Справа № 372/2868/21
Провадження № 1-кп-33/25
У Х В А Л А

06 січня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 КК України,

В С Т А Н О В И В :

На розгляді в суді перебуває вказаний обвинувальний акт.

Ухвалою суду від 22.09.2023 року судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 КК України, зупинено до розшуку обвинуваченого ОСОБА_9 .

04.10.2023 року до суду надійшов лист № 13263/109/1600/01-2023 від 03.10.2023 року в якому повідомлено про те, що заведено оперативно-розшукову справу категорії «Розшук» № 16/01/478-2023 від 03.10.2023 року.

18.11.2024 року на адресу Обухівського районного суду Київської області за вих. № 31/2/2-43062-20 від 01.11.2024 року надійшло клопотання прокурора офісу Генерального прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , в якому він просить відновити судове провадження у кримінальному провадженні № 0000220, оголосити обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у міжнародний розшук, виконання якого доручити Обухівському РУП ГУНП в Київській області, обрати обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зупинити судове провадження у кримінальному провадженні № 0000220.

25.11.2024 року ухвалою суду розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000220 від 10.03.2020 року, відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 КК України було поновлено та призначено судове засідання.

В судовому засіданні прокурор всі вимоги клопотання підтримав, посилаючись на ухилення обвинуваченого ОСОБА_9 від особистої явки до суду, перебування його за межами України протягом декількох років.

Обвинувачений ОСОБА_9 прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти всіх вимог клопотання прокурора заперечив, посилаючись на те, що він тривалий час перебуває за кордоном за сімейними обставинами, наразі перебуває у Австрії, але згоден приймати участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції.

Інші обвинувачені та захисники заперечили проти всіх вимог клопотання прокурора, посилаючись на аналогічні обставини, а також можливість участі обвинуваченого ОСОБА_9 у судовому розгляді без шкоди для потреб судового провадження. Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_6 додатково подав письмові заперечення щодо клопотання прокурора.

Вирішуючи клопотання прокурора в частині вимог про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук суд приймає до уваги таке.

Згідно п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття завчасно повідомити про це, а також про причини неможливості прибуття.

При передачі обвинувального акту до суду застосовані на стадії досудового розслідування запобіжні заходи втратили чинність, тому з початку слухання справи в суді чинні запобіжні заходи щодо всіх трьох обвинувачених були відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_9 неодноразово допускав неналежну процесуальну поведінку та не з`являвся у судове засідання, що унеможлює дотримання розумних строків судового розгляду.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_9 судом було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, який в подальшому продовжувався ухвалами суду та діяв до 27.09.2023 року. Прокурором подано клопотання про продовження дії відповідних обов`язків, однак, розглянути це клопотання по суті до закінчення дії попередньої ухвали суд був позбавлений можливості через ухилення обвинуваченого ОСОБА_9 від явки до суду. При цьому, захисник обвинуваченого заперечував проти вимог клопотання, посилаючись на те, що в умовах участі його клієнта в судовому засіданні у режимі відеоконференції буде обмежено його право на захист. У зв`язку із цим наразі чинний запобіжний захід відносно цього обвинученого відсутній.

В судові засідання 19.09.2023 року, 22.09.2023 року, 12.12.2024 року обвинувачений ОСОБА_9 не з`явився, причин неявки не повідомив, заяв чи клопотань суду не направляв.

Слід також звернути увагу на той факт, що ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 09.12.2022 року, 22.09.2023 року обвинувачений ОСОБА_9 вже оголошувався в розшук.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності та передбачає надання відповідним органом державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністрації та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

В умовах найкризовішої ситуації в Україні, завданням, передбаченим КПК України, яке покладається на орган державної влади України, органи досудового розслідування, прокуратури та суду, є забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду, що передбачає собою дотримання процесуальних строків і прийняття відповідних процесуальних рішень у разі їх закінчення.

Обвинувачений не з`являвся у судове засідання неодноразово. Надані захистом документи та повідомлені суду відомості свідчать про перебування обвинуваченого за межами кордонів України, переїзд у різні країни, зокрема Мексика, Туреччина, а наразі Австрія, однак не підтверджують поважність причин неявки обвинуваченого. Подібні обставини не свідчать про об`єктивну неможливість явки обвинуваченого до суду.

Обвинуваченим наводились різні відомості про адресу свого проживання, однак зазначені вище обставини вказують на його відсутність за місцем свого постійного проживання в Україні за всіма відомими суду адресами.

