ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 626/407/17 Номер провадження 11-кп/814/804/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001032 за апеляційною скаргою прокурора Красноградського відділу Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано невинуватим за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки смт Сахновщина Харківської області, громадянки України, із вищою освітою, вдову, працюючу адміністратором ФОП « ОСОБА_11 », зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , не судиму,

визнано невинуватою за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів, застави, судових витрат.

У вироку зазначено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у наступному.

Наказом голови ДФС України №3452-о від 20.10.2016 на ОСОБА_8 покладено виконання обов`язків першого заступника начальника Південної ОДНІ ГУ ДФС у Харківській області.

Відповідно до п.2 примітки до ст.368 КК України ОСОБА_8 є службовою особою, яка займає відповідальне становище.

ОСОБА_8 працюючи на вказаній посаді, маючи спеціальне звання радника податкової та митної справи 3 рангу, відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» будучі працівником правоохоронного органу, перебуваючи на службі, в ході здійснення своїх службових повноважень, використовуючи своє службове становище та владні повноваження скоїв злочини у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг.

Так, наприкінці жовтня 2016 року, більш точна дата у ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , знаходячись у своєму службовому кабінеті, розташованому в адміністративній будівлі Південної ОДШ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Короленка, 85, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, надав вказівку ОСОБА_9 за телефоном викликати приватного підприємця, зареєстрованого на території Сахновщинського району Харківської області ОСОБА_12 , якому по прибуттю до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, використовуючи службове становище та власні повноваження, висунула вимогу про надання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у розмірі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, 09.11.2016 ОСОБА_8 діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, зателефонував на мобільний телефон ОСОБА_12 , та викликав до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області. Коли 10.11.2016 у денний час ОСОБА_12 прибув до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, ОСОБА_8 скориставшись юридичною необізнаністю ОСОБА_12 , увів його в оману стосовно наявності в його діях порушень податкового законодавства, та про настання негативних для нього наслідків у вигляді проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і нарахування за результатами неї грошових стягнень. Таким чином, ОСОБА_8 створив умови, за яких ОСОБА_12 усвідомив, що буде вимушений надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, та повідомив, що для ненастання негативних наслідків ОСОБА_12 повинен спілкуватись з ОСОБА_9 , яка у подальшому висунула вимогу про надання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у розмірі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе ОСОБА_8 надав вказівку ОСОБА_9 отримати від ОСОБА_12 неправомірну вигоду в сумі 30000 грн. На виконання вказівки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 15.12.2016 знаходячись в автомобілі ОСОБА_12 , який знаходився біля адміністративної будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Красноград, вул. Короленка, 85 шляхом вимагання отримала від останнього неправомірну вигоду в сумі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

Таким чином за версією обвинувачення, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення-злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України, тобто прийняття пропозиції та одержання службовою особою неправомірної вигоди, для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб неправомірної вигоди.

Крім того повторно, наприкінці грудня, більш точна дата у ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , знаходячись у своєму службовому кабінеті розташованому в адміністративній будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Красноград, вул. Короленка, 85, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, надав вказівку ОСОБА_9 викликати мешканця Сахновщинського району Харківської області ОСОБА_13 з метою отримання з останнього неправомірно вигоди за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе та ОСОБА_9 , остання 30.12.2016 виконуючи вказівку ОСОБА_8 зустрілась з ОСОБА_12 , який представляє інтереси ОСОБА_13 та за його проханням зустрівся з ОСОБА_9 , та повідомила, що ОСОБА_13 повинен передати їй та ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 20000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень, на що в подальшому погодився ОСОБА_13

12.01.2017 приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_8 реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на отримання неправомірної вигоди, надав вказівку ОСОБА_9 , отримати в його автомобілі Renault Duster д.н.з. НОМЕР_1 неправомірну вигоду від ОСОБА_13 .

Виконуючи вказівку ОСОБА_8 ОСОБА_9 12.01.2017 приблизно о 12 годині 20 хвилин перебуваючи в автомобілі Renault Duster д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_14 та яким користується ОСОБА_8 біля адміністративній будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Красноград, вул. Короленка, 85, отримала від ОСОБА_13 частину обумовленої неправомірної вигоди в сумі 12000 грн.

23.01.2017 приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_8 з метою доведення свого злочинного наміру до кінця спрямованого на отримання неправомірної вигоди, надав вказівку ОСОБА_9 отримати від ОСОБА_13 іншу частину неправомірної вигоди.

