ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/819/467/24 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Категорія: продовження тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 серпня 2024 року, якою відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 25 жовтня 2024 року, включно.

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000511 від 22.05.2023 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.08.2024 року, задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено цей строк до 25.10.2024 року, включно.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, обрати ОСОБА_7 запобіжній захід у вигляді домашнього арешту, а в разі продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити заставу у розмірі передбаченому ч.5 ст.182 КПК України.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає про безпідставність встановлення судом ризиків, які зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Так, є безпідставним ризик можливого переховування ОСОБА_7 від суду, оскільки з урахуванням розташування лінії бойового зіткнення по лінії розмежування-річці НОМЕР_1 , інтенсивності бойових дій у вказаній зоні, фактичної заборони виїзду чоловіків віком від 18 до 60 років за межі України, обвинувачений ОСОБА_7 фізично вчинити не може.

Також, необґрунтованим є ї ризик можливості спотворення ОСОБА_7 документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та перешкоджання обвинуваченим кримінальному провадженню, оскільки вищевказані документи були вилучені під час проведення обшуку та перебувають у сторони обвинувачення.

Безпідставним, на переконання апелянта, є і констатація наявності ризиків можливого впливу обвинуваченим на інших учасників кримінального провадження та свідків, а також можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення одноособово і сам обвинувачений не заперечує проти заняття ним посади начальника вокзалу станції «Херсон», а інкриміноване йому кримінальне правопорушення може бути вчинене лише на окупованій території.

Крім того, як зазначає апелянт, в оскаржуваній ухвалі суду не наведено достатніх та розумних аргументів відмови від можливості застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу застави.

Також, апелянт звертає увагу і на те, що до ОСОБА_7 може бути застосований і інший, більш м`який запобіжний захід, який зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку, зважаючи на те, що він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри визначено на стадії досудового розслідування.

На цій стадії процесу, суд повинен оцінювати лише підстави вважати обґрунтованим зникнення або зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу, а ні в якому разі достатність доказів для визнання обвинуваченого винним, оскільки вказане питання вирішується в нарадчій кімнаті при винесенні вироку, лише при оцінці усіх доказів у сукупності.

Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України, за вчинення якого, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, хоча і є особою одруженою і маючого на утриманні неповнолітню дитину, однак, зазначене не стало перешкодою для можливого вчинення ним злочину, що в свою чергу вказує на відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд вірно взяв до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

Згідно практики ЄСПЛ, тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, є суттєвим елементом, що може вказувати на існування вказаного ризику, адже суворість можливого покарання може спонукати особу до втечі.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991р. вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Із вказаного рішення Європейського суду вбачається, що попереднє ув`язнення може бути застосоване до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення.

Існування ризику переховування обвинуваченого від суду в певній мірі обумовлене тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, адже зазначений злочин відноситься до категорії злочинів проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. При цьому, за вчинення злочину за ч.1 ст.111-2 КК України, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна або без такої, що може спонукати обвинуваченого до вчинення таких дій.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Щодо наявності ризику можливого впливу на свідків у кримінальному провадженні, як вірно зазначено судом першої інстанції, встановлений КПК порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК). Крім того, сам факт визнання обвинуваченим заняття ним посади начальника вокзалу станції «Херсон», але під примусом, не доводить відсутності можливого впливу ним на свідків у кримінальному провадження з метою зміни ними показань, з метою уникнення відповідальності за вчинене у раз доведеності його вини в цьому.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Зважаючи на те, що допит свідків у даному кримінальному провадженні розпочатий, разом з тим є недопитані свідки, існує ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

Наведене свідчить про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 має бути продовжений з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого.

З огляду на викладене, твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність тримання вартою обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Щодо посилання захисника про можливість застосування до ОСОБА_7 іншого, більш м`якого запобіжного заходу та визначення розміру застави, колегія суддів зазначає про наступне.

Враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Так, приймаючи до уваги наявність вищевказаних ризиків, враховуючи положення ч. 6 ст. 176 КПК України про те, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у вигляді тримання під вартою, застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не є можливим. Будь-які рішення щодо визнання зазначеної норми такою, що не відповідає Конституції України, відсутні, що вказує на неспроможність доводів апеляційної скарги захисника в цій частині.

Також, відповідно до приписів ч.3, 4 ст.183 КПК України питання застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вирішується саме при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не при продовженні строку його застосування.

Крім того, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі на які посилається в апеляційній скарзі захисник, були відомі суду на час розгляду клопотання прокурора.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не вбачає.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 серпня 2024 року, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 25 жовтня 2024 року, включно - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12