В судовому засіданні сторона захисту підтвердила відсутність обвинуваченого на території України, однак не змогла вказати конкретизовані відомості про точне місце перебування обвинуваченого та строки його можливого повернення в Україну.

Суд вважає неможливим покласти в основу судового рішення доводи сторони захисту про наявність місця проживання обвинуваченого ОСОБА_9 в Республіці Австрія, оскільки незважаючи на декілька перенесень судового засідання, суду не було представлено належних і допустимих доказів, які б об`єктивно підтверджували точне і конкретизоване місце проживання чи перебування обвинуваченого. Надані суду докази суд вважає непереконливими, оскільки їх походження достовірно не встановлено, а недоліки оформлення не дають достатніх підстав вважати наявну у поданих документах інформацію юридично значимою. Так, основним доказом, на який посилається сторона захисту щодо описаних вище обставин, є письмовий документ, виконаний на іноземній мові, який не містить будь-яких підписів чи печаток, тому суд обґрунтовано вважає сумнівними твердження захисту про надання йому правового значення як офіційного документа. Будь-яким чином такий друкований аркуш паперу як копія документа також не посвідчена. Додатково долучений захисником переклад, який він вважає перекладом саме цього документа, суд не може визнати таким, оскільки сам оригінал офіційного документа суду представлено не було, повноважень чи підтвердження компетентності перекладача суду подано не було, сам переклад не містить відомостей про особу, чиїм підписом він підписаний, відсутня печатка про завірення справжності перекладу, апостиль відсутній.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про обмеження прав обвинуваченого у разі задоволення вимог прокурора та вважає обмеження прав і свобод обвинуваченого такими, що є законними, пропорційними і переслідують легітимну мету, оскільки саме сторона захисту наполягала, що участь обвинуваченого у режимі відеоконференції обмежує його право на захист, натомість від прибуття до суду та особистої участі в судовому засіданні обвинувачений ухиляється, тому саме неналежна, непослідовна і протирічлива процесуальна поведінка сторони захисту перешкоджає продовженню судового розгляду. Враховуючи викладене, інтереси правосуддя у кримінальному провадженні вимагають забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тому застосування заходів забезпечення кримінального провадження у цій справі, вжиття судом заходів для забезпечення особистого прибуття обвинуваченого до суду є об`єктивно необхідними і обґрунтованими.

Зважаючи на неодноразові прояви неналежної процесуальної поведінки сторони захисту, зокрема обвинуваченого ОСОБА_9 , справа не знаходить свого вирішення тривалий час, зокрема лише підготовче провадження тривало понад 1 рік 3 місяці, а загалом справа перебуває на розгляді суду з 02.08.2021 року.

Ухилення обвинуваченого від суду унеможливлює подальший судовий розгляд, оскільки участь обвинуваченого у розгляді кримінальних проваджень є обов`язковою.

Перевіряючи протирічливі доводи сторін кримінального провадження судом було отримано додаткову інформацію про хід розшуку та встановлено, що станом на 06.01.2025 року розшук обвинуваченого ОСОБА_9 не припинявся, оперативно-розшукову справу не закрито, органами поліції місце перебування обвинуваченого не встановлено.

Таким чином, суду наразі невідомо точне місце проживання або перебування обвинуваченого ОСОБА_9 , яке б підтверджувалось належними допустимими доказами, тому є достатні підстави для розшуку обвинуваченого.

Оцінюючи доводи сторін кримінального провадження щодо можливості оголошення обвинуваченого саме у міжнародний розшук суд приймає до уваги таке.

Відповідно до вимог розділу IV КПК України, участь обвинуваченого під час судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.

Як вже зазначалось, пунктом 1 частини 7 статті 42 КПК України на обвинуваченого покладено обов`язок прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

Відповідно до статей 1, 19 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава, органи державної влади, посадові особи якої зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав і в порядку, визначеному КПК України (ч.1 ст.4 КПК України). Відповідно до вимог розділу IV КПК України, участь обвинуваченого під час судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.

Пунктом 1 Інструкції про порядок дій посадових осіб правоохоронних органів у разі виявлення у пунктах пропуску через державний кордон України осіб, стосовно яких є доручення правоохоронних органів щодо їх розшуку та затримання на підставі рішення суду, затвердженої спільним наказом керівників правоохоронних органів №117/960/523/1075/1208 від 21.11.2012, визначено, що ця Інструкція розробленаавідповідно до Кримінального процесуального кодексу України, законів України «Про Державну прикордонну службу України», «Про оперативно-розшукову діяльність» та «Про прикордонний контроль», з метою визначення послідовності дій посадових осіб правоохоронних органів, забезпечення оперативності і злагодженості підрозділів охорони державного кордону та органів досудового розслідування у разі виявлення під час прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю осіб, які відповідно до постанови слідчого, прокурора або ухвалою суду оголошені у розшук. Згідно п.3 вказаної Інструкції доручення органів досудового розслідування разом із копією ухвали слідчого судді, суду про затримання особи надсилаються до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та беруться ним до виконання у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №280 від 17.04.2013.

