ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002856 від 06.09.2024, на підставі обвинувального акта за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тростянець Сумської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , (будівельний вагончик), такого, що має середню освіту, неодруженого, такого, що в силу ст. 89 КК України судимості немає,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, із 05:30 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено: 1) з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022; 2) з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022; 3) з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022; 4) з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022; 5) з 05:30 21.11.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022; 6) з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023; 7) з 5:30 20.05.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 01.05.2023 №255/2023; 8) з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023; 9) з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023; 10) з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024; 11) з 05:30 14.05.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024.

Водночас, судом установлено, що 11.08.2024 приблизно о 21:49 ОСОБА_5 перебував у приміщенні магазину «СІЛЬПО» у місті Києві (просп. Оболонський, 1б), де в нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), належного ТОВ «СІЛЬПО ФУД» (), вчиненого в умовах воєнного стану.

Надалі, реалізуючи свій вищевказаний умисел, в тому ж місці, того ж дня протягом періоду часу з 21:49 до 22:06 ОСОБА_5 , впевнившись, що за його злочинними діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, таємно умисно з корисливих мотивів з метою власного збагачення, усвідомлюючи протиправність і суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, будучи обізнаним про дію воєнного стану на території України, скориставшись відсутністю уваги до нього з боку працівників зазначеного магазину та інших покупців, шляхом вільного доступу взяв зі стелажу магазину товар, належний ТОВ «СІЛЬПО ФУД» (), а саме: чай чорний Hillway Golden Ceylon (арт. 879802) вагою 100 г у кількості 1 шт., вартістю 60,44 грн (без урахування ПДВ); ікра лососева Спецпосол з/б (арт. 734154) вагою 275 г у кількості 4 шт., вартістю за 1 одиницю товару 1 199,00 грн, загальною вартістю 4 460,28 грн (без урахування ПДВ); сік Jaffa (арт. 946377) у кількості 2 шт., вартістю за 1 одиницю товару 27,29 грн, загальною вартістю 50,76 грн (без урахування ПДВ); рулет з маком ГП (арт. 832889) вагою 200 г кількості 1 шт., вартістю 34,99 грн (без урахування ПДВ); плюшка з цукром ГП (арт. 816474) вагою 200 г у кількості 1 шт., вартістю 29,99 грн (без урахування ПДВ); квас «Квас Тарас білий» (арт. 755633) ємністю 0,5 л у кількості 4 одиниці, вартістю за 1 одиницю товару 25,79 грн, загальною вартістю 95,94 грн, після чого частину вказаного майна поклав до свого рюкзака чорного кольору та в пакет, з яким прийшов до приміщення магазину, а іншу частину залишив у руках при собі та направився в напрямку каси самообслуговування, де, зробивши вигляд, що він частково розраховується за товар, умисно не розрахувався за нього в повному обсязі й направився на вихід із магазину і, утримуючи викрадене майно при собі, з місця скоєння злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Внаслідок вчинення злочину ОСОБА_5 спричинив майнову шкоду ТОВ «СІЛЬПО ФУД» () на загальну суму 4 727,85 грн.

Представник потерпілого ТОВ «СІЛЬПО ФУД» - ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 135 КПК України, у судове засідання не з`явився. При цьому, в матеріалах кримінального провадження міститься заява останнього, в якій представник потерпілого просить судове провадження кримінального провадження здійснювати за його відсутності, претензій будь-якого характеру до обвинуваченого немає, цивільний позов у кримінальному провадженні подавати не буде, при призначенні покарання покладається на розсуд суду.

Заслухавши позиції учасників судового провадження про можливість проведення судового розгляду, враховуючи відсутність цивільного позову, суд прийняв рішення про проведення судового розгляду за відсутності представника потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні злочину визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце та спосіб вчиненого злочину відповідно до висунутого обвинувачення й надав наступні показання.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 показав, що в серпні 2024 він, перебуваючи в приміщенні магазину «СІЛЬПО» в Оболонському районі міста Києва, не маючи наміру сплачувати за товар через відсутність грошей, взяв із полиць товар (продукти харчування), поклав його до своїх речей і направився до каси самообслуговування та, зробивши вигляд, що він оплачує товар, за товар не сплатив та прямував до виходу з магазину. При цьому, ОСОБА_5 , висловивши самозасудження свого вчинку та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, свою винуватість в учиненні злочину визнав повністю, щиро покаявся та просив суд суворо не карати.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин вчинення злочину.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , допитавши останнього, дослідивши матеріали кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, які було долучено прокурором відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), що належить ТОВ «СІЛЬПО ФУД», вчиненого в умовах воєнного стану за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю.

Водночас, відповідно до обвинувального акта, який з 27.09.2024 перебуває у провадженні Оболонського районного суду міста Києва, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні таємному викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно в умовах воєнного стану, тобто за ч. 4 ст. 185 КК України.

Даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_5 на момент ухвалення вироку, суд не може погодитися із такою кваліфікацією з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому, строки погашення судимості регламентовано ст. 89 цього Кодексу, а обчислення строків погашення судимості - ст. 90 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 було засуджено:

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 19.02.2020 до покарання у виді позбавлення волі: - за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 (епізод від 22.11.2017) - на строк 1 рік 6 місцяців; - за ч. 1 ст. 309 (епізод від 10.04.2017) - на строк 2 роки; - за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 15.01.2018) - на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань судом остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки на підставі ст. 75 КК України (справа №756/16297/17).

