ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3589/21 Номер провадження 11-кп/814/463/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисників обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000409за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_16 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, маючий двох неповнолітніх дітей, непрацюючий, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.1 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;

- за ч.2 ст.125 КК України на 6 місяців арешту;

- за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 4 роки позбавлення волі із штрафом в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.125 КК України на 6 місяців арешту;

- за ч.3 ст.186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, засуджений на 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року та остаточно засуджений на 5 років позбавлення волі.

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.125 КК України на 6 місяців арешту;

- за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути:

з обвинуваченого ОСОБА_11 моральну шкоду на користь потерпілих:

- ОСОБА_13 - 10000 грн;

- ОСОБА_14 - 30000 грн;

- ОСОБА_15 - 30000 грн;

з обвинуваченого ОСОБА_12 моральну шкоду на користь потерпілих:

- ОСОБА_13 - 4600 грн;

- ОСОБА_14 - 23400 грн;

- ОСОБА_15 - 21100 грн.

Згідно з вироком, обвинувачені визнані винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

16 травня 2021 року близько 02 год. ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходячи повз огороджену парканом територію домогосподарства по АДРЕСА_3 , зазирнувши через паркан, помітили раніше не знайомих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які відпочивали на території домогосподарства та вживали алкогольні напої.

На такі дії обвинувачених потерпіла ОСОБА_14 в грубій формі відповіла, щоб ті не заглядали в її подвір`я, після чого ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 почали ображати потерпілих та здійснювати спроби перелізти через паркан.

З метою врегулювання конфлікту ОСОБА_13 , взявши сокиру, відчинив хвіртку, яка була зачинена із середини на засув, та вийшов за межі домогосподарства на тротуар. В цей час ОСОБА_10 першим наніс потерпілому удар кулаком по обличчю, а потім ногами по тулубу.

Через відчинену хвіртку за межі домоволодіння на вулицю на допомогу ОСОБА_13 вийшов ОСОБА_15 , одразу після чого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також почали наносити вказаному потерпілому удари кулаками та ногами у взутті по обличчю та тулубу.

Надалі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , продовжуючи наносити удари потерпілим, скориставшись відчиненою хвірткою, заштовхали їх у двір, а також самі незаконно проникли на територію домогосподарства за адресою: АДРЕСА_3 .

Після чого обвинувачені відштовхнули ОСОБА_14 , яка опинилась у них на шляху, унаслідок чого вона упала на землю поблизу паркану та вдарилася, а також заштовхали ОСОБА_15 під дерево, де продовжили наносити йому удари ногами.

В цей час ОСОБА_10 , помітивши ОСОБА_13 , який біг у напрямку столу, наніс йому удар ногою в спину, від якого потерпілий впав на дерев`яний стіл під будинком, переламавши його. Підійшовши до ОСОБА_13 , ОСОБА_10 вкрив його уламками столу та почав стрибати на ньому зверху.

Після нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, у ОСОБА_11 виник умисел на заволодіння їх майном. Скориставшись незачиненими вхідними дверима, обвинувачений незаконно проник до житлового будинку по АДРЕСА_3 , де проживали ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , де відкрито заволодів мобільним телефоном «Samsung A10» вартістю 783,33 грн, який належав ОСОБА_14 , акустичною колонкою «Atlanta» вартістю 585 грн, двома годинникам вартістю 1500 грн та 300 грн, а також іншими речами, які матеріальної цінності не представляють, належними ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

В цей час ОСОБА_12 , який стояв поряд з ОСОБА_15 , підтримуючи раптово виниклий умисел ОСОБА_11 на заволодіння майном потерпілих, обшукав кишені штанів ОСОБА_15 , звідки вилучив грошові кошти в сумі 1500 доларів США, що в перерахунку на Національну валюту становить 41 440,95 грн, та 1000 грн., заволодівши ними.

В подальшому ОСОБА_11 вийшов з будинку та помітив ОСОБА_13 , який лежав на землі під уламками столу у безпорадному стані, над якими стояв ОСОБА_10 , підійшов до потерпілого та взявши праву руку ОСОБА_13 , завернув її за його спину та зняв з безіменного пальця належну потерпілому весільну каблучку вартістю 600 грн, якою незаконно заволодів. В цей час ОСОБА_10 , підтримуючи дії ОСОБА_11 стояв поряд, спостерігав за обстановкою та наказував всім потерпілим, які лежали у дворі на землі в безпорадному стані, не рухатись.