Відповідно до ст.335 КПК України, у разі якщо обвинувачений ухилився від суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, суд зупиняє судове провадження щодо цього обвинуваченого до його розшуку або видужання і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб. Розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

Чинним КПК України не регламентовано поняття «міжнародний розшук», не розкрито зміст зазначеного терміну і ст.335 КПК України не передбачає оголошення саме судом особи у міжнародний розшук. Разом з тим, поняття «міжнародний розшук» використовується в цьому кодексі як обов`язкова підстава для здійснення спеціального досудового розслідування чи провадження (in absentia) (ч.5 ст.139, 297-1, 297-4, 323 КПК України).

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що розшук є комплексом слідчих, оперативно-розшукових, розшукових, інформаційно-довідкових, сигнальних та інших заходів, які здійснюються правоохоронними органами в місцях можливого перебування розшукуваних. В свою чергу, міжнародним розшуком є комплекс зазначених заходів, що заснований на нормах національного і міжнародного права та здійснюються поза межами держави-ініціатора за запитами спеціально уповноважених органів держав, силами правоохоронних запитуваних країн з використанням можливостей Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол. Метою для усіх видів розшуку є отримання інформації про місцезнаходження розшукуваної особи та подальшого доставлення її до суду, правоохоронного органу.

Розшук особи в Україні та міжнародний розшук особи відрізняється як за територією, на якій здійснюється даний розшук так і суб`єктами, які його здійснюють.

Основним завданням кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини і щоб до кожного була застосована належна правова процедура.

Такою процедурою стосовно обвинуваченого, який перебуває за кордоном, є його притягнення до кримінальної відповідальності заочно або шляхом екстрадиції в Україну. Для ефективності судового розгляду у будь-якому разі необхідно ініціювати процедуру оголошення такої особи в міжнародний розшук.

Суд вважає, що термін «розшук» підлягає розширеному тлумаченню, оскільки особа може бути оголошена як в державний, так і в міждержавний або міжнародний розшук.

Окрім того, здійснення міжнародного розшуку підозрюваних або обвинувачених і внесення їх в базу даних Інтерполу являє собою комплекс відповідних заходів, які має вчинити слідчий (детектив) або прокурор, одним, але не виключним, з яких є прийняття постанови про оголошення особи в міжнародний розшук. Після виконання відповідного комплексу заходів на підставі циркуляру правоохоронного органу для внесення особи в базу даних Міжнародної організації кримінальної поліції, НЦБ Інтерполу в Україні звертається із запитом безпосередньо до Генерального Секретаріату.

При цьому варто зауважити, що самої лише постанови слідчого (детектива), прокурора недостатньо для прийняття Генеральним Секретаріатом Інтерполу рішення про публікацію червоного повідомлення, оскільки згідно «Правил обробки даних Інтерполу» від 2011 року (зі змінами станом на 2019 рік) необхідно також надати ухвалу слідчого судді про обрання щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У цьому контексті слід зазначити , що постановлення судом ухвали про затримання та доставку підозрюваної особи з метою приводу, що не є запобіжними заходами і, відповідно, ордером на арешт, який є підставою для розшуку та екстрадиції у розумінні Правил Міжнародної організації кримінальної поліції, не є підставою для оголошення особи в міжнародний розшук. Відповідну позицію Міжнародної організації кримінальної поліції відображено в рішенні Комісії з контролю файлів Інтерполу від 27 лютого - 3 березня 2018 року.

Міжнародний розшук це регламентований нормами національного та міжнародного законодавства комплекс оперативно-розшукових, інформаційно-довідкових, адміністративно-перевірочних заходів, слідчих (розшукових) дій й негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, що здійснюються на території держав-членів Інтерполу з метою встановлення місця знаходження оголошених у розшук осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді та суду й ухиляються від відбування кримінального покарання.

Органом, що здійснює повноваження щодо оголошення особи в міжнародний розшук, є Генеральний секретаріат Інтерполу. Компетентні правоохоронні органи запитуючої держави є лише ініціаторами, які діють через відповідне РА НЦБ Інтерполу.