В подальшому ОСОБА_9 виконуючи вказівку ОСОБА_8 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті №3, розташованому в адміністративній будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Короленка, 85 приблизно о 12 годині 20 хвилин 23.01.2017 отримала від ОСОБА_13 другу частину обумовленої суми в розмірі 8000 грн.

В цей же день злочинна діяльність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була припинена працівниками правоохоронних органів та ОСОБА_9 була затримана працівниками прокуратури Харківської області, які під час обшуку службового кабінету ОСОБА_9 вилучили зазначені вище кошти в розмірі 8000 грн.

Таким чином за версією обвинувачення, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення-злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України, тобто прийняття пропозиції та одержання службовою особою неправомірної вигоди, для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб неправомірної вигоди, повторно.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що наказом начальника Південної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області від 20.04.2016 №40-о призначена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб, майнових податків та єдиного внеску управління податків і зборів з фізичних осіб Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області.

Так, відповідно до посадової інструкції головного державного ревізора- інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб, майнових податків та єдиного внеску управління податків і зборів з фізичних осіб Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, затвердженої 07.11.2016, основним завданням головного державного ревізора-інспектора є повнота обліку платників, правильність обчислення повноти і своєчасність сплати до бюджетів податків з фізичних осіб, проведення комплексних документальних перевірок на підприємствах та в організаціях всіх форм власності та суб`єктів підприємницької діяльності.

ОСОБА_9 працюючи на вказаній посаді, маючи спеціальне звання інспектор податкової та митної справи 1 рангу, відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» будучі працівником правоохоронного органу, перебуваючи на службі, в ході здійснення своїх службових повноважень, використовуючи своє службове становище та владні повноваження скоїла злочин у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг.

Так, наприкінці жовтня, більш точна дата у ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , виконуючи вказівку останнього, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, за телефоном викликала приватного підприємця, зареєстрованого на території Сахновщинського району Харківської області ОСОБА_12 , якому по прибуттю до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, використовуючи службове становище та власні повноваження, висунула вимогу про надання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у розмірі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, 09.11.2016, виконуючи сумісний злочинний намір, ОСОБА_8 діючи з корисливих мотивів, з метою особистого та ОСОБА_9 збагачення, зателефонував на мобільний телефон ОСОБА_12 , та викликав до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області. Коли 10.11.2016 у денний час ОСОБА_12 прибув до Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, ОСОБА_8 скориставшись юридичною необізнаністю ОСОБА_12 , увів його в оману стосовно наявності в його діях порушень податкового законодавства, та про настання негативних для нього наслідків у вигляді проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і нарахування за результатами неї грошових стягнень. Таким чином, ОСОБА_8 , виконуючи заздалегідь обумовлений злочинний план з ОСОБА_15 , створив умови, за яких ОСОБА_12 усвідомив, що буде вимушений надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, та повідомив, що для ненастання негативних наслідків ОСОБА_12 повинен спілкуватись з ОСОБА_16 , яка у подальшому висунула вимогу про надання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у розмірі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе та ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , виконуючи вказівку ОСОБА_8 , 15.12.2016 знаходячись в автомобілі ОСОБА_12 , який знаходився біля адміністративної будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Короленка, 85 шляхом вимагання отримала від останнього неправомірну вигоду в сумі 30000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

Таким чином за версією обвинувачення, ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення- злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України, тобто прийняття пропозиції та одержання службовою особою неправомірної вигоди, для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди.

Крім того повторно, наприкінці грудня, більш точна дата у ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , виконуючи вказівку останнього, викликала мешканця Сахновщинського району Харківської області ОСОБА_13 з метою отримання з останнього неправомірно вигоди за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 30.12.2016 виконуючи вказівку ОСОБА_8 , зустрілась з ОСОБА_12 , який представляє інтереси ОСОБА_13 та за його проханням зустрівся з ОСОБА_9 , та повідомила, що ОСОБА_13 повинен передати їй та ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 20000 грн. за не проведення перевірки його господарської діяльності, пов`язаної з вирощуванням та реалізацією сільськогосподарських культур і не нарахуванням за результатами неї грошових стягнень, на що в подальшому погодився ОСОБА_13

12.01.2017 приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_8 реалізуючи спільний злочинний намір, спрямований на отримання неправомірної вигоди, надав вказівку ОСОБА_9 , отримати в його автомобілі Renault Duster д/н. НОМЕР_2 неправомірну вигоду від ОСОБА_13 . Виконуючи вказівку ОСОБА_8 ОСОБА_9 12.01.2017 приблизно о 12 години 20 хвилин перебуваючи в автомобілі Renault Duster д/н НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_14 та яким користується ОСОБА_8 біля адміністративній будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Короленка, 85, отримала від ОСОБА_13 частину обумовленої неправомірної вигоди в сумі 12000 грн.