Надалі ОСОБА_11 , почувши, що ОСОБА_14 почала кричати, підійшов до останньої, схопив за праву руку та здійснив спробу зняти з безіменного пальця її весільну каблучку, однак потерпіла почала чинити супротив. В цей час до дій ОСОБА_11 також приєднався ОСОБА_10 , після чого останні вдвох утримуючи потерпілу ОСОБА_14 , зняли з безіменного пальця її правої руки весільну каблучку вартістю 600 грн, якою незаконно заволоділи.

Відкрито заволодівши майном потерпілих, обвинувачені з місця вчинення злочину зникли та спільно розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 1383,33 грн., потерпілому ОСОБА_13 - на загальну суму 600 грн., потерпілій ОСОБА_14 та ОСОБА_13 спільно матеріальної шкоди на загальну суму 2385 грн., а потерпілому ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 42440,95 грн.

Крім того, відповідними діями ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_15 спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; потерпілому ОСОБА_13 легкі тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_14 легкі тілесні ушкодження та легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Перекваліфіковуючи дії обвинувачених з ч.3 ст.187 КК України, місцевий суд прийшов до висновку що кожен з обвинувачених вчинив умисні та протиправні дії, які виразились у спричиненні потерпілим відповідного ступеню тяжкості легких тілесних ушкоджень, а також у відкритому заволодінні чужим майном за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , а ОСОБА_11 крім того з додатковими кваліфікуючими ознаками повторно та поєднаного з проникненням у житло.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь кожного з потерпілих з огляду на вид та розмір призначеного йому покарання.

В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прохають скасувати вирок суду в частині призначення покарання і ухвалити в цій частині новий вирок, яким засудити:

- ОСОБА_11 за ч.3 ст.187, ст.71 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- ОСОБА_12 за ч.3 ст.187 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- ОСОБА_10 за ч.3 ст.187 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу на 4 роки позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Також потерпілі прохають задовольнити в повному обсязі заявлені цивільні позови та стягнути з обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на їх користь моральну шкоду в розмірі по 100000 грн, з кожного.

При цьому зазначають, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії обвинувачених з ч.3 ст.187 КК України.

Наголошують, що обвинувачений ОСОБА_11 не відшкодував шкоду, не розкаявся та не вибачився.

Стверджують, що місцевий суд хоча і визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_10 їх щире каяття, проте фактично це є визнанням вини, а їх вибачення перед потерпілими було вимушеним.

Також вказують, що активне сприяння ОСОБА_12 розкриттю кримінального правопорушення не підтверджується матеріалами провадження.

Зазначають, що часткове відшкодування ОСОБА_12 заподіяної шкоди слід брати до уваги при призначенні покарання, проте врахування судом цього факту в якості обставини, що пом`якшує покарання, є помилковим.

Зауважують, що ОСОБА_12 після його засудження до покарання із застосуванням положень ст.75 КК України припинив спілкування з потерпілими з приводу подальшого відшкодування заподіяної шкоди.

До початку апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 надіслали до апеляційного суду заяву про відмову від апеляційних скарг в частині необхідності призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_10 .

В обґрунтування поданої заяви потерпілі зазначають, що ОСОБА_10 в повному обсязі відшкодував заподіяну їм майнову та моральну шкоду і будь-яких претензій вони до нього не мають.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступню тяжкості кримінального правопорушення і особам обвинувачених внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким визнати винуватими та призначити покарання:

-ОСОБА_11 за ч.3 ст.187, ст.71 КК України - 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- ОСОБА_12 за ч.3 ст.187 КК України - 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- ОСОБА_10 за ч.3 ст.187 КК України - 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

При цьому зазначає, що висновок місцевого суду про відсутність в обвинувачених умислу на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є помилковим та суперечить сукупності досліджених під час судового розгляду доказів.

Наголошує, що допитані в суді першої інстанції потерпілі повідомили, що обвинувачені до моменту виникнення конфлікту спостерігали за ними через паркан, після чого почали ображати потерпілих, провокуючи конфлікт, а також здійснювали спроби перелізти через паркан.