Особа оголошується у міжнародний розшук у такому порядку: ухвалення слідчим або прокурором постанови про оголошення особи в міжнародний розшук; підготовка та направлення слідчим запиту в Укрбюро Інтерполу, а саме, в Департамент міжнародного поліцейського співробітництва; здійснення Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва перевірки запиту на відповідність вимогам, передбаченим чинним законодавством України, міжнародними договорами та внутрішніми документами Інтерполу; направлення Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва в Генеральний Секретаріат запиту щодо публікації повідомлення в базі даних; здійснення Генеральним Секретаріатом перевірки запиту на відповідність вимогам, передбаченим Правилами Інтерполу щодо обробки інформації; внесення Генеральним Секретаріатом повідомлення, наведеного в запиті, до баз даних Інтерполу, й інформування про це всіх НБЦ Інтерполу; здійснення Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва контролю за оновленням інформації в повідомленні.

Моментом оголошення особи в міжнародний розшук є саме прийняття Генеральним секретаріатом Інтерполу циркулярного повідомлення, що відображається в інформаційній базі Інтерполу. Початком міжнародного розшуку є направлення відповідного повідомлення до РА Укрбюро Інтерполу усіх країн-учасниць. При цьому особа вважається оголошеною в міжнародний розшук лише за наявності відповідних підтверджуючих документів (довідка, витяг із бази даних Інтерполу; надсилання запиту про розшук та прийняття його до виконання іншою державою, яка не є членом Інтерполу; надсилання запиту про розшук до іншої держави на підставі двосторонньої угоди тощо). Відсутність на момент розгляду клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо особи, яка перебуває в міжнародному розшуку, відповідних підтверджуючих документів (довідка, витяг із бази даних Інтерполу тощо) є обґрунтованою підставою для його незадоволення.

Обов`язковою умовою для направлення правоохоронним органом запиту до РА НЦБ Інтерполу щодо міжнародного розшуку особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, є ухвалення слідчим, прокурором постанови про оголошення цієї особи в міжнародний розшук. Прийняття слідчим, прокурором відповідного процесуального рішення в рамках кримінального провадження є лише першим етапом для оголошення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, в міжнародний розшук. На підставі цього рішення в подальшому необхідно підготувати та подати на розгляд компетентного органу РА Укрбюро Інтерполу, а далі Секретаріату, запит та інші передбачені порядком документи. При цьому, рішення про оголошення міжнародного розшуку особи здійснюється Генеральний секретаріат Інтерполу і лише за таких умов особа може вважатись такою, що оголошена у міжнародний розшук.

Обов`язок доведення факту перебування підозрюваного, обвинуваченого у міжнародному розшуку покладається на слідчого, прокурора та підтверджується відповідними відомостями (довідка, витяг із бази даних Інтерполу тощо (лист ВССУ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року). Зі згаданого листа ВССУ однозначно випливає, що обвинуваченим, якого оголошено у міжнародний розшук, слід вважати виключно особу, яка перебуває у міжнародному розшуку, що підтверджено належним чином.

За п.4.3 Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів, затвердженої спільним наказом МВС, ГПУ, СБУ, ДМСУ, ДПАУ, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, міжнародному розшукові з ініціативи правоохоронних органів України підлягають особи, які виїхали за межі України і ухиляються від кримінальної відповідальності та відбуття покарання. Пункт 4.4 Інструкції встановлює, що підставою для міжнародного розшуку громадян України є запит правоохоронного органу, надісланий до НЦБ. Отже, находження запиту від правоохоронного органу до НЦБ є лише підставою для початку процедури підготовки оголошення міжнародного розшуку обвинуваченого. Згідно з п.4.6 цієї Інструкції, НЦБ Інтерполу вивчає одержані від правоохоронного органу матеріали, при потребі запитує в ініціатора додаткові відомості і, за прийнятими Інтерполом правилами, надсилає запит до Генерального секретаріату Інтерполу або в Національне центральне бюро Інтерполу відповідної країни. Згідно з п.1.13 Інструкції НЦБ може відмовити у виконанні запиту, зокрема через оформлення запиту з порушенням вимог даної Інструкції. Отже, міжнародний розшук відбувається лише після опрацювання НЦБ матеріалів, направлення їх до Генсекретаріату Інтерполу.

Згідно з п.1 розділу IV Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затвердженої наказом №613/380/93/228/414/510/2801/5 від 17.08.2020, уповноважений підрозділ запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну. Для запиту публікації Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення правоохоронний орган України надсилає уповноваженому підрозділу формуляр для запиту публікації Червоного оповіщення, а також, поряд з іншими документами, завірену копію ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвали про оголошення розшуку особи.

