Номер провадження: 11-кп/813/485/25
Справа № 513/1605/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року, про закриття кримінального провадження, №0001071 від 08.09.2023 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, -

установив

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року було задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Звільнено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, у зв`язку із дійовим каяттям, на підставі ст.45 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001071 від 08 вересня 2023 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Процесуальні витрати в сумі 2868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та направити клопотання прокурора на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ухвала суду не містить в собі жодного обґрунтування щодо застосування до обвинуваченого ст.45 КК України.

Крім того, прокурор зазначає, що дійове каяття включає в себе певні складові, без одної з яких застосування ст.45 КК України виключається.

Так, в порушення вимог ст.45 КК України, суд першої інстанції взагалі не обґрунтував, а матеріали справи не містять в собі відомостей щодо активного сприяння розкриттю злочину, оскільки дії обвинуваченого були викриті під час санкціонованого обшуку, що вказує на відсутність такого елементу, як активне сприяння розкриттю злочину.

Також прокурор вказує, що щирість каяття обвинуваченого носить формальний характер, оскільки з моменту незаконного придбання наркотичного засобу (серпень 2023 року), обвинувачений добровільно до правоохоронних органів не звертався, наркотичний засіб переніс до житла свого сина, де зберігав на горищі, а у вчиненому зізнався лише після викриття злочину працівниками поліції.

Крім того, ухвала суду першої інстанції взагалі не містить в собі встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення, які викладені в обвинувальному акті та за результатом розгляду якого постановлена оскаржувана ухвала.

Крім того, апелянт зазначає, що звільняючи ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст.45 КК України, суд не обґрунтував рішення щодо віднесення процесуальних витрат на рахунок держави, тоді як закриття провадження з нереабілітуючих підстав, не передбачає звільнення обвинуваченого від сплати судових витрат.

Позиції учасників судового розгляду

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку обвинуваченого в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку прокурора, вважає за можливе апеляційний розгляд провадження здійснювати за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, якій підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали дає підстави дійти висновку про те, що вказане судове рішення вищевикладеним вимогам кримінального процесуального закону не відповідає з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 44 КК України, особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, здійснюються судом.

Відповідно до вимог ст. 45 КК України особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Тобто, дійове каяття полягає в тому, що після вчинення кримінального правопорушення особа щиро покаялася, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових дійового каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України. Виняток можуть становити лише випадки вчинення кримінального правопорушення чи замаху на нього, внаслідок яких не заподіяно шкоду або не завдано збитки.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. При цьому, активне сприяння - це добровільні дії особи, що вчинила кримінальне правопорушення, спрямовані на допомогу органам досудового розслідування у встановленні знарядь, засобів, співучасників вчиненого кримінального правопорушення, а також інших обставин, які мають кримінально-правове чи кримінально-процесуальне значення для розслідування та розкриття кримінального правопорушення.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям можливе в разі вчинення нею вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину, крім корупційних кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , яке міститься у матеріалах кримінального провадження (а.с. 21), саме по собі не може свідчити про дійове каяття ОСОБА_8 .

Поряд з тим, апеляційний суд враховує те, що згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.03.2018 (у справі № 759/7784/15-к), розкаяння не повинно носити формальний характер. Окрім визнання особою факту вчинення злочину, каяття передбачає, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо наявності такої суб`єктивної обставини, що характеризує дійове каяття особи, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки в оскаржуваній ухвалі судом не наведено, які саме добровільні дії ОСОБА_8 спрямовані на допомогу органу досудового розслідування у встановленні обставин вчиненого кримінального правопорушення, при цьому матеріали справи не містять даних добровільної видачі наркотичних засобів під час проведення обшуку, що в свою чергу не свідчить про наявність активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення з боку ОСОБА_8 .

Крім того, за змістом роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК, і лише після цього має бути постановлене (ухвалене) відповідне судове рішення у визначеному КПК порядку. При цьому ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави.

Отже, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, мав встановити факт вчинення ним кримінального правопорушення, переконатися, що кримінальне правопорушення, у якому останній обвинувачується дійсно мало місце, що кримінальне правопорушення містить склад кримінального правопорушення і обвинувачений винний у його вчиненні та навести в ухвалі аналіз доказів його винуватості, що відповідало б вимогам ст. 372 КПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України, у мотивувальній частині ухвали, що викладається окремим документом має бути зазначено встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону яким він керувався.

Проте, як вбачається з ухвали, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції також не дотримався.

З мотивувальної частини ухвали вбачається, що суд формально та частково виклав обвинувачення сформульоване ОСОБА_8 органом досудового розслідування. При цьому, даних про те, що ж було встановлено безпосередньо у судовому засіданні в ході судового розгляду, в результаті яких встановлених обставин суд прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, мотивувальна частина ухвали не містить.

Вказані порушення колегія суддів вважає істотними, оскільки вони пов`язані з неповнотою судового розгляду і впливають на висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого, можливість призначення покарання або звільнення від нього, чи звільнення від кримінальної відповідальності за певні дії.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, у зв`язку з дійовим каяттям, є передчасним та невмотивованим.

Крім того, заслуговують на увагу посилання прокурора на помилковість висновків суду 1-ої інстанції в частині необхідності віднесення процесуальних витрат за рахунок держави з огляду на наступні обставини.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Із аналізу матеріалів провадження вбачається, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0001071 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, органом досудового розслідування були понесені процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи наркотичного засобу в розмірі 2 868 грн. (а.с. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 закрито з нереабілітуючих підстав.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора стосовно того, що у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані із розслідуванням кримінального провадження повинна відшкодовувати саме вона.

Кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання стягнення процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про розподіл процесуальних витрат та такі витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20), КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком.

Суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ККС ВС від 29.09.2021 у справі №342/1560/20 (провадження №51-2331км21), нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на помилковості посилань суду 1-ої інстанції при вирішенні питання стосовно стягнення процесуальних витрат на правовий висновок, викладений в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 12.09.2022 у справі №203/241/17 (провадження №51-4251кмо21), оскільки такий висновок підлягає застосуванню у випадку стягнення процесуальних витрат у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, натомість, в даному випадку зазначена правова позиція не підлягає застосуванню, оскільки не є релевантною, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та у зв`язку із дійовим каяттям за своєю правовою природою є різними інститутами, зокрема, в останньому випадку закриття кримінального провадження стосовно особи з нереабілітуючих підстав та застосування стосовно особи більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальним вирок суду, не звільняє винну особу від обов`язку сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертиз, в той час як сплив строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не залежить від волі особи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що, відносячи понесені в даному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, за рахунок держави, суд 1-ої інстанції залишив поза увагою той факт, що кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 було закрито з нереабілітуючих підстав, внаслідок чого процесуальні витрати необхідно було стягнути саме з обвинуваченого, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 колегія суддів вважає істотними.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справив суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 309 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства та об`єктивного з`ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення кримінального провадження, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст. 415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді кримінального провадження, суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, встановити, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 дійсно мало місце, що воно містить склад кримінального правопорушення і особа винна у його вчиненні, а також наявність чи відсутність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, ретельно перевірити доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора, та в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376,404,405,407,409,412,419,424,532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року, про закриття кримінального провадження, №0001071 від 08.09.2023 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України скасувати.

Призначити новий судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001071 від 08.09.2023 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4