Справа № 357/6386/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.09.2024 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000917 від 08.03.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біла Церква, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,-

У С Т А Н О В И В:

1. Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

08.03.2023 приблизно о 15 год. 40 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи технічно-справним мотоциклом марки «BajajBoxer 150X» д.н.з. НОМЕР_2 та рухаючись по вулиці Павліченка (неподалік будинку № 3) в напрямку бульвару Грушевського, в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 1.7 Правил дорожнього руху України де вказано: «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважно віку до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»; п. 2.3 (б) Правил дорожнього родій України, де вказано: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п. 18.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»; п. 18.4 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не вірно оцінив дорожню обстановку, проявив бездіяльність та неуважність до такої категорій учасників дорожнього руху, як діти, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходився малолітній пішохід, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не вірно вибрав безпечну швидкість руху залежно від дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, тобто не зменшив швидкість руху керованого ним мотоцикла, не зупинився, щоб дати дорогу вказаному пішоходу, натомість продовжив рухатися прямо та допустив наїзд на малолітнього пішохода - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав дорогу по нерегульованому пішохідному переході, рухаючись зліва направо відносно напрямку руху вказаного мотоциклу та мав перевагу в русі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому великого крила і тіла клиноподібної кістки, перелому стінки основної пазухи, закритого перелому правої стегнової кістки, перелому правої лонної кістки; саден, рани на голові, саден на тілі. Перелом великого крила і тіла клиноподібної кістки, перелом стінки основної пазухи, садна та рани на голові, субапоневротичні гематоми на голові відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які згідно з пунктами 2.1.2 та 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказу МОЗ № 6 від 17.01.1995, є небезпечними для життя.

Сукупність допущених водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 1.3., 1.5, 1.7, 2.3(б), 12.1, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення ним інкримінованого злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав уважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_4 не оспорює фактичні обставини справи, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням письмових матеріалів щодо речових доказів, процесуальних витрат та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

2.3. Показання обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав в повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті.

2.4. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі щодо процесуальних витрат та речових доказів, документів сторони захисту.

До матеріалів судового провадження надано документи, зокрема, постанову про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 11.03.2024, ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2024, акт прийняття-передачі від 08.03.2024, довідку про витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи (висновок № СЕ-19/111-24/24604-ІТ від 22.04.2024), довідку про витрати на проведення експертизи (висновок № СЕ-19/111-24/16482-ІТ від 26.03.2024), копію паспорта ОСОБА_4 на підтвердження особи обвинуваченого, копію довідки про РНОКПП, копії посвідчення водія ОСОБА_4 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вимогу про судимості ОСОБА_4 , довідку КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» від 28.03.2024 № 396.

Згідно зі складеною уповноваженою особою Білоцерківського районного відділу № 1 Філії Державної установи «Центр пробації» у м.Києві та Київській області досудовою доповіддю щодо ОСОБА_4 від 26.07.2024 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб середній. Відповідно до проведеної оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення криміногенних потреб не виявлено. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі щодо речових доказів та процесуальних витрат, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, суд відносить активне сприяння розкриттю злочину.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, яка вказана в обвинувальному акті щире каяття.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілих осіб, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину не знайшов свого відображення в матеріалах кримінального провадження та при судовому розгляді кримінального провадження. Так, суд установив, що обвинувачений не ухилявся від слідства та суду, давав показання, свою провину визнав, однак не висловив жаль з приводу учиненого ним, щиро не покаявся, не відшкодував потерпілому завдані збитки. Отже, реальних ознак, які б вказували на свідоме розкаяння, в обвинуваченого суд не вбачає.

Проте, обставиною, що пом`якшує покарання, яка не визначена ст.66 КК України, суд визнає визнання вини обвинуваченим. Інших обставин, із тих, які не визначені ст. 66 КК України, але б тією чи іншою мірою могли б впливали на пом`якшення покарання, суд не виявив.

Також суд не визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, про яку зазначено прокурором в судових дебатах добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки матеріали судового провадження не містять належних доказів на підтвердження вказаної обставини.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння скоєно обвинуваченим, а тому просить суд визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням терміном 1 (один) рік, поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник просили призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі та не позбавляти ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, підтримавши думку прокурора.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів відповідно до ст.12 КК України, та характеризується необережною формою вини, виходячи з обставин вчинення при керуванні обвинуваченим джерелом підвищеної небезпеки грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України, та наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому, небезпечних для життя в момент їх заподіяння, особу винного, який має постійне місце проживання, його вік та відношення до вчиненого, відсутність офіційного місця працевлаштування та утриманців, неодружений, медичну допомогу у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не отримує, що вказує на його осудність, раніше не судимий, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та призначає йому покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік та зі звільненням його від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 2 (два) роки, а також покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На переконання суду, наявність обставин, що пом`якшують покарання, у вигляді визнання винуватості, активного сприяння розкриттю злочину, разом із наведеними вище даними про особу винного, з огляду на всі викладені вище обставини, які враховуються при обранні заходу примусу в їх сукупності, вказує на наявність достатніх і мотивованих підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст.75 КК України та свідчить про доцільність призначення йому основного покарання в розмірі, наближеного до мінімального.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд приходить до наступного висновку.

Аналіз характеру допущених обвинуваченим грубих порушень одночасно декількох вимог ПДР України у нескладній дорожній обстановці, наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, які отримав малолітній потерпілий, підтверджують необхідність призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами у мінімальному розмірі, що сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь, саме така міра покарання буде необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

6. Цивільний позов не заявлено.

7. Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Судом встановлено, що у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого запобіжний захід не обирався.

Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 122, 124 КПК України слід стягнути з обвинувачених на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення експертиз: висновок експерта № СЕ-19/111-24/24604-ІТ від 22.04.2024 у сумі 2650,48 грн (дві тисячі шістсот п`ятдесят гривень 48 копійок), висновок експерта № СЕ-19/111-24/16482-ІТ від 26.03.2024 у сумі 3 786,40 грн (три тисячі сімсот вісімдесят шість гривень 40 копійок), в загальній сумі 6 436,88 грн (шість тисяч чотириста тридцять шість гривень 88 копійок).

Керуючись приписами частини четвертої статті 174 КПК України щодо вирішення одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, питання про скасування арешту майна, зокрема, у випадку не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, суд вбачає наявними підстави для скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2024.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, ст.286 КК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

У силу ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, що передбачені пп.1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи;

- не виїжджати за межі Украни без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч. 1 ст.165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з моменту ухвалення вироку, тобто з 19.09.2024.

Речові докази:

?мотоцикл марки «BajajBoxer 150X» д.н.з. НОМЕР_2 , який відповідно до постанови про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 11.03.2024 та акту прийняття-передачі від 08.03.2024 поміщено на майданчик тимчасового отримання за адресою: 3 км а/д Р-17 (Біла Церква-Володарка), кадастровий номер: :01:029:0160 повернути користувачу ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати за проведення експертиз у загальній сумі 6 436, 88 грн (шість тисяч чотириста тридцять шість гривень 88 копійок) на користь держави.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2024 по справі № 357/3828/24 (провадження 1-кс/357/741/24) на майно, яке було вилучено 08.03.2024 під час огляду місця події, а саме мотоцикл «Bajaj Boxer 150 X», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною користування, володіння та розпорядження вказаним майном, з метою збереження речових доказів та запобіганням їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1