Судом встановлено, що державний розшук обвинуваченого ОСОБА_9 позитивних результатів не дав, місце проживання чи перебування обвинуваченого в межах території України не встановлено, але встановлено, що він ухилявся від суду, виїхавши за межі України, шляхом перетину Державного кордону 19.08.2023 року у пункті пропуску «Старокозаче», вибув до Молдови і на даний час в Україну не повернувся. Сторона захисту повідомила суд, що обвинувачений ОСОБА_9 наразі перебуває у Республіці Австрія, де отримав дозвіл на тимчасове проживання, однак належних і допустимих доказів цього суду не представлено. Сторона обвинувачення в особі прокурора та органи поліції не змогли вказану обставину підтвердити чи спростувати. Натомість обидві сторони кримінального провадження визнають те, що обвинувачений відсутній в межах території України. За таких обставин, суд вважає, що достовірно в межах судового розгляду не було встановлено, де саме і в якій країні перебуває на даний час обвинувачений, тому є достатні правові та фактичні підстави для оголошення його саме у міжнародний розшук.

Оцінюючи аргументи захисту щодо відеоконференції із обвинуваченим суд враховує позицію ЄСПЛ, висловлену у справі «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985. Зокрема, на аргумент Уряду про те, що неможливість проведення судового засідання у разі неявки сторони здатна паралізувати розгляд кримінальних справ, оскільки, наприклад, з часом може закінчитися термін давності кримінального переслідування, ЄСПЛ зазначив, що «ніщо не виправдовує в очах Суду повну і непоправну втрату права на участь у судових слуханнях».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд наголошує, що розгляд кримінального провадження слід здійснювати із врахуванням загальних засад кримінального процесуального законодавства, до яких віднесено й диспозитивність та верховенство права.

Диспозитивність є однією із загальних засад кримінального провадження, що визначає можливість учасників кримінального провадження у визначених законом межах та спосіб вільно і на власний розсуд використовувати свої права у власних інтересах, здійснюючи вплив на хід та розвиток кримінального провадження. У системі засад кримінального провадження вона взаємопов`язана з іншими принципами кримінального процесу, виступаючи засобом реалізації засади верховенства права та низки засад кримінального провадження, що гарантують права людини. Найтісніший зв`язок диспозитивність має із засадами змагальності та публічності. Так, диспозитивність виступає однією із найважливіших гарантій реалізації засади змагальності, забезпечуючи свободу використання прав з метою відстоювання своїх інтересів, тоді як змагальність визначає призначення засади диспозитивності, тому ці засади органічно доповнюють одна одну. Водночас, диспозитивність не протирічить засаді публічності, слугуючи реалізації останньої у тих межах, які встановлює засада законності, для органів і службових осіб, уповноважених забезпечувати публічні інтереси у сфері кримінального провадження.

Віддаленість місця знаходження обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, яким здійснюється розгляд кримінального провадження, а також наявність обмежень через воєнний стан, суд вважав достатніми, поважними причинами для здійснення дистанційного судового провадження щодо розгляду клопотання прокурора.

Окрім того, суд зважив на те, що в межах цієї справи наразі розглядається клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та оголошення у міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_9 , в судовому засіданні 20.12.2024 року прокурор погодився із клопотанням обвинуваченого, тому суд допустив обвинуваченого до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. В судовому засіданні 06.01.2025 року прокурор заперечив проти аналогічного клопотання того ж обвинуваченого, однак аргументовано не зміг пояснити причину зміни своєї позиції на протилежну. Натомість сторона захисту наполягала на необхідності дотримання прав обвинуваченого на участь у розгляді клопотання. Суд вважав можливим погодитись із аргументованою позицією сторони захисту, оскільки прокурор не навів переконливих обґрунтувань своїх заперечень. При цьому забезпечення можливості участі обвинуваченого у судовому засіданні хоча б у режимі відеоконференції, на думку суду, сприяло створенню умов для повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, дотримання принципу змагальності сторін, а також забезпеченню права на захист для обвинуваченого, зважаючи на істотність поданого прокурором клопотання для прав та законних інтересів обвинуваченого. Забезпечення участі обвинуваченого у обговоренні клопотання щодо обмеження його прав і свобод відповідатиме положенням статті 6 ЄКПЛ та принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Згідно до ч. 2 ст. 336 КПК України, суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження.