23.01.2017 приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_8 з метою доведення свого злочинного наміру до кінця спрямованого на отримання неправомірної вигоди, надав вказівку ОСОБА_9 отримати від ОСОБА_13 іншу частину неправомірної вигоди.

В подальшому ОСОБА_9 виконуючи вказівку ОСОБА_8 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті №3 розташованої в адміністративній будівлі Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Красноград, вул. Короленка, 85 близько 12 годині 20 хвилин 23.01.2017 отримала від ОСОБА_13 другу частину обумовленої суми в розмірі 8000 грн.

В цей же день злочинна діяльність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була припинена працівниками правоохоронних органів та ОСОБА_9 була затримана працівниками прокуратури Харківської області, які під час обшуку службового кабінету ОСОБА_9 вилучили зазначені вище кошти в розмірі 8000 грн.

Таким чином за версією обвинувачення, ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України, тобто прийняття пропозиції та одержання службовою особою неправомірної вигоди, для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене повторно.

Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд зазначив, що з усіх вище перелічених доказів зі сторони обвинувачення на підтвердження даного факту є тільки протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.11.2016, який взагалі ніде не зареєстрований в установленому порядку, в зв`язку з чим суд визнав його недопустимим доказом та пояснення самого ОСОБА_12 , допитаного попереднім складом суду, про те що він начеб то 15.12.2016 передав ОСОБА_18 свої власні кошти в сумі 30000грн. без супроводу працівників СБУ.

Однак такі показання ОСОБА_12 не підтверджуються жодними іншими дослідженими доказами по справі. Перевірити показання ОСОБА_12 суду не вдалося через його смерть

Вказує, що ОСОБА_13 не є фізичною особою підприємцем та не здійснює господарську діяльність, тому ніякої перевірки його особистої діяльності з боку ДФС не може бути. З показань ОСОБА_13 вбачається, що жодної розмови про надання неправомірної вигоди не було, а вказувалося про сплату штрафу за неподання декларації. Відповідну заяву він написав не з власної ініціативи, а після того, як до нього приїхав ОСОБА_12 з працівниками СБУ, які повідомили, що податківці вимагають кошти в інших мешканців села. Тому суд вважає, що в даному випадку є провокація злочину.

Вказує, що таку заяву ОСОБА_13 написав 06.01.2016, а відповідні дані до ЄРДР вносять 10.01.2017.

ОСОБА_12 також писав заяву після кількох днів після офіційного звернення до СБУ.

Вважає, що єдиним джерелом інформації щодо корупційної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .. Самі ж дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були провокативними та спрямованими на підбурювання злочину.

Тому суд визнав заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_13 недопустимими доказами тому всі докази після отримання таких заяв, зокрема протоколи негласних слідчих (розшукових) дій та відеозаписи є недопустимими доказами, так як отримані внаслідок провокації злочину, істотного порушення прав та свобод громадян, а також через не відкриття стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, документів, що стали підставою для їх проведення.

Також в матеріалах справи відсутні дані про походження коштів, які видавалися ОСОБА_13 для передачі ОСОБА_9 .

Також суд визнав недопустимими доказами висновки експертиз від 09 вересня 2017 року, 30 березня 2017 року, 10 травня 2018 року, 30 липня 2018 року, 22 жовтня 2018 року, оскільки у встановленому порядку під час відкриття матеріалів досудового розслідування відповідно ст. 290 КПК України вони стороні захисту не були відкриті та для проведення експертиз були надані не оригінали, а копії записів № 3627/8301/8302 від 10.05.2018 та 3626/8314/8315 від 22.10.2018.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд при ухваленні вироку помилково взяв до уваги лише неправдиві показання обвинувачених та не врахував показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які пояснюють, за яких обставин було виконано вимогу про передачу неправомірної вигоди. Також суд не надав належну оцінку доказам та встановленим фактичним обставинам кримінального правопорушення, а саме показанням свідка ОСОБА_19 , який зазначав, що він, як сільський голова надавав відомості про осіб, які не сплачують податки або сплачують їх не в повному обсязі, серед них були ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Показання ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_13 був винен кошти ОСОБА_12 спростовуються показаннями ОСОБА_13 та матеріалами НСРД, де зафіксовано, що ОСОБА_13 12.01.2017 та 23.01.2017 були передані грошові кошти в якості раніше обумовленої неправомірної вигоди.

