Справа № 367/1930/24
Провадження по справі № 1-кп/367/444/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000121 від 05.02.2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Носківці Жмеринського району Вінницької області, українця, громадянина України, працюючого водієм ТОВ «Крамар ЕКО», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд

ВСТАНОВИВ:

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а саме: в тому, що 05.02.2024 близько 13:30 год., водій спеціалізованого автомобілю марки «MERCEDES-BENZ АСТROS 2535», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 виконуючи роботи, пов`язані із збиранням та вивезенням сміття по вул. Ольжича в м. Буча Київської області, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.9, 21.11 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), достовірно знаючи, про розміщення вантажників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на задній платформі кузова автомобіля, при цьому знаючи, що перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля забороняється, маючи об`єктивну змогу пересвідчитись у відсутності небезпеки для руху, а за необхідності звернутися за допомогою до інших осіб, не переконався у безпеці здійснюваного ним маневру, розпочав рух заднім ходом по АДРЕСА_2 , допустив зіткнення лівою задньою частиною кузова, де в цей час перебував ОСОБА_8 , на перешкоду у вигляді дерева.

Внаслідок події вантажник ОСОБА_8 , який перебував на задній платформі кузова автомобіля, отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Смерть ОСОБА_8 настала від численних переломів кісток скелета з ушкодженнями внутрішніх органів та розвитком крововтрати.

Під час руху, водій ОСОБА_4 допустив порушення вимог п. 1.5, п. 2.3 підпункт «б», п. 10.9, п. 21.11 Правил дорожнього руху, а саме:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;

- п. 10.9: під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

- п. 21.11: забороняється перевозити: а) пасажирів поза кабіною автомобіля (крім передбачених цими Правилами випадків перевезення пасажирів у кузові вантажного автомобіля з бортовою платформою або в кузові-фургоні, призначених для перевезення пасажирів), у кузові автомобіля-самоскида, трактора, інших самохідних машин, на вантажному причепі, напівпричепі, в причепі-дачі, в кузові вантажного мотоцикла.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.9, п. 21.11 Правил дорожнього руху, водієм ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєні інкримінованого йому злочину визнав повністю. Суть пред`явленого йому обвинувачення є зрозумілою. В теперішній час щиро кається у скоєному злочині, просив суд не позбавляти волі та водійських прав.

По суті обвинувачення і заданих запитань ОСОБА_4 пояснив, що він дійсно 05.02.2024 року, керуючи сміттєвозом, порушив правила дорожнього руху. Він дійсно не переконався, що на задній платформі автомобіля знаходилися люди, було погано видно. Здійснюючи автомобілем рух заднім ходом, допустив зіткнення з деревом в результаті, чого, потерпілий ОСОБА_8 , який перебував на задній підложці, зазнав тілесних ушкоджень, в результаті чого помер. У вчиненому розкаюється. Зібрані по справі докази визнає, та їх не оспорює. Кваліфікацію його дій за ст. 286 ч. 2 КК України не оспорює. Фактичні обставини у кримінальному провадженні не оспорює, їх визнає повністю. Зазначив, що повністю відшкодував потерпілій усі завдані збитки, як моральні так і матеріальні, пов`язані зі смертю вантажника ОСОБА_8 . Від потерпілої до нього не має ніяких претензій на даний час.

Прокурор в судовому засіданні підтримала обвинувачення, викладене стосовно ОСОБА_4 в обвинувальному акті, додатково зазначила, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого є його щире каяття, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених ст. 67 КК України не встановлено. Обвинувачений повністю визнав вину, та в повному обсязі відшкодував завдані збитки та шкоду. Просила визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, з можливістю застосування положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки. Речовими доказами розпорядитись відповідно до ст. 100 КПК України. Запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувати.

Згідно поданої потерпілою ОСОБА_6 розписки від 14.03.2024 року вбачається, що ОСОБА_6 отримала в якості матеріальної компенсації від ОСОБА_4 гроші в сумі 100000грн. Просить призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні наполягав на призначенні реального покарання без застосування ст. 75 КК України.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні пояснив, що позиція представника потерпілої нічим не обґрунтована. Потерпіла отримала матеріальну допомогу від підприємства, виявила бажання та підтвердила розпискою, що міститься в матеріалах справи, щоб не позбавляли волі його підзахисного. Його підзахисний повністю погасив потерпілій матеріальну компенсацію, та виконав її вимоги. Він щиро кається. Він літня людина, якому в цьому році виповниться 70 років. У нього є необхідність працювати. З урахуванням його місця роботи просить не позбавляти його водійських прав. Погоджується з обраним прокурором покаранням 4 роки позбавлення волі але просив застосувати іспитовий строк на два роки.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України зі згоди учасників судового провадження, які на думку суду правильно розуміють зміст обставин по справі і не оспорюють їх, та немає сумнівів у добровільності їх позиції, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і визначив обсяг доказів, що підлягає дослідженню в судовому засіданні, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 показання, якого відповідають фактичним обставинам справи та дослідженням документів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом було роз`яснено учасникам судового провадження, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину викладеного у даному вироку суду доведена та його дії суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Також, судом досліджено дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 який раніше несудимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, працює водієм ТОВ «Крамар ЕКО» про що свідчать: довідки КНП «Тетіївська Центральна лікарня» від 22.02.2024 р. № 60, вимога щодо судимості та його свідчення.