Таким чином, для забезпечення швидкого та ефективного відправлення правосуддя, а також недопущення порушення розумних строків розгляду справи, суд вважав за необхідне надати можливість обвинуваченому ОСОБА_9 у даній справі приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, оскільки це створювало передумови для більш повного забезпечення йому можливостей для реалізації права на захист, відповідало принципам верховенства права, змагальності сторін та диспозитивності кримінального судочинства.

Однак в судовому засіданні обвинувачений не зміг обґрунтовано спростувати доводи клопотання прокурора, ним та його захисником не доведено наявність у обвинуваченого конкретизованого місця проживання, наведені стороною захисту аргументи і заперечення суд визнав непереконливими.

Відповідно до ст.335 КПК України у разі якщо обвинувачений ухилився від явки до суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, або був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його розшуку, видужання або звільнення з військової служби і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб. Розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

Вислухавши думку прокурора, захисників та обвинувачених, суд приходить до висновку про необхідність оголошення міжнародного розшуку обвинуваченого ОСОБА_9 .

Вирішуючи вимоги клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу суд приймає до уваги таке.

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час судового розгляду відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 КК України, обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. ст. 177 КПК України, які полягають в тому, що обвинувачений ОСОБА_9 , може переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Зокрема ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що він може ухилятися від суду оскільки злочини, які йому інкримінуються, є тяжкими та особливо тяжкими і передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років і будучи обізнаним про покарання, що йому загрожує за інкриміновані злочини для уникнення покарання він може переховуватись від суду, крім того обвинувачений ОСОБА_9 неодноразово допускав неявки в судові засідання, судом на нього накладалось грошове стягнення, а також він оголошувався у розшук. Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що сторона захисту, зокрема і обвинувачений ОСОБА_12 затягують судовий розгляд шляхом неприбуття за викликом в судові засідання, неповідомлення про причини неприбуття, тобто перешкоджають кримінальному провадженню іншим чином. Застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не можливе, оскільки не можливо запобігти ризикам передбаченим п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Суд вважає, що під час розгляду клопотання в повному обсязі виконано вимоги статтей 177, 178, 194 КПК України, доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, встановлено і враховано всі інші визначені законом обставини.

З матеріалів справи вбачається, що обвинувачений неодноразово ухилявся від явки до суду, при цьому ним не було повідомлено поважність причин своєї неявки в судові засідання, у зв`язку з чим судом за клопотання прокурора було надано дозвіл на його затримання та оголошено його у розшук.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час розгляду клопотання доведено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Так, ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_13 може ухилятися від суду оскільки злочини, які йому інкримінується, є тяжкими та особливо тяжкими і передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років. Будучи обізнаним про покарання, що йому загрожує за інкриміновані, злочини для уникнення покарання ОСОБА_13 може переховуватися від суду.

Після отримання судом обвинувального акту та призначення підготовче то судового засідання ОСОБА_13 не з`явився до суду та не повідомив суду про причину неявки, у зв`язку із чим судом було постановлено ухвалу про накладення на нього грошового стягнення. Однак, належних висновків обвинувачений не зробив.

В подальшому, ОСОБА_13 , будучи особою призовного віку, безперешкодно перетнув державний кордон України, тому можна погодитись із доводами прокурора про те, що це свідчить про наявність зв`язків серед співробітників правоохоронних органів та службових осіб інших державних органів. Зазначене підтверджує можливість ОСОБА_14 безперешкодно переховуватися, користуючись допомогою цих посадових осіб.

Разом з цим, ОСОБА_13 може змінити місце свого проживання шляхом виїзду за кордон чи на тимчасово непідконтрольну територію України, оскільки має закордонний паспорт.

Більш того, ОСОБА_13 в період з 09.12.2022 по 27.02.2023 переховувався від суду та перебував у розшуку. При цьому, ОСОБА_15 було достовірно відомо про факт оголошення розшуку, оскільки під час судового засідання 09.12.2022 був присутній його захисник ОСОБА_6 . Незважаючи на це, протягом майже 3 місяців ОСОБА_13 до суду не з`являвся, а його розшук здійснювався співробітниками Обухівського РУП ГУНП в Київській області в рамках ОРС «Розшук» № 16/01/383-2022.

Оцінюючи процесуальну поведінку обвинуваченого суд приймає до уваги, що його двічі в межах цієї справи було оголошено у розшук, через неявки до суду застосовувались приводи, а 15 лютого 2022 року ухвалою суду було накладено грошове стягнення у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, що становить 6 500 (шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, які слід стягнути на користь держави, за невиконання процесуального обов`язку щодо завчасного повідомлення суду про неможливість прибуття за викликом до суду на обвинуваченого ОСОБА_9 .