Не враховано показання ОСОБА_13 про те, що його викликала ОСОБА_9 та повідомила йому, що він за обробку земельних ділянок інших людей без укладення договорів оренди та не заповнює декларації, повинен сплатити штраф 20000 грн. Після вказаного до нього приїхав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 написав заяву про неправомірні дії працівників Південної ОДПІ, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Просить взяти до уваги, що вина обвинувачених також підтверджується письмовими доказами: протоколом прийняття заяви від 22 листопада 2016 року, заявою та протоколом допиту ОСОБА_13 від 06 січня 2017 року, протоколами огляду, помітки та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр та протоколами про результати контролю за вчиненням злочину, протоколами за результатами проведення негласної слідчої розшукової дії, протоколами обшуків за місцем проживання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , робочому кабінеті ОСОБА_9 , висновками судових комп`ютерно-технічних, криміналістичних та хімічної експертиз.

Зазначає, що суд при дослідженні підстав початку досудового розслідування неправомірно визнав недопустимим доказом протокол прийняття заяви у ОСОБА_12 про вчинене кримінальне правопорушення у зв`язку із тим, що протокол не зареєстрований, оскільки норми КПК не вимагають окремої реєстрації таких заяв. Також, суд неправомірно визнав недопустимим доказом заяву ОСОБА_13 про вчинене кримінальне правопорушення від 06 січня 2017 року, оскільки підстави внесення відомостей до ЄРДР по кримінальному провадженню №0000025, а саме протокол допиту ОСОБА_13 та рапорт від 10 січня 2017 року, стороною захисту не оспорювалися, у зв`язку з чим витяг з ЄРДР в судовому засіданні не досліджувався.

Вказує, що кримінальне провадження розпочате 22.11.2016 на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, які надійшли до прокуратури Харківської області 22.11.2016 та підстави внесення відомостей до ЄРДР не оспорюються. Судом не надано належну правову оцінку відомостям, які стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР.

Вказує, що свідок ОСОБА_12 , якого неможливо допитати на даний час у зв`язку зі смертю, давав показання іншому складу суду у тій же справі, тому його показання є належним доказом, оскільки немає заборони у КПК посилатися на них.

Також суд не врахував, що під час виконання вимог ст. 290 КПК України стороні захисту також були надані протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вказав, що на час виконання ст. 290 КПК України у володінні прокурора зазначені ухвали слідчих суддів про дозволи на проведення НСРД не перебували, а гриф секретності з них було знято відповідно до акту експертної комісії Апеляційного суду Харківської області лише 14 лютого 2018 року. Розсекречені ухвали були надані стороні захисту для ознайомлення в судовому засіданні 08 травня 2018 року, у зв`язку з чим було оголошено перерву.

Зазначає, що судом при винесенні рішення не конкретизовано якими саме нормативними актами він користувався, а також суд не зазначив вид і розмір судових витрат, віднесених на рахунок держави.

На апеляційну скаргу прокурора захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_20 подали заперечення, у якому просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, обвинувачених та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, не дотримався вказаних вимог Кримінального процесуального законодавства з огляду на таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Положення Конвенції щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення у ст. 21 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. При цьому право на справедливий суд мають як обвинувачений так і потерпілий.

Неповнота судового розгляду згідно зі ст. 409 КПК є підставою для зміни або скасування судового рішення суду першої інстанції.

Неповнота судового розгляду полягає у нез`ясуванні або неналежному з`ясуванні всіх істотних обставин справи, а також у недостатності доказів або їх поверховому дослідженні. Такими, що мають істотне значення, обставини визнаються, у разі якщо їх встановлення безпосередньо впливає на ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, кваліфікацію злочину і обсяг обвинувачення, прийняття рішення про притягнення до кримінальної відповідальності або звільнення від кримінальної відповідальності, вид і міру покарання, розмір відшкодування чи виправдання особи, тощо.