Стверджує, що лише після того як ОСОБА_13 відчинив хвіртку та вийшов на вулицю з метою врегулювання конфлікту обвинувачені почали наносити йому та ОСОБА_15 тілесні ушкодження, незаконно зайшли на територію домогосподарства, де продовжили наносити потерпілим тілесні ушкодження, а також відштовхнули ОСОБА_14 , яка опинилась у них на шляху.

Зауважує, що потерпіла ОСОБА_14 повідомила, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 цілеспрямовано її утримували та пред`явили вимогу передачі належного їй майна весільної каблучки, що знаходилась у неї на пальці, проте отримавши відмову обвинувачені силоміць стягнули каблучку з пальця потерпілої.

Наведені показання потерпілих, на думку прокурора, свідчать, що обвинувачені здійснили агресивний, раптовий та небезпечний напад, під час якого проникли на територію домогосподарства, застосовуючи насильство, подолали опір потерпілих, одразу після чого заволоділи належним їм майном та залишили територію домоволодіння.

Вважає, що сварку, яка передувала нападу, варто розцінювати як формальний привід для вчинення розбою, оскільки вона була повністю спровокована обвинуваченими.

Наголошує, що під час судового розгляду усі без винятку потерпілі повідомили, що в результаті застосованого до них насильства втрачали свідомість, що в свою чергу є безумовною ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.187 КК України.

Стверджує, що дії обвинувачених із самого початку були узгодженими та послідовними, оскільки вони разом підійшли до паркану домогосподарства, після чого почали провокувати конфлікт з потерпілими, а допитані в судовому засіданні потерпілі повідомили, що всі обвинувачені брали участь у нанесенні потерпілим тілесних ушкоджень з метою подолання їх опору.

Не погоджується з висновком суду про відсутність в діях обвинувачених кваліфікуючої ознаки проникнення до сховища, оскільки територія домогосподарства потерпілих огороджена дерев`яним парканом, висота якого унеможливлює вільний доступ до нього сторонніх осіб, а вхід на територію вказаного домоволодіння здійснюється через хвіртку, яка зачиняється з середини на засув.

Зауважує, що будь-якого права на вхід на територію домогосподарства потерпілих обвинувачені не мали, а встановлені фактичні обставини свідчать про відсутність в їх діях будь-якої іншої мети проникнення окрім як вчинення нападу на потерпілих та заволодіння належним їм майном.

Стверджує, що судом у вироку безпідставно визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених, щире каяття, оскільки вони не визнавали вину, заперечували встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини вчинення злочину, зокрема й щодо обсягу викраденого майна, висловлювали свою незгоду з кваліфікацією їх дій, заявляли, що їх поведінка була спровокована потерпілими, перед якими обвинувачені взагалі не вибачались.

Наголошує, що посилання суду у вироку на факт працевлаштування обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не містить документального підтвердження.

Вказує, що ОСОБА_12 раніше був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі та був звільнений від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Також вважає, що судом не надано належної оцінки тому факту, що ОСОБА_11 має п`ять незнятих та непогашених судимосте, у тому числі розбою, був засуджений вироком Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням, проте знову вчинив умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи.

Вказує, що судом безпідставно не враховано як обставину, що обтяжує покарання обвинувачених, вчинення ними кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, незважаючи на те, що ця обставина зазначена судом у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним.

Стверджує, що призначене обвинуваченим покарання є явно несправедливим через м`якість, а висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання та не відповідають його меті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника на підтримання доводів поданої апеляційної скарги, міркування обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_12 та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих і покладалися на розсуд суду при вирішенні вимог обвинуваченого ОСОБА_11 , думку прокурора на підтримання доводів принесеної апеляційної скарги та апеляційних скарг потерпілих, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що передбачено п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Відповідно до приписів ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до ст. 94 КПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені приписи закону при ухваленні вироку місцевим судом не дотримано.