Як вже зазначено вище, наразі обвинувачений повторно перебуває у державному розшуку та додатково оголошений у міжнародний розшук через виїзд за межі країни.

Ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (позиція Європейського Суду з прав людини у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Водночас, відповідно до п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Таким чином, існує обґрунтований ризик, що без застосування запобіжного заходу ОСОБА_13 буде переховуватися від суду.

Ризик передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що сторона захисту, зокрема і обвинувачений ОСОБА_13 , затягують судовий розгляд шляхом неприбуття за викликом у судові засідання, неповідомлення про причини неприбуття, тобто перешкоджають кримінальному провадженню іншим чином, про що також обґрунтовано вище.

Враховуючи, що в матеріалах справи наявні вагомі докази існування обставин, які можуть свідчити про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, не має місця роботи, офіційних джерел доходу, враховуючи його майновий стан, репутацію, відсутність достатньо міцних соціальних зв`язків в межах території України, за місцем реєстрації не проживає, перебуває за межами України, суд вважає, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виконання ним процесуальних обов`язків.

Крім того, суд вважає неможливим обрання більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту, оскільки в разі застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, таких як застава, особиста порука, особисте зобов`язання чи домашній арешт, суд не зможе в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження. Важливим також є те, що обвинувачений раніше вже допускав невиконання умов більш м`якого запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, внаслідок його ухилення від суду такий запобіжний захід втратив чинність, що свідчить про доцільність обрання суворішого запобіжного заходу.

Так, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не може бути застосовано, оскільки відомості про наявність конкретизованого місця проживання або перебування обвинуваченого судом не встановлено, натомість встановлено, що обвинувачений перебуває за межами території України.

Запобіжний захід у виді застави є недоцільним, зважаючи на відсутність у обвинуваченого офіційного місця роботи та джерел доходу.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не може бути застосовано до обвинуваченого у зв`язку з тим, що останній обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, порушив раніше обраний йому запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, може уникати явки до суду та переховуватись, що в свою чергу призведе до неможливості закінчення судового розгляду.

До обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистої поруки не можливо застосувати у зв`язку з тим, що відсутні особи, які можуть виступити його поручителями.

Зважаючи на викладене вище, застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а інтереси суспільства переважають обмеження в правах, які має обвинувачений ОСОБА_9 на час судового розгляду.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що участь обвинуваченого у судовому засіданні в режимі відеоконференції унеможливлює задоволення суд вимог клопотання прокурора по їх суті, оскільки аналіз чинного кримінального процесуального законодавства не дає достатніх підстав для подібних висновків.

Судом було вжито всіх максимально можливих заходів для повноти реалізації обома сторонами кримінального провадження своїх процесуальних прав, зокрема обидві сторони прийняли участь у обговоренні всіх вимог клопотання прокурора. Незважаючи на вирішення питання про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук суд допустив обвинуваченого до судового засідання в режимі відеоконференції, вислухав особисті аргументи самого обвинуваченого ОСОБА_9 , надав їм належну правову оцінку. На обмеження права на захист при вирішенні судом клопотання прокурора сторона захисту не посилалась, сам обвинувачений особисто надав пояснення по суті клопотання, його захисник ОСОБА_6 в усній та письмовій формі подав свої заперечення на клопотання, що вказує на належну обізнаність сторони захисту зі змістом клопотання, тому суд вважає, що невручення особисто обвинуваченому копії клопотання прокурора неістотно обмежило право на захист обвинуваченого, не вплинуло на його готовність надати в суді свої аргументи і заперечення, з огляду на перебування обвинуваченого за межами України це мало об`єктивні поважні причини, тому порушень права на захист суд не вбачає. При цьому слід зважити на попередню протирічливу процесуальну поведінку сторони захисту щодо формату участі обвинуваченого у режимі відеконференції, оскільки зміни у позиції захисту призвели до втрати чинності раніше обраного запобіжного заходу та затягуванні судового розгляду.

За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності кримінального судочинства і змагальності сторін, оцінивши всі подані доводи і докази, суд вважає, що доводи клопотання знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, тому немає достатніх підстав для відмови у задоволенні клопотання.

Запропонований прокурором запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого обвинувачення, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та унеможливить вчинення нових злочинів.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави, якщо злочин вчинено із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Задовольняючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ураховуючи наявність обставин, передбачених п.1 ч.4 ст.183 КПК України, розмір застави у даному кримінальному провадженні не визначається, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі Міністерства юстиції України «Київський слідчий ізолятор» слід застосувати строком на шістдесят діб, а строк тримання під вартою рахувати з часу затримання в порядку виконання цієї ухвали суду.

