справа № 619/6680/24
провадження № 1-кп/619/399/24
ВИРОК

іменем України

22 жовтня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_4
прокурораОСОБА_5
потерпілихОСОБА_6
ОСОБА_7
представника потерпілихОСОБА_8
обвинуваченогоОСОБА_9
захисникаОСОБА_10

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000637 від 06.06.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, освіта середня, не одруженого, військовослужбовця ЗС України за мобілізацією у військовому званні «солдат», навідника 1 кулеметного відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості;
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24.02.2022 (№2102-ІХ), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України, введено воєнний стан, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

14.09.2023 солдат ОСОБА_9 був призваний на військову службу та в подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 300 від 22.10.2023, є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , на посаді навідника 1 кулеметного відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат».

06.06.2024 близько 09 години 20 хвилин солдат ОСОБА_9 перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, прийшов до раніше знайомого йому громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 де також знаходились інші особи.

Під час подальшої розмови на території ділянки між солдатом ОСОБА_9 і ОСОБА_6 виникла сварка на ґрунті особистих неприязних відносин, під час якої ОСОБА_6 зробив зауваження солдату ОСОБА_9 щодо його поведінки, на що той продовжив поводитись агресивно, не реагуючи на отримані зауваження, після чого у останнього виник прямий умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_6 , розуміючи що внаслідок його протиправних дій може створитися реальна небезпека позбавлення життя інших осіб, які перебували поруч з ОСОБА_6 на території дачного кооперативу.

Реалізуючи свій прямий умисел, з мотивів раптово виниклого конфлікту, маючи на меті протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті останнього, діючи з цією метою, усвідомлюючи, що застосовує такий спосіб убивства, який є небезпечним для життя не тільки ОСОБА_6 , а й інших людей, солдат ОСОБА_9 дістав з кишені дві бойові гранати GНО-1, та усвідомлюючи, що вказані предмети є вибухонебезпечними і можуть спричинити смерть не тільки ОСОБА_6 а й іншим особам, витягнув запобіжник у вигляді кільця та кинув одну із гранат GНО-І у ОСОБА_6 , а потім, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, почав голосно висловлювати погрози про здійснення вибуху іншого боєприпасу, який тримав у руці, і витягнувши запобіжне кільце, теж кинув другу гранату GHO-1 у бік ОСОБА_6 маючи на меті протиправне заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи, що застосовує такий спосіб убивства, який є небезпечним для життя не тільки ОСОБА_6 , а й інших людей.

У подальшому солдат ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, намагаючись довести його до кінця, дістав з кишені бойову гранату РГ-42, продовжуючи реалізовувати умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що вказаний предмет є вибухонебезпечними і може спричинити не тільки смерть ОСОБА_6 а й створити небезпеку позбавлення життя інших осіб, які перебували на території дачного кооперативу, витягнув запобіжник у вигляді кільця кинув її у бік території дачного будинку, де перебував ОСОБА_6 та інші особи.

У подальшому солдат ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, намагаючись довести його до кінця, дістав з кишені дві бойових гранати Ф-1, продовжуючи реалізовувати умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_6 , витягнувши запобіжники у вигляді кільця кинув їх під автомобіль торгівельної марки «Toyota Land Cruiser» р/н НОМЕР_2 , за який сховався ОСОБА_6 , спричинивши при цьому господарю вказаного автомобіля ОСОБА_7 матеріальний збиток, внаслідок пошкодження автомобіля, на суму, згідно з висновком автотоварознавчої експертизи № 6747 від 27.08.2024 760 908,74 грн.

Таким чином, солдат ОСОБА_9 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведения свого умислу до кінця, проте даний злочин не було завершено з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_6 та інші особи встигли втекти та сховатися у безпечне місце.