Неповним вважається судовий розгляд, у процесі якого не досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання

Суд апеляційної інстанції також може визнати судовий розгляд неповним, якщо, зокрема, докази покладені в основу вироку судом досліджені вибірково, без аналізу всіх наданих стороною обвинувачення в їх сукупності та взаємозв`язку, або не надання судом учаснику кримінального провадження можливості надати окремі докази, які можуть мати доказове значення для розгляду справи.

У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 29.06.90 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визначено, що суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України, виправдовуючи особу, суд має навести підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

При цьому суд повинен у своєму рішення зазначити чому бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, допустив неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції про визнання окремих доказів недопустимими, а також доводи про наявність провокації з боку працівників поліції, є безпідставними з огляду на таке.

Щодо провокації злочину колегія суддів звертає увагу, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що дії працівників СБУ мали провокативний характер, а стороною обвинувачення не доведено, що злочин було б вчинено без їх втручання; що ініціаторами зустрічей з виправданими були ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , через яких правоохоронні органи схиляли обвинувачених до вчинення злочину; що у справі відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчиняли будь-які дії, пов`язані з корупцією.

Відповідно до усталеної судової практики для встановлення факту провокації злочину визначальним є з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, чи було б скоєно злочин без втручання правоохоронних органів; чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особу було втягнуто у злочинну діяльність і чи була суттєвою ймовірність вчинення нею злочину.

Суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і дійшов неправильного висновку щодо провокації правоохоронного органу на вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Поза увагою суду першої інстанції залишилися доводи прокурора про те, що ОСОБА_13 до прийняття рішення про аудіо-відеофіксацію його розмов з обвинуваченими неодноразово спонукав їх до вчинення злочину, провокував отримати неправомірну вигоду, сприяв утвердженню у них наміру вчинити злочин.

Із досліджених судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_12 не вбачається, що й він вчиняв такі дії. Навпаки, свідок наголошував, що він особисто передав через ОСОБА_9 30000 грн для ОСОБА_8 .

Також прокурор наголошував, що ОСОБА_13 (з його слів) ніяких коштів ОСОБА_12 винен не був, а в протоколах за результатами НСРД є інформація, що ОСОБА_13 12 січня та 23 січня 2017 року передав ОСОБА_9 кошти як неправомірну вигоду в сумі, яку раніше вони погодили.

Суд, на думку прокурора, однобічно трактував показання ОСОБА_13 про те, що він кілька разів був у приміщенні податкової інспекції. На першій зустрічі з ОСОБА_13 ОСОБА_9 , говорила, що оскільки він не заповнює декларації, то повинен сплатити штраф в сумі 20000 грн. ОСОБА_13 відмовився тоді передавати кошти. Однак після приїзду до нього співробітників СБУ написав заяву про вимагання коштів. У подальшому ОСОБА_13 надав згоду під контролем співробітників правоохоронного органу передати неправомірну вигоду посадовим особам податкової інспекції.

Тобто, місцевий суд не надав належної оцінки неправильно встановленим фактичним обставинам кримінального провадження та допустив неповноту судового розгляду, оскільки взяв до уваги лише показання обвинувачених.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора з огляду на таке.

Місцевий суд, з посиланням на заяву ОСОБА_13 про вчинення злочину (котру в подальшому визнав недопустимим доказом) зазначив, що працівники СБУ спонукали його до участі в передачі грошей та змусили написати цю заяву, однак суд першої інстанції не проаналізував належним чином вказане в частині відсутності провокації до вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і дійшов неправильного висновку про підбурювання (провокацію) їх та визнання з цієї підстави всіх отриманих доказів недопустимими.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (Рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 05 лютого 2008 року).

Однак місцевий суд, перевіряючи доводи прокурора про відсутність провокації злочину з боку правоохоронних органів, залишив поза увагою дані протоколів НСРД, проведених на підставі ухвал слідчих суддів від 24 листопада 2016 року (до подання ОСОБА_13 заяви про злочин) про те, що його викликали до податкової інспекції з приводу сплати грошей; ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обговорюють списки підприємців, які обробляють землю і котрі повинні під`їхати та розрахуватись, та згадують при цьому ОСОБА_13 , який є «не дуже зговорчивим»; у розмові з ОСОБА_12 ОСОБА_9 наполягає на зустрічі 30 грудня 2016 року із ОСОБА_13 , який має «просити у неї вибачення».

