УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 278/4232/24

провадження № 51-443 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року,

встановив:

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та скасовано арешт, накладений під час досудового розслідування.

Зокрема, як встановлено судом, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, 14.07.2024 близько 15 години перебував навпроти території будинку АДРЕСА_1 , де в цей же день, час та місці у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення будь-якого чужого майна з приміщення квартири АДРЕСА_1 вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в цей же день та час, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до тильної сторони будинку АДРЕСА_1 , де через незамкнені вхідні двері проник до квартири АДРЕСА_1 , в кухні знайшов мобільний телефон марки «Pixel 3А XL» в корпусі чорного кольору, вартістю 3716 гривень 66 копійок, який належить ОСОБА_6 , після чого таємно викрав його.

Надалі ОСОБА_4 місце вчинення злочину залишив, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3716,66 грн.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2024 рокузалишено без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок та ухвалу в частині призначеного покарання, та, застосувавши положення ст. 69 КК, призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 5 років.

На обґрунтування своїх доводів зазначає про те, що судами попередніх інстанцій при призначенні покарання не було взято до уваги:

- те, що засуджений обвинувачувався у скоєнні лише одного епізоду злочину без застосування насильства, повністю визнав вину та щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення за скоєне, наразі не має інших кримінальних проваджень, має місце проживання та неофіційне місце працевлаштування, відсутність завданої шкоди у рамках даного кримінального провадження, а також позицію потерпілої, яка не мала до обвинуваченого жодних претензій;

- ОСОБА_4 має бажання працювати, що може бути забезпечено в умовах відбування покарання у виді обмеження волі.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Висновки про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації діянь ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК Україниколегією суддів не перевіряються, оскільки стороною захисту не оскаржуються.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Водночас відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Доводи захисника засуджених щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого через суворість Суд не може взяти до уваги як обґрунтовані, з огляду на таке.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК України.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається зі змісту вироку, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, які характеризують обвинуваченого, його стан здоров`я, матеріальний та сімейний стан, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, призначаючи покарання, місцевий суд взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, відповідно до яких встановив, що, як особа працездатного віку ОСОБА_4 характеризувався посередньо, неодружений, утриманців не має, непрацевлаштований, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебував, раніше неодноразово судимий.

Також, з огляду на положення, передбачені ст. 12 КК, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінального правопорушень, яке є тяжким.

При цьому відповідно до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання, визнав щире каяття.

Водночас, відповідно до приписів ст. 67 КК обставиною, що обтяжує покарання, місцевий суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі зазначених обставин, які враховуються при призначенні покарання, взявши до уваги також думку потерпілої, якапоклалася на розсуд суду щодо міри покарання (не висловлюючись про відсутність претензій до обвинуваченого), суд першої інстанції, врахувавши, серед іншого, особу винного, наголосив, що останній є раніше неодноразово судимим, та така обставина, на думку суду, свідчила про стійкість протиправної поведінки обвинуваченого, його небажання виправитись, нормально адаптуватись в суспільстві та притримуватись загальноприйнятих в ньому норм та правил, предмет злочинного посягання та його вартість.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 є неможливим без ізоляції від суспільства та останньому слід обрати покарання відповідно до санкції частини статті, яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі.

З таким рішенням суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції, зауваживши, що відсутні підстави для висновку про те, що призначене ОСОБА_4 покарання, яке є мінімальним за санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, є очевидно несправедливим внаслідок його суворості, та вказавши, що підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні, зауважив, що призначене обвинуваченому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками судів погоджується і Верховний Суд та вважає їх законними, обґрунтованими, належним чином вмотивованими, а покарання, яке призначене ОСОБА_4 , таким, що є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, приймаючи до уваги в тому числі ступінь тяжкості вчинених злочинів, наявність обтяжуючих обставин та відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки, враховуючи дані про особу засудженого ОСОБА_4 , на які у касаційній скарзі посилається захисник та які, як вбачається зі змісту вироку, були взяті до уваги судом І інстанції при призначенні покарання, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника щодо призначення покарання у виді обмеження волі, шляхом застосування положень ст. 69 КК України.

При цьому, надаючи оцінку доводам касаційної скарги про те, що потерпіла не мала претензій до обвинуваченого, колегія суддів зауважує, що такі твердження не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вбачається із вироку місцевого суду, при призначенні покарання потерпіла лише поклалась на розсуд суду, який, у свою чергу дійшов висновку про необхідність призначення у виді позбавлення волі.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що засуджений мав неофіційне місце працевлаштування та мав намір продовжувати працювати, Суд також вважає необґрунтованими, оскільки, виходячи із обставин, встановлених місцевим судом у вироку, ОСОБА_4 місця працевлаштування (неофіційного також) до затримання не мав.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що покарання у виді позбавлення волі не є перепоною на шляху до праці, з огляду на таке.

Зокрема, положеннями ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про можливість працевлаштування лише в умовах відбування покарання у виді обмеження волі є неприйнятними.

Також доводи касаційної скарги про відсутність завданої шкоди не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається із фактичних обставин, що визнані доведені судом та підтверджені безпосередньо ОСОБА_4 , останній викрав майно, що належить потерпілій, на загальну суму у 3716,66 грн., та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим фактично завдав матеріальної шкоди потерпілій.

Водночас, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення судів попередніх інстанцій, умотивованість викладених у них висновків щодо правильності призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції є належним чином вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374, 419 КПК.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника засудженого щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення його касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3