ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2352/23 Номер провадження 11-кп/814/600/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000054, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лубни Полтавської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого на посаді пожежного-рятувальника державного пожежно-рятувального посту 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Лубни) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Лубни) ГУ ДСНС України в Полтавській області, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 16.01.2023 приблизно о 09:00 годині ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW 525i» державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись зі швидкістю близько 65 км/год, за межами населеного пункту на рівному, горизонтальному відрізку дороги по мосту через річку Сула в напрямку з м. Лубни до с. Засулля Лубенського району, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити зустрічний автомобіль та маючи при цьому технічну можливість попередити зіткнення з ним, для чого у нього не було перешкод технічного характеру, проявивши злочинну недбалість, допустив виїзд на смугу зустрічного руху та зіткнення з автомобілем «ЗАЗ-Сенс» державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ-Сенс» державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої ЧМТ, уламкового перелому зі зміщенням лобної кістки з переходом на основу черепа та градчастої кістки, уламкового перелому лівої орбіти зі зміщенням з формуванням епідуральної гематоми, субарахноїдального крововиливу, геморагічного забою лівої лобної долі, множинних переломів кісток обличчя та рубців, які є наслідком загоювання рваних ран, у зв`язку з чим була доставлена до Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради», де перебувала на стаціонарному лікуванні.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 89 від 03.03.2023 ОСОБА_10 внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, які могли утворитися при обставинах викладених вище, і кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ-Сенс» державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ з субарахноїдальним крововиливом та забоєм головного мозку з цефалічним та вестибулоатактичним синдромом, хлистової травми шиї, рубця в правій лобно-тимяно-скроневій ділянці голови, який є наслідком загоювання різаної рани голови, у зв`язку з чим була доставлена до Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради», де перебувала на стаціонарному лікуванні.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 85 від 02.03.2023 ОСОБА_11 внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, які могли утворитись при обставинах викладених вище, і кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/117-23/4737-ІТ від 28.03.2023 своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, чинних на момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди зі змінами та доповненнями, відповідно до яких під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вказаними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, потерпілій ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що в судовому засіданні при з`ясуванні судом відношення до можливого покарання, яке є необхідним та достатнім для нього, потерпіла ОСОБА_10 , якій злочином спричинено тяжкі тілесні ушкодження, прохала суд призначити йому покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі, та не застосовувати до нього додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вважає, що при призначенні йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, місцевим судом не в повній мірі було взято до уваги дорожню обстановку в якій сталося ця ДТП, що на дорозі в результаті раптових опадів була сильна ожеледиця, і його порушення правил дорожнього руху, які він не оспорює, не є грубими.

Також зазначає, що місцевим судом не в повній мірі враховано наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Вказує, що він має молодий вік, раніше до кримінальної відповідальності взагалі не притягався, в тому числі і за злочини пов`язані з порушенням правил дорожнього руху, не має штрафів за порушення ПДР.

Посилається, що судом було встановлено, що він працює на посаді пожежного-рятувальника державного пожежно-рятувального посту 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Лубни) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Лубни) ГУ ДСНС України в Полтавській області та проживає на значній віддаленості від місця служби в с. Засулля Лубенського району. По роду своєї служби його неодноразово викликали і викликають на службу в разі надзвичайних ситуацій для їх ліквідації, які в умовах повномасштабної війни значно почастішали. Зазначає, що він зобов`язаний якнайшвидше прибувати до пожежно-рятувального загону, що він робив і робить, виключно на автомобілі оскільки іншим шляхом дістатись до місця служби, тим більш в нічний та не робочий час він не може.

Вказує, що жодним чином не оспорюючи основне покарання, призначене йому судом, вважає, що його виправлення можливе без застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник в його інтересах ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу задовольнити з підстав у ній наведених. Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказав на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції, просив залишити його без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про призначення йому надто суворого покарання через призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_7 , який свою вину визнав, щиро покаявся, частково відшкодував потерпілим шкоду завдану кримінальним правопорушенням, вчинив кримінальне правопорушення вперше, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Крім того, згідно з висновком органу з питань пробації ОСОБА_7 має низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень небезпеки для суспільства.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, часткове відшкодування потерпілим завданої кримінальним правопорушенням шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, звільнивши його від відбування цього покарання з випробуванням, належним чином мотивувавши таке рішення. Поряд із цим судом також призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке ОСОБА_7 слід відбувати реально.

Таке рішення суду цілком узгоджується із позицією потерпілих та обставинами злочину, внаслідок якого дві особи отримали тяжкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості тілесні ушкодження відповідно. Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засідання просила призначити обвинуваченому покарання з випробуванням. В той же час, потерпіла ОСОБА_11 просила призначити ОСОБА_7 основне покарання на розсуд суду, а щодо додаткового покарання просила позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами.

ОСОБА_11 дотримується такої самої позиції і в суді апеляційної інстанції, оскільки звернулася до апеляційного суду із заявою в якій вказала на законність вирок суду та просила залишити його без змін.

Посилання ж ОСОБА_7 на обстановку в якій сталася ДТП, а саме що на дорозі в результаті раптових опадів була сильна ожеледиця, і його порушення правил дорожнього руху не є грубими, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не були встановлені в ході судового розгляду, а ОСОБА_7 не заперечувалися фактичні обставини справи в суді першої інстанції, у зв`язку із чим розгляд здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Крім того, на даний час, як повідомив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , він вже не працює на посаді пожежного-рятувальника державного пожежно-рятувального посту 18 державної пожежно-рятувальної частини (м. Лубни) 3 державного пожежно-рятувального загону (м. Лубни) ГУ ДСНС України в Полтавській області, оскільки був звільнений, а отже і відсутні обставини, на які обвинувачений посилався при обгрунтуванні своєї апеляційної скарги.

Таким чином додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає меті призначення покарання, матиме виховний вплив як на засудженого так і на інших осіб, а обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі вироку щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4