Суд першої інстанції в контексті доводів прокурора про відсутність провокації злочину залишив без перевірки також дані протоколів НСРД, проведених після подання ОСОБА_13 заяви про злочин, про те, що він, передаючи гроші ОСОБА_9 , вибачився перед нею за свою попередню поведінку; під час передачі грошей ні ОСОБА_13 , ні ОСОБА_9 не згадують, що ці гроші ОСОБА_13 був винен ОСОБА_12 , а також про те, що останній передавав їх через ОСОБА_13 як допомогу для ОСОБА_9 ; після передачі 12000 грн ОСОБА_13 пообіцяв ОСОБА_9 , що решту грошей привезе їй пізніше, що в подальшому і зробив.

Із наведеного слідує, що суд першої інстанції не належним чином перевірив доводи прокурора про відсутність ознак провокації злочину правоохоронними органами, погодившись із додами сторони захисту, що співробітники СБУ спонукали ОСОБА_13 до написання заяви про вчинення злочину. Але на питання, як написання ним цієї заяви спонукало (провокувало) ОСОБА_8 і ОСОБА_9 до вчинення злочину апеляційний суд відповіді не надав.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий суд не надав належних відповідей про відсутність провокації.

Щодо не врахування показань свідків та визнання недопустимими доказами заяв про вчинення злочину, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Суд першої інстанції в основу виправдувального вироку поклав лише показання обвинувачених, які пояснили наявність у них знайдених під час обшуку грошових коштів тим, що ОСОБА_13 передав ОСОБА_9 гроші, які заборгував ОСОБА_12 . Однак суд не взяв до уваги, що останній під час допиту не заявляв про наявність такого боргу. Окрім того показання ОСОБА_8 про те, що він брав кошти в борг у ОСОБА_9 , підтверджуються лише її показаннями.

Стосовно заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вчинення злочину, визнаних судом недопустимими доказами, колегія суддів зазначає таке.

Заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК України, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за наявності до того підстав.

Відповідно до витягу з ЄРДР співробітники правоохоронних органів, отримавши ці заяви, склали відповідні процесуальні документи та внесли відомості про злочин до ЄРДР (т. 1, а. п. 144-145, 172-173), тобто діяли згідно з вимогами ст. 214 КПК України.

Із огляду на викладене апеляційний суд не може погодитись з висновком місцевого суду про визнання заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вчинення злочину недопустимими доказами. Визнаючи ці заяви недопустимими доказами, суд мав би пояснити на встановлення яких саме обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), спрямовані дані, що в них містяться, та до якого з процесуальних джерел доказів, передбачених ч. 2 ст. 84 КПК України, вони належать.

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що визнання недопустимими показань свідка ОСОБА_12 з підстави його допиту під час іншого судового розгляду, є неправильним.

З матеріалів справи вбачається, що свідок ОСОБА_12 надав показання під час судового розгляду 01 та 23 червня 2017 року (т. 1, а. п. 43-49, 55-57) в цій справі, але під час іншого судового засідання.

Кримінальний процесуальний закон детально врегульовує питання допустимості позасудових показань свідка: суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу (ч. 4 ст. 95 КПК). Однак цей закон не містить положення, яким би вирішувалося питання допустимості показань свідка, допитаного в суді в тій же справі, але під час іншого судового засідання.

Колегія суддів бере до уваги, що відповідно до п. 16 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства. У ст. 23 КПК визначено, що показання учасників кримінального провадження суд отримує безпосередньо і може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Ця вимога закону сформульована як засада, яким має керуватися суд, приймаючи процесуальні рішення щодо допустимості доказів в конкретній ситуації провадження.

Верховний Суд в постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195км18) зазначив, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді кримінального провадження, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. Залежно від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, засада безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (ст. 232 КПК), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням засади безпосередності. Також суди апеляційної та касаційної інстанцій в більшості випадків ґрунтують свої висновки на показаннях, які були надані в суді першої інстанції, оскільки багаторазовий допит особи в судах різних інстанцій без вагомих причин не тільки був би обтяжливим для такої особи, учасників і суспільства, але й суперечив би самому змісту інстанційності.

Положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (перше речення ч. 4 ст. 95 КПК), не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду в тій же справі.

Показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду перед іншим складом суду, не можуть вважатися недопустимими доказами, оскільки допит відбувався у передбачений законом спосіб, остаточного рішення цим судом не було прийнято. Із урахуванням того, що на час розгляду новим складом суду свідок ОСОБА_12 помер, то суд мав всі підстави врахувати його показання як допустимі докази.