Крім цього, солдат ОСОБА_9 , перебуваючи в районі населеного пункту Михайлівка Покровського району Донецької області, не пізніше 05.01.2024 після самовільного залишення місця служби своєї військової частини НОМЕР_1 не маючи передбаченого та установленого чинним законодавством дозволу, діючи умисно, обернув у свою власність, таким чином незаконно придбав, ручну гранату «GHO-1», яка згідно з висновком вибухотехнічної експертизи № СЕ-19/121-24/16250-ВТХ від 23.08.2024 відноситься до категорії вибухових пристроїв військового призначення бойових припасів, ручну гранату Ф-1, яка згідно з висновком вибухотехнічної експертизи №СЕ-19/121-24/16251-ВТХ від 26.08.2024 відноситься до категорії вибухових пристроїв промислового способу виготовлення військового призначення бойових припасів, ручну гранату Ф-1, яка згідно з висновком вибухотехнічної експертизи №СЕ-19/121- 24/16252-ВТХ від 26.08.2024 відноситься до категорії бойових припасів, ручну гранату РГ-42, яка згідно з висновком вибухотехнічної експертизи №СЕ- 19/121-24/16252-ВТХ від 26.08.2024 відноситься до категорії бойових припасів, гранату «GНО-1», яка згідно з висновком вибухотехнічної експертизи «СЕ-19/121-24/16252-ВТХ від 26.08.2024 відноситься до категорії бойових припасів, запал до гранат типу AF-11, який згідно з висновком вибухотехнічної експертизи №СЕ-19/121-24/16252-ВТХ від 26.08.2024 відноситься до категорії вибухових пристроїв, та у подальшому після самовільного залишення місця служби своєї військової частини незаконно перевіз їх за місцем свого помешкання: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав за своїм місцем проживання.

06.06.2024 близько 09 год 20 хв солдат ОСОБА_9 перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, прийшов до раніше знайомого йому громадянина ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , де також знаходились інші особи, маючи при собі ручну гранату «GНО-1», ручну гранату Ф-1, ручну гранату Ф-1, ручну гранату РГ-42, запал до гранат типу AF-11, які раніше незаконно придбав, переніс та зберігав.

Під час подальшої розмови на території ділянки між солдатом ОСОБА_9 і ОСОБА_6 виникла сварка на ґрунті особистих неприязних відносин, під час якої ОСОБА_6 зробив зауваження солдату ОСОБА_9 , після чого солдат ОСОБА_9 витягнув із кишені дві гранати «GНО-1», та підірвав їх, кинувши у бік ОСОБА_6 .

Продовжуючи свій протиправний умисел підірвав ще три гранати: гранату РГ-42 та дві гранати Ф-1 усвідомлюючи, що це вибухові пристрої та кинувши їх у бік ОСОБА_6 .

Таким чином, солдат ОСОБА_9 порушив Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №576, та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 №662, наказу Міністра оборони України 29.06.2005 № 359 про затвердження Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 , які виразилися у:

- закінченому замаху на вбивство, вчиненого способом, небезпечним для життя багатьох осіб, суд кваліфікує за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України;

- носінні, зберіганні, придбанні бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, підтвердив факти і обставини їх вчинення, так як це зазначено вище. Цивільний позов ОСОБА_7 обвинувачений визнав частково, а саме майнову шкоду в розмірі 760 908,74 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 16 вересня 2024 року (справа 444/870/22, провадження № 51- 2989 кмо 23) зазначила, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 349 КПК України суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу. Вина обвинуваченого у вчиненні вище зазначеного злочину доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінальних проваджень, і обвинуваченим не оспорюються.

З урахуванням правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 вересня 2024 року (справа 444/870/22, провадження № 51- 2989 кмо 23), щодо оспорюваних обставин цивільного позову суд вирішив провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують обставини спричинення шкоди потерпілій.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_9 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення під час судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною п`ятою статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин злочинів, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

Отже, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження № 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Матеріали кримінального провадження містять відомості на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_9 визнав свою винуватість у вчинених злочинах та всі обставини, які ставляться йому у провину, щирий жаль з приводу цього, осуд своєї поведінки та бажання виправити ситуацію, яка склалася, і нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 , визнається судом обставиною, яка пом`якшує його покарання.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_9 , євчиненя злочину особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Мотиви призначення покарання.

