Справа №579/2187/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/634/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

представника потерплого - адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 05 вересня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого кочегаром Буйвалівської філії опорного закладу «Кролевецький ліцей № 3», невійськовозобов`язаного, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 , в яких не оспорюючи встановлені фактичні обставини, правильність кваліфікації дій та визнання винуватості ОСОБА_7 , апелянти звертаються до апеляційного суду з аналогічними вимогами, а саме:

- вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 05 вересня 2023 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді трьох років позбавлення волі - змінити, звільнити ОСОБА_7 , на підставі ст. 75 КК України, від відбування вказаного покарання з випробуванням.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання.

Запобіжний захід до ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не застосовувати.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати на проведення експертиз в розмірі 5148 грн. 60 коп.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Кролевецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2021 року - скасовано.

Питання речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Цивільний позов прокурора задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь фінансового управління Кролевецької міської ради Сумської області за лікування потерпілого у розмірі 1071 грн. 45 грн.

Цивільний позов Фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області за лікування потерпілого у розмірі 1914 грн. 26 грн.

Позов Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумська обласна клінічна лікарня» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумська обласна клінічна лікарня» за лікування потерпілого у розмірі 32028 грн. 85 грн.

Позов Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації до ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, закрито, у зв`язку з відмовою позивача від позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що дійшовши висновку про відсутність підставі для призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України та подальшого звільнення від покарання на підставі ст. 75 КК України, суд безпідставно не суд не визнав такими, що пом`якшують покарання його щире каяття та добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків, не взяв до уваги, що злочин вчинено ним з необережності, ставлення його до вчиненого, стан його здоров`я, позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, відсутність адміністративних стягнень, що його старший син проходить службу в лавах ЗСУ, був поранений, але продовжує військову службу у самих небезпечних для життя ділянках бойового зіткнення з ворогом.

Крім того, апелянт зазначає, що в порушення вимог ст. 314-1 КПК України, в своїй ухвалі про призначення судового розгляду від 14 лютого 2022 року, суд безпідставно зазначив про те, що не вбачає підстав для складання досудової доповіді - письмової інформації для суду, що характеризує обвинуваченого відповідно до ст. 9 Закону України «Про пробацію».

Також, апелянт посилається і на те, що суд необгрунтовано визнав поведінку потерпілого перед настанням дорожньо-транспортної пригоди, як пішохода, правомірною, а саме не взято до уваги, що ОСОБА_9 порушив п.4.8 Правил дорожнього руху, створив аварійну ситуацію, при виявлені якої він ( ОСОБА_7 ) застосував екстрене гальмування, але не зміг уникнути наїзду, оскільки останній зупинився посередині проїзної частини дороги, по якій у загальмованому стані рухався автомобіль під його керуванням. При цьому, сам потерпілий ОСОБА_9 в судових дебатах визнав факт порушення ним ПДР, що свідчить про обоюдну вину, яка враховується при призначенні покарання, визнав факт відшкодування ним заподіяної шкоди, у зв`язку з чим у судовому засіданні щодо міри покарання зазначив, що наполягає на призначенні йому ( ОСОБА_7 ) мені покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, чого суд, також, до уваги не прийняв. Та призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є надмірно суворим.

З врахуванням зазначеного, апелянт вважає, що звільнення його від відбування покарання з випробуванням в умовах передбаченого законом контролю за його поведінкою буде співмірним характеру вчиненого ним діяння та його наслідкам, у тому числі, з урахуванням думки самого потерпілого щодо призначення покарання без реального відбування.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , також, зазначає, що з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням він не згоден, вважає, що не в повній мірі було враховано усі обставини справи та належним чином не обґрунтовано неможливість застосування до останнього положень ст. 75 КК України.

На думку потерпілого, суд безпідставно не визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 добровільне відшкодування завданої йому ( ОСОБА_9 ) шкоди та відсутність, у зв`язку з цим, до обвинуваченого будь-яких претензій.

Крім того, суд не врахував його думки щодо звільнення ОСОБА_7 від реального відбування покарання та не застосувавши ст. 75 КК України, призначив останньому покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є надмірно суворим.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, 08 серпня 2021 року близько 9 години, ОСОБА_7 здійснював керування транспортним засобом - автомобілем ВАЗ 2106 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з технічно несправною робочою гальмівною системою, рухаючись автомобільною дорогою в с. Буйвалове Конотопського району Сумської області в напрямку від в`їзду до центру села. Під час руху, у світлу пору доби, водій ОСОБА_7 проявив неуважність.