При визначенні обвинуваченому ОСОБА_4 міри покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, що вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, думку потерпілої, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

З врахуванням всіх обставин справи, ступеня тяжкості, обставини вчиненого злочину, і даних про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні обвинуваченому виду і міри покарання суд керується загальними засадами призначення покарання, принципом пропорційності заходу переслідування меті, як він розтлумачений Європейським судом з прав людини у п. 38 рішення "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 р. та у п. 34, 41 "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 р.

Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи наведені обставини, та те, що відсутні негативні характеристики обвинуваченого по місцю проживання та роботи, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вчинив тяжкий злочин, не перебуваючи в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, свою вину визнає, щиро кається, спричинену шкоду відшкодував в повному обсязі, працює водієм, доказів щодо сімейного стану обвинуваченого та доказів перебування на його утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, стороною захисту не надано суду, позицію прокурора який просить обрати обвинуваченому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з урахуванням ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком терміном на 3 роки, та призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки, позицію потерпілої, яка зазначала, що обвинувачений компенсував матеріальну шкоду в сумі 100000грн. та просить призначати ОСОБА_4 покарання не пов`язане з позбавленням волі, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та застосувати до нього вимоги ст.75 КПК України, так як на думку суду останнього можна виправити без ізоляції від суспільства.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з послідуючими змінами, у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення додаткових покарань має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим так і іншими особами, у зв`язку з чим судам при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керування транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 року у справі за №361/2704/16-к.

В постанові Третьої судової палати ККС ВС від 15.01.2020 року у справі за №161/537/18, Верховний суд вказав, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Також колегія суддів зазначила, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Обговорюючи доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ст. 286 ч.2 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи особу обвинуваченого, зокрема його несудимість, відсутність негативної характеристики з місця проживання та роботи, ступінь тяжкості та наслідки скоєного кримінального правопорушення, враховуючи, що ОСОБА_4 працює водієм в ТОВ «Крамар ЕКО» та від наявності права керування транспортними засобами фактично залежить його дохід, що є єдиним джерелом його проживання, беручи до уваги позицію прокурора, наполягав на призначенні додаткового покарання обвинуваченому, думку потерпілого, який з цього приводу не висловив своєї позиції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що є складовим елементом принципу верховенства права, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню за проведення експертиз слід покласти на обвинуваченого.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого суд не застосовує.

Крім того, суд вважає за необхідне скасувати арешт на майно накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року по справі № 761/5508/24, з таких підстав.

Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження завершений, тому потреби у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Таким чином, суд, вважає за можливе скасувати арешт накладений вищевказаною ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року на речові докази у кримінальному провадженні № 0000121 від 05.02.2024 року.

Речовими доказами суд розпоряджається відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 349, 369-374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період іспитового строку:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання вироком законної сили не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи (висновок №СЕ-19/111-24/7660-ІТ від 13.02.2024) вартістю 3786 гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової автотехнічної експертизи (висновок №СЕ-19/111-24/8820-ІТ від 16.02.2024) вартістю 3029 гривень 12 копійок.

Речовий доказ по даному кримінальному провадженню: автомобіль марки «MERCEDES-BENZ ACTROS 2535», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що поміщений для збереження на майданчик тимчасового тримання транспортних засобів за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, смт. Макарів, вул. Василя Стуса, 37 повернути власнику ТОВ «КС «ЕКО», яке зареєстроване: м. Київ, вул. Пост-Волинська, буд. 3.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року, на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ ACTROS 2535», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «КС ЕКО», яке зареєстроване: м. Київ, вул. Пост-Волинська буд. 3, для забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0000121 від 05.02.2024, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження, та помістивши його на територію майданчика тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Бучанський район смт. Макарів вул. Василя Стуса, 37 - скасувати.

Вирок суду першої інстанції, в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскарженню не підлягає. В іншій частині, може бути оскаржено учасниками процесу, протягом 30-ти діб з моменту його проголошення, до Київського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги до Ірпінського міського суду Київської області.

Вирок суду набирає законної чинності після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не будо подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1