Вивченням відомостей про особу ОСОБА_9 установлено, що він є таким, що не має судимості, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, за місцем служби характеризується негативно, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 492 від 10.07.2024 ОСОБА_9 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з приписів статті 12 КК України, вчинений ОСОБА_9 злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, є умисним особливо тяжким злочином, а злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, є тяжким злочином.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 суд бере до уваги ступінь тяжкості вчинених злочинів, ставлення ОСОБА_9 до вчиненого та наслідків дій винного, який свою вину визнав повністю.

При цьому суд враховує, що частинами третьою та четвертою статті 68 КК України визначено, що покарання за замах на злочин не може перевищувати двох третин максимального строку, передбаченого відповідною частиною статті КК України, та довічне позбавлення волі за вчинення замаху на злочин, передбачений ч. 2 ст. 115 КК України, не застосовується.

За таких обставин справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у межах санкцій передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання відповідає тяжкості правопорушень, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, не буде становити особистий надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

При вирішенні питання про те, який із передбачених ч. 1 ст. 70 КК України, принципів необхідно застосувати до ОСОБА_9 при призначенні покарання за сукупністю злочинів, суд крім відомостей про особу винуватого та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, враховує число злочинів, які входять у сукупність, форму вини і мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків.

Отже, суд дійшов висновку про застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Підстави щодо вирішення цивільного позову.

Потерпілою ОСОБА_7 був поданий цивільний позов, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_9 на її користь суму матеріального збитку у розмірі 760 908,74 грн, а також моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що в результаті злочинних дій ОСОБА_9 , значно пошкоджено автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, р/н НОМЕР_3 , який належить їй на праві приватної власності. Вартість матеріального збитку підтверджується висновком транспортно-товарознавчої експертизи Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» від 27.08.2024 №6747. Також зазначає, що окрім матеріальної шкоди, діями ОСОБА_9 їй також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які додали у її життя негативні зміни: переживання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на процесі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, відірваність від активного соціального життя, неприємні сновидіння, порушення сну, емоційні напруги, нервозність, дратівливість, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я. В момент спричинення її чоловіку фізичного насилля, замаху на його життя, бажання його вбити ОСОБА_9 , а також пошкодження її майна, вона перенесла значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, а головне - страху за життя свого чоловіка. В подальшому, вона проходила лікування з відвідуваннями медичних закладів; вона почувалася незручно, дискомфортно, потребувала зовнішньої допомоги з боку своєї сім`ї, з приводу чого почувала себе як джерело клопоту та обмежень для близьких. Дотепер продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді головних болей та підвищенням тиску. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між злочинними діями ОСОБА_9 та завданою їй моральною шкодою, є прямий причинний зв`язок, характер та обсяг завданих їй моральних та фізичних страждань, втрат майнового та немайнового характеру, вважає, що є усі підстави для стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 100 000,00грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди.

З огляду на досліджений у судовому засіданні висновок експерта № 6747 від 27.08.2024 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи за кримінальним провадженням № 0000637, ринкова вартість автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», р/н НОМЕР_3 , станом на 06.06.2024 складала 24427703,95 грн. Вартість матеріального збитку, завдана власнику автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», р/н НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , 2019 року випуску в результаті подій, що мали місце 06.06.2024 складає: 760 908,74 грн.

Вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд ураховує, що внаслідок вчинення ОСОБА_9 злочинів, потерпілій ОСОБА_7 було спричинено майнову шкоду, яка складається із вартості пошкодження автомобіля «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_3 , який належить їй на праві приватної власності.

Розмір спричиненої майнової шкоди потерпілій ОСОБА_7 підтверджується висновком експерта № 6747 від 27.08.2024 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса», за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи, що складає 760 908,74 грн.