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05.09.2023 вирок суду від 19.02.2020 приведено у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 № 2617-VIII.

Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим: - за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки; - за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки; - за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70, ст. 72 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк перебування ОСОБА_5 під вартою. Вказана ухвала набрала законної сили 13.09.2023 (справа №545/3236/23);

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 09.02.2022 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду від 19.02.2020 остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць та зараховано строк перебування останнього під вартою (справа №756/16009/19).

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07.11.2023, з урахуванням ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 05.09.2023, ОСОБА_7 звільнено від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі за вироком суду від 09.02.2022 умовно-достроково на невідбутий строк покарання 01 рік 11 місяців 01 день. Вказана ухвала набрала законної сили 15.11.2023 (справа №545/3754/23).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05.02.2025 на підставі ч. 2 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у виді позбавлення волі за вироком суду:

- від 19.02.2020 - за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 2 роки 6 місяців;

- від 09.02.2022 - за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України (за вироком три епізоди від 16.11.2019, 07.05.2021, 23.10.2021), ч. 1 ст. 71 КК України - на строк 4 роки 1 місяць.

Вказаною ухвалою суду постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за вироком суду від 19.02.2020, з урахуванням ухвали суду від 05.09.2023, за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до покарання призначеного судом. Вирок суду від 19.02.2020 в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та з покладенням на останнього цим вироком обов`язків відповідно до вимог статей 75, 76 КК України залишено без зміни. Вказана ухвала набрала законної сили 12.02.2025 (справа №756/16009/19).

Водночас, у цій справі судом установлено, що ОСОБА_5 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) 11.08.2024, тобто до моменту вирішення судом питання про приведення вироків суду від 19.02.2020 та від 09.02.2022 у відповідність до закону та застосування до нього положень ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку із набранням чинності Закону України від 18.07.2024 №3886-ІХ.

При цьому, початок обчислення іспитового строку припадає на день проголошення вироку суду (ч. 1 ст. 165 КВК України) і не збігається з початковим моментом, коли особа визнається такою, що має судимість, - днем набрання законної сили обвинувальним вироком (ч. 1 ст. 88 КК України).

Таким чином, тривалість іспитового строку ОСОБА_5 за вироком суду від 19.02.2020, з урахуванням ухвали від 05.02.2025, сплинув 18.02.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Судимість, як правовий стан особи, характеризується настанням для неї певних негативних правових наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 88 цього Кодексу судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України. Погашення судимості припиняє всі негативні правові наслідки.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до ст. 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості.

Згідно з долученими до матеріалів справи вимоги на судимість від 11.09.2024 та копії довідки по звільнення серії ПОЛ №00745 ОСОБА_5 було звільнено з ДУ «Божковська виправна колонія (№16)» 15.11.2023, й за період з 19.02.2020 по 18.02.2023 включно новий злочин, який би мав наслідки притягнення до кримінальної відповідальності з настанням наслідків, передбачених ч. 5 ст. 90 КК України, враховуючи ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05.02.2025, - не вчинив.

З огляду на викладене, обвинувачений ОСОБА_5 на момент ухвалення вироку у цій справі є особою, що в силу ст. 89 КК України судимості не має.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 21.11.2019 у справі №591/4366/18 (провадження №51-1122кмо20) у своєму висновку про застосування норми права звертає увагу на те, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні. Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Проте у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи, така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочині в іншому кримінальному провадженні.

Таким чином, за результатами судового провадження не було встановлено жодних доказів на підтвердження того, що на момент ухвалення вироку в цій справі щодо обвинуваченого ОСОБА_5 є обвинувальний вирок за тотожний чи однорідний злочин в іншому кримінальному провадженні, що виключає кваліфікацію дій останнього за кваліфікуючою ознакою «повторність», а тому дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, як «таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану».

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд приходить до наступного висновку.

Як неодноразово орієнтував у своїх постановах Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (зокрема, у постановах від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к (провадження №51-2816км18), від 11.06.2024 у справі №638/1500/23 (провадження №51-965км24) дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд, призначаючи покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато у чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання повною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009) (рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011).

Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, характер, мотиви та обставини вчинення злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_5 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що, на переконання суду, свідчить про наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зважив суд і на дані про особу винного, котрий має середню освіту, хоча й неофіційно, однак після звільнення з місць позбавлення волі на теперішній час працює на будівництві, де і проживає, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність.

Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги вказані обставини в сукупності, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції норми закону, що передбачає відповідальність за вчинене.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, роз`яснення, що містяться в абзаці 2 пункту 11 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 звертають увагу судів на те, що обмежень щодо повторного застосування ст. 75 КК України стосовно особи, яка вчинила новий злочин після звільнення від призначеного покарання на підставі ч. 1 ст. 78 КК, закон не містить.

Враховуючи вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого, з відомостями про особу обвинуваченого, зваживши на позиції сторін кримінального провадження в судових дебатах, як прокурора так і сторони захисту, котрі, кожен окремо, вважали можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без реального відбування покарання, суд вважає за можливе звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Заходи забезпечення у кримінальному провадженні не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- відеозаписи події від 11.08.2024 у приміщенні торгівельного залу магазину «СІЛЬПО» у місті Києві (просп. Оболонський, 1б), що містяться на оптичному диску (постанови від 09.09.2024), - після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1