року у справі №408/5225/19-к.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції провів судове слідство у повному обсязі, з належною повнотою дослідив усі представлені докази та дав їм належну правову оцінку. При цьому, суд першої інстанції детально проаналізував кожен аргумент сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів, зокрема і ті, на які посилаються захисники у своїх апеляційних скаргах. В оскарженому вироку наведено достатні та обґрунтовані висновки та мотиви, пов`язані з правовою оцінкою судом першої інстанції доказів, а також спростування доводів сторони захисту про визнання ряду доказів недопустимими.

Щодо призначеного обвинуваченим покарання, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У своїй постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к Верховний Суд виснував, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченим, судом першої інстанції враховано конкретні обставини справи, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини, що обтяжують покарання обвинувачених, відсутність обставин, що пом`якшують таке покарання, особи обвинувачених та їх посткримінальну поведінку.

Так, неповнолітній ОСОБА_12 вчинив замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у житло, умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій) - злочини, передбачені ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_14 вчинили умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з нападом з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (розбій) - злочини, передбачені п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням ст.70 КК України у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, та призначене обвинуваченому ОСОБА_14 покарання за п.п.1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 70 КК України у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна, - у повній мірі відповідає вимогам закону. При обранні їм покарання суд першої інстанції врахував усі встановлені законом обставини, навівши такі у вироку. На переконання апеляційного суду, призначене обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_14 покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 , будучи молодою, фізично здоровою, працездатною людиною, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, жорстоко та безжально, шляхом нанесення численних ножових поранень, холоднокровно вбив раніше знайомого йому неповнолітнього потерпілого, який перебував із ним у дружніх відносинах, не створював для нього ніякої небезпеки, не чинив щодо нього протиправних дій.

При оцінці міри покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів також враховує вкрай негативну посткримінальну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 , який з метою спотворення істини у справі та уникнення справедливого покарання за вчинене, при апеляційному перегляді вироку під час ознайомлення з матеріалами справи здійснив знищення доказів у справі, а саме знищив (поламав) компакт-диск (т. 6, а.с. 229 у конверті) з відеозаписом проведеного 10 листопада 2014 року слідчого експерименту з участю підозрюваного ОСОБА_14 , на яких останній добровільно у присутності захисника дав викривальні покази щодо домовленості між ним та ОСОБА_12 і ОСОБА_10 на умисне вбивство двох осіб з метою приховати інший злочин, та про безпосереднє вчинення ОСОБА_10 умисного вбивства неповнолітнього ОСОБА_20 та про безпосереднє вчинення ОСОБА_12 умисного вбивства ОСОБА_19 (т. 6, а.с. 230-235)

Вказаний факт стверджується актом від 23 листопада 2020 року, складеного помічниками судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_80 , ОСОБА_81 та секретарем судового засідання Львівського апеляційного суду ОСОБА_82 (т. 12, а.с.126).

Знищений обвинуваченим ОСОБА_10 вказаний доказ (компакт-диск із відеозаписом слідчого експерименту) був відновлений шляхом надіслання Львівською обласною прокуратурою на запит апеляційного суду копії відеозапису слідчої дії на цифровому носії інформації (DVD-R) слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 від 10 листопада 2014 року, який зберігався у матеріалах наглядового провадження обласної прокуратури (т. 11, а.с. 160-162).

Таким чином, засудження судом першої інстанції ОСОБА_10 до довічного позбавлення волі, відповідає вимогам справедливості при застосуванні покарання і відображає співмірність злочину та кари, і тільки таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк не забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та не слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

Покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_14 у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, на думку колегії суддів, також відповідає вимогам ст. 2 КПК України та ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи те, що останній раніше не притягався до кримінальної відповідальності, його ставлення до скоєного після вчинених злочинів, роль в групі, оскільки особисто не вбивав потерпілих, а лише спостерігав за вчиненням вбивств; на досудовому слідстві під час проведення слідчого експерименту детально розповів про обставини вбивств.

Щодо апеляційних вимог захисника ОСОБА_11 та заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 про невідповідність вимогам чинного законодавства покарання, яке призначено обвинуваченому ОСОБА_83 , то слід вказати наступне.

Оскільки, відповідно до листа Львівської установи виконання покарань №19 (слідчий ізолятор) №9/4490 від 26 липня 2021 року встановлено, що обвинувачений ОСОБА_12 , 1997 р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , попередній діагноз: гостра серцево-легенева недостатність (т. 12, а.с. 188), то відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України у такому випадку оскаржений вирок у частині засудження ОСОБА_12 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, підлягає закриттю у зв`язку із смертю обвинуваченого.

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, апеляційні скарги сторони захисту не містять правових підстав для скасування оскарженого вироку суду щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_14 .

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи сторони захисту про недоведеність вини обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у вчинені інкримінованих їм кримінальних правопорушень не впливають та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані усправі докази. Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи судом першої інстанції, які б дали підстави для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено, тому вирок суду щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_14 слід залишити без змін.

Відтак, апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 слід задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року в частині засудження ОСОБА_12 слід скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, - закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого. У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення; апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 в частині засудження ОСОБА_12 скасувати.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, п. 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4