Так, під час руху зі швидкістю 58,8км/год., в межах населеного пункту с. Буйвалове Кролевецької ОТГ Конотопського району Сумської області, ОСОБА_7 , в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4, 31.1, 31.4, 31.4.1 «а» та «в» Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, внаслідок чого на ділянці дороги біля господарства АДРЕСА_2 , маючи технічну можливість уникнути виникнення дорожньо-транспортної пригоди, своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, що була викликана перебуванням пішохода на проїзній частині дороги, не вжив заходів до зниження швидкості руху та повної зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд керованим ним автомобілем ВАЗ 2106 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_9 , який переходив дорогу з ліва на право по напрямку його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 на підтримку поданих апеляційних скарг, прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційні скарги - без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту поданих обвинуваченим та потерпілим апеляційних скарг вбачається, що висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Що стосується доводів та вимог апелянтів з приводу того, що у даному випадку наявні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст.66, 67 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст.409,414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при вирішенні питання виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 , судом першої інстанції було враховано, що останній раніше не судимий, скоїв злочин вперше, а також його вік.

Ті обставини, що після вчинення злочину ОСОБА_7 надав допомоги потерпілому були визнані судом такими, що пом`якшують покарання останнього, а обтяжуючих покарання обставин встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначеного, а також тяжкості скоєного злочину та тих обставин, що ОСОБА_7 лише частково і через певний проміжок часу після вчиненого відшкодував потерпілому ОСОБА_9 завдану шкоду, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, ближче до мінімальної межі, зазначеної у санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з зазначенням того, що таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Крім того, з врахуванням допущених ОСОБА_7 порушень ПДР України на їх наслідків, судом було призначено обвинуваченому і додаткове покарання у виді з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

При цьому, суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_7 покарання як з застосуванням ст. 69 КК України, так для звільнення останнього від призначеного покарання з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України.

Справедливість призначеного ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у поданих апеляційних скаргах апелянтами не оспорюється і законність прийнятого рішення в цій частині не викликає сумніву і у колегії суддів.

Разом з тим, саме під час апеляційного розгляду колегією суддів було встановлено наявність правових підстав, які, виходячи із принципу індивідуалізації покарання, в даному випадку дають можливість застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України та призначити останньому покарання не пов`язане із його реальним відбуттям.

Так, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів приймає до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має, що вчинений ним злочин хоча і класифікується у відповідності до ст. 12 КК України як тяжкий, проте є ненавмисним, поведінку обвинуваченого, який після ДТП залишався на місця пригоди та до приїзду швидкої допомоги надав особисту допомогу потерпілому.

При цьому, під час апеляційного розгляду, обвинувачений в повній мірі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, щиро розкаявся, та наголошував на тому, що відшкодував потерпілому заявлену ним шкоду.

Крім того, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів було заслухано думку потерпілого ОСОБА_9 щодо поданої ним апеляційної скарги та позицію щодо можливості призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

У свою чергу, потерпілий зазначив, що в повному обсязі підтримує свої апеляційні вимоги, підтвердив відшкодування ОСОБА_7 в повному обсязі тієї шкоди, про яку він заявляв та просив призначити обвинуваченому покарання, яке не пов`язане із реальним позбавленням волі.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 , також підтвердив, що шкода його довірителю відшкодована в повному обсязі, що претензій ОСОБА_9 до ОСОБА_7 не має взагалі, та додатково зазначив, що останні є сусідами, між ними завжди були нормальні стосунки і на даний час ці стосунки такими і залишаються.

Колегія суддів зауважує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного». Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Саме сукупність встановлених під час апеляційного розгляду обставин, а також, позиція потерпілого, який є апелянтом та наполягав на задоволенні його апеляційної скарги, просив не позбавляти ОСОБА_7 реально волі, дають підстави для застосування до останнього положень ст. 75 КК України при призначенні покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою обвинуваченого.

За таких обставин апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 підлягають до задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - зміні.

Керуючись ст.404,405,407,418,419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 05 вересня 2023 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді трьох років позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4