Вирішуючи вимоги клопотання прокурора щодо зупинення провадження суд приймає до уваги таке.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст. 334 КПК України визначено, що матеріали кримінального провадження можуть виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 217 КПК України передбачено, що у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 4 ст. 217 КПК України матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту судового розгляду.

Виділення матеріалів кримінального провадження в окреме провадження можливе за наявності матеріальних (фактичних) підстав, однією з яких є наявність окремих обвинувачених у кримінальних провадженнях про злочини вчинені групою осіб, у випадках, коли одного з обвинувачених оголошено в розшук судом або через психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні (ст. 335 КПК України).

ККС ВС у своїх рішеннях неодноразово роз`яснював, що з системного аналізу зазначених норм слідує, що рішення про виділення матеріалів кримінального провадження ухвалюється судом лише у разі наявності визначених для цього законом підстав.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження органом досудового розслідування особи обвинувачуються в участі у злочинній організації, створеній з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, в участі у злочинах, вчинюваних такою організацією, а також у вчиненні інших злочинів за попередньою змовою групою осіб, при цьому, кожен з епізодів злочинної діяльності було інкриміновано їм із посиланням на відповідну кваліфікуючу ознаку.

Враховуючи, що кримінальне провадження здійснюється щодо декількох осіб, суд вважає недоцільним продовження судового провадження стосовно інших обвинувачених у відсутність ОСОБА_9 , враховуючи, що продовження кримінального провадження відносно інших співучасників окремо від судового провадження щодо ОСОБА_9 з огляду на викладені у обвинувальному акті обставини щодо його ролі у вчинені інкримінованих всіх обвинуваченим злочинів і необхідність їх перевірки судом, негативно вплине на повноту судового розгляду.

Крім того, вимога саме про необхідність зупинення кримінального провадження у цілому, відносно всіх трьох обвинувачених міститься у письмовому клопотанні прокурора, в судовому засіданні прокурор усно уточнив, що просить зупинити провадження лише щодо ОСОБА_9 , виділити матеріали відносно цього обвинуваченого у окреме провадження, а розгляд судової справи продовжити щодо інших обвинувачених, однак до цього часу прокурор у письмовій формі не подав нового клопотання або ж змін чи уточнень до наявного письмового клопотання, не навів правові та фактичні підстави свого усного клопотання, тому протирічлива позиція прокурора в цій частині клопотання оцінюється судом як необґрунтована. Окрім того, раніше у цій справі двічі оголошувався розшук того ж обвинуваченого і двічі зупинялось судове провадження у цілому за відсутності заперечень прокурора відповідно до його ж клопотань. Сторона захисту вважала доцільним розгляд справи відносно всіх трьох обвинувачених. Зважаючи на викладене, виділення провадження відносно одного із обвинувачених суд вважає недоцільним.

Суд дійшов висновку, що виділення в окреме провадження матеріалів щодо обвинувачення осіб не має достатніх правових і фактичних підстав, оскільки таке виділення призвело б до порушення загальних засад кримінального провадження, а також до порушення прав обвинувачених на справедливий суд, що передбачає незалежність та безсторонність суду, розумний строк розгляду справи, рівність учасників кримінального провадження та справедливу (належну) процедуру розгляду справи.

За таких обставин, судове провадження слід зупинити до розшуку обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 42, 77, 131, 132, 176-178, 181-186, 193-197, 309, 323, 335, 372, 392, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

Оголосити міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_9 ( ОСОБА_16 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Симферополь Автономної Республіки Крим, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Симферополь Автономної Республіки Крим, підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 Кримінального кодексу України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі Міністерства юстиції України «Київський слідчий ізолятор» строком на шістдесят діб в межах строку досудового розслідування.

Строк тримання під вартою рахувати з часу затримання.

Роз`яснити, що згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, зобов`язати компетентних службових осіб органу досудового розслідування після затримання обвинуваченого і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки його до місця кримінального провадження звернутися до суду для розгляду питання за участю обвинуваченого про застосування обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Зупинити судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 127, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч 3 ст. 209 КК України до розшуку обвинуваченого ОСОБА_9 .

У випадку встановлення місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_9 негайно повідомити Обухівський районний суд Київської області.

Виконання ухвали доручити Обухівському районному управлінню поліції Головного управління Національної поліції у Київській області.

Контроль за виконанням ухвали доручити Офісу Генерального прокурора.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3