Отже, дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами підтверджується розмір спричиненої потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди, у зв`язку з чим заявлений цивільний позов в частині стягнення майнової шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Так, у відповідності зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 року, в якому зазначено, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації Судом факту порушення.

Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд вважає, що з вини обвинуваченого ОСОБА_9 , спричинено потерпілій ОСОБА_7 моральну шкоду, яка полягає у суттєвому погіршенні стану її стану здоров`я, а також у душевних стражданнях, заподіяних незаконними діями обвинуваченого.

При визначенні розміру відшкодування завданої ОСОБА_7 моральної шкоди суд враховуючи глибину, обсяг і характер душевних та психічних страждань внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , характер її немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, задовольняє позов частково на суму 20 000,00 грн.

Визначений судом розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому: майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується.

Ухвалами слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 12.06.2024 (справа № 619/4058/24; провадження №№ 1-кс/619/669/24, 1- кс/619/671/24) було накладено арешт на майно, яке відповідно до п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України підлягає знащенню.

Відповідно до статей 124, 126 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З урахуванням вимог статей 176, 177, 200, 377 КПК України у суду відсутні підстави для зміни запобіжного заходу, у зв`язку з цим до набрання вироком законної сили суд залишає незмінним запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років;

-за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_9 визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш сувориму виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 06 червня 2024 року.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишити незмінним тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 майнову шкоду у розмірі 760 908,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Речові докази по справі: металеве кільце із запобіжником та вражаючі елементи циліндричної форми з металу світлого кольору, розміри: висота ~ 5 мм, діаметр ~ 3 мм. Кільце, що вказане вище, має діаметр 2,5 см, які поміщенні до сейф пакету «WAR 1253107»; корпус ручної гранати типу Ф1, яку поміщено до сейф-пакету «PSP 1262298», чохол від плащ палатки, підривач до ручних осколкових гранат типу AF-11, на спусковому важелі маркування: 10 14-23, відноситься до категорії "небезпечно" - сейф пакет «PSP 1263450»; спусковий важіль з маркуванням на зовнішній стороні "44-88 узгрм-2 11", на внутрішній стороні: "386-91-88", уламки корпусу підривача (місце вибуху № 1) - сейф пакет «PSP 1263447»; металеві уламки корпусу гранати зі слідами вибуху дії та спуск важіль з маркуванням "UZGRM 354 P-19 на зовнішній стороні та "046 354 56 h" на внутрішній стороні (місце вибуху № 2) - сейф пакет «PSP 1263448»; спусковий важіль гранати з маркуванням "01-01 UZGRM 354 із зовнішньої сторони та без маркування з внутрішньої сторони (місце вибуху № 3) - сейф пакет «PSP 1263449»; металеві уламки корпусу гранати та вражаючі елементи циліндричної форми (місце вибуху № 4) - сейф пакет «PSP 1263442»; спусковий важіль ручної гранати з маркуванням на зовнішній стороні "01-01 UZGRM 354" та без маркування з внутрішньої сторони, уламки корпусу та підривача ручної гранати зі слідами вибухової дії - сейф пакет «PSP 1263408», - знищити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати за проведення в Харківському НДЕКЦ МВС України експертиз: № КСЕ-19/121-24/16247 від 03.07.2024 у розмірі 3786,40 грн; № СЕ-19/121-24/16252-ВТХ від 26.08.2024 у розмірі 9087,36 грн; № СЕ-19/121-24/16251-ВТХ від 26.08.2024 у розмірі 3029,12 грн; № СЕ-19/121-24/16250-ВТХ від 26.08.2024 у розмірі 4543,68 грн; за проведення у Національному науковому центрі «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» транспортно-товарознавчої експертизи № 6747 від 27.08.2024 у розмірі 15145,0 грн.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_9 , в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий - суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3