Суд дослідив показання ОСОБА_12 (журнал судового засідання від 01 та 23 червня 2017 року, т. 1, а. п. 43-49, 55-57) шляхом відтворення відповідного звукозапису, на якому зафіксовані запитання та відповіді під час допиту, що давало суду можливість не лише сприймати зміст його показань, але й робити висновки щодо їх достовірності.

Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи дослідження показань ОСОБА_12 , які він надав під час минулого судового розгляду, забезпечувало сторонам достатні процесуальні гарантії, здатні компенсувати неможливість його допиту під час нового судового розгляду, а тому визнання цих показань допустимим доказом не порушувало права засуджених на справедливий судовий розгляд.

Щодо невчасного надання стороні захисту ухвал слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД колегія суддів звертає увагу, що заяви сторони захисту про невідкриття процесуальних документів, які були підставою для проведення НСРД, в порядку ст. 290 КПК України не можуть тягнути за собою автоматичне визнання судом доказів недопустимими. Суд має перевірити дотримання стороною обвинувачення вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, з`ясувати причини їх недотримання і лише за результатами цього вирішити питання про можливість використання результатів НСРД як доказів.

Така позиція кореспондує з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19). У цій постанові зазначено, що суд має детально вивчати ситуації, коли процесуальні документи щодо проведених НСРД не були повністю розкриті стороні захисту на етапі завершення досудового розслідування. За таких обставин поряд з перевіркою дотримання умов наданого дозволу на проведення НСРД суд повинен з`ясувати причини, які перешкодили прокурору відкрити їх на більш ранній стадії. Суд згідно з усталеною практикою ЄСПЛ повинен надати стороні захисту у змагальному процесі належні процесуальні гарантії для забезпечення можливості представити свої аргументи щодо їх допустимості. Якщо відповідні процесуальні документи були отримані стороною обвинувачення після передачі обвинувального акта до суду, то вона зобов`язана здійснити їх відкриття згідно з ч. 11 ст. 290 КПК України.

Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (в тому числі ухвала слідчого судді), були надані суду під час судового розгляду і стороні захисту у змагальному процесі була забезпечена можливість довести перед судом свої аргументи щодо допустимості відомостей, отриманих у результаті НСРД, в сукупності із оцінкою правової підстави для проведення НСРД, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.

Як встановлено судом, прокурор звернувся до апеляційного суду з клопотанням про розсекречення ухвал слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД 21 лютого 2018 року, а 13 березня 2018 року ухвали були розсекречені і 08 травня 2018 року під час судового розгляду прокурор надав їх стороні захисту.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, не є документами у розумінні ч. 2 ст. 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних оперативними підрозділами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

Отже, процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД (в тому числі й відповідна ухвала слідчого судді) повинні досліджуватися судом під час розгляду справи у суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД.

Суд дійшов висновку, що прокурор звернувся до апеляційного суду про розсекречення ухвал слідчого судді вже під час судового розгляду. Однак не зважив на те, що такі ухвали були надані суду 08 травня 2018 року та сторона захисту ознайомилась з ними. Водночас, учасники кримінального провадження не заявляли, що ці ухвали постановлені з порушенням вимог процесуального закону або якимось чином порушили чи обмежили права ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

За таких обставин колегія суддів не вважає, що сторона захисту була обмежена у можливості ефективно відстоювати свою позицію, зокрема, висловлювати свої доводи щодо законності проведення НСРД з урахуванням відкритих їй ухвал, на підставі яких ці дії проводилися. Відповідно, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про недопустимість протоколів НСРД необґрунтованими.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом порушення вимог КПК України перешкодили ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, тому є істотними, а відтак рішення суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам статті 370 КПК України.

З огляду на вказане, суд у своєму рішенні надав неналежну оцінку наявним у справі доказам, допустив неповноту судового розгляду та невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до істотного порушення кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст. 412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Наведені обставини свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неповноту судового розгляду, що згідно з положеннями п.1, п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України є підставами для скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду.

З огляду вказане вище апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно врахувати наведене в постанові касаційного суду та ухвалі апеляційного суду, провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для встановлення невинуватості чи доведення вини обвинувачених в інкримінованому кримінальному правопорушенні, належним чином розглянути кримінальне провадження та ухвалити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Красноградського відділу Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Красноградського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4