З матеріалів провадження вбачається, що за результатами судового розгляду обвинувального акта суд першої інстанції перекваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 з ч.3 ст.187 КК України (розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та сховище) а ОСОБА_11 з ч.3 ст.187 цього Кодексу (розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, вчинений за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло та сховище) та визнав винуватими:

ОСОБА_10 - за ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_13 ), ч.2 ст.125КК України (умисні легкітілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ) ч.2 ст.186 КК України (відкритевикрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб);

ОСОБА_12 за ч.2 ст.125 КК України (умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ) та ч.2 ст.186 КК України (відкритевикрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб);

ОСОБА_11 за ч.2 ст.125 КК України (умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ) та ч.3 ст.186 КК України(відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло).

Такі висновки суду не містять належного обґрунтування та аналізу сукупності доказів спростованого обвинувачення і є передчасними.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апеляційні скарги прокурора та потерпілих містять вагомі та належним чином аргументовані доводи щодо неправильної, на їх думку, оцінки місцевим судом певних доказів, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинувачених.

За загальним визначенням розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Отже, в разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність та життя і здоров`я потерпілої особи.

При грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним, тому й не може бути мови про існування ще одного об`єкту - життя і здоров`я особи.

Однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність й спрямованість таких дій на подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.

Крім того, при розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб, що залишилося поза увагою суду при кваліфікації дій обвинувачених.

Місцевий суд прийшов до висновку про відсутність ознак розбою з тих підстав, що ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_10 не висловлювали вимог щодо передачі їм майна, не з`ясовували в потерпілих місце його знаходження і не застосовували погроз застосування фізичного насильства.

Проте, судом першої інстанції не надано належної оцінки дослідженим доказам у провадженні, зокрема, показанням потерпілих щодо обставин події, даним протоколів проведених з ними слідчих експериментів, висновкам судово-медичних експертиз щодо ступеню тяжкості виявлених у них тілесних ушкоджень та відповідності їх показань об`єктивним даним судово-медичної експертизи, відеозаписам з камер відеоспостереження «Безпечне місто», які свідчать, що вчинення злочину супроводжувалося насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілих, внаслідок завданих їм ударів трьома особами, від яких потерпілі втрачали свідомість, а обвинувачені в подальшому заволодівали їх майном.

Прокурор в апеляційній скарзі переконливо звертає увагу, що показання потерпілих підтверджують наявність ознак агресивного, раптового та небезпечного нападу, під час якого обвинувачені проникли на територію домогосподарства, застосовуючи насильство, подолали опір потерпілих, одразу після чого заволоділи належним їм майном та залишили територію домоволодіння.

Таким чином, суд, всупереч приписам ст.94 КПК України, не оцінив сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови №10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснив, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома ібільше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Проте суд, оцінюючи наявність у діях обвинувачених попередньої змови, дійшов до взаємовиключних висновків, оскільки спочатку в мотивувальній частині вироку зазначив, що характер дій обвинувачених свідчить про відсутність у них попередньої змови на вчинення розбійного нападу та водночас прийшов до переконання, що вони відкрито заволодівали майном потерпілих за попередньою змовою групою осіб.

Також суд, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, встановив, що всі обвинувачені незаконно проникли на територію домогосподарства потерпілих, проте юридичної оцінки цим діям взагалі не дав.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.233 КПК України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Вказані обставини свідчать проістотні суперечності висновків суду, унеможливлюють встановлення правильної кваліфікації дій обвинувачених та, відповідно, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас, обвинувачення має бути викладено в чіткій, категоричній формі, не повинно допускати двоякого трактування. І саме такий принцип при складанні вироку та викладенні обвинувачення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст.2 КПК України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому.

Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням, то вони є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд не навів переконливих мотивів свого рішення про звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_12 від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України, не обґрунтував нелажним чином висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання враховуючи встановлені дані про їх особи, конкретні обставини справи та тяжкість інкримінованого злочину.

Оскільки наведені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, які неможливо виправити судом апеляційної інстанції, згідно з положеннями п.2, п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України вирок суду підлягає до скасування з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання щодо всіх елементів складу інкримінованого кримінального правопорушення та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість осіб у його вчиненні буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Приписами ст.418 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст.131 КПК України).

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу ОСОБА_11 , колегія суддів вважає за необхідне залишити його під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_16 підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 продовжити до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4