Справа № 453/563/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/671/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000034 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09.05.2024 року стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Погар Стрийського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, депутата VIII скликання Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

Обвинувачений подав апеляційну скаргу на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09.05.2024, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу не обрано.

Захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту шляхом тимчасового позбавлення права на відчуження та розпорядження, на транспортний засіб марки FORD моделі RANGER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Сколівського районного суду Львівської області від 19.02.2024 скасовано.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Даний вирок оскаржив обвинувачений, який просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

У решті вирок Сколівського районного суду Львівської області залишити без змін.

Апелянт покликається, що з призначеним покаранням категорично не погоджується, оскільки міра покарання, яка обрана судом не відповідає мірі його вини та обставинам справи. Судом призначено несправедливе покарання, яке суперечить завданням кримінального провадження, нормам права, висновкам Верховного Суду та обставинам справи. Зі змісту вироку яскраво вбачається, що суд діяв необ`єктивно.

Апелянт зазначає, що вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю. Зі свого боку, він щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. А тому, міру покарання, яку встановив суд першої інстанції вважає явно несправедливою, з огляду на обставини справи, характеристику його особи, спосіб життя, діяльності та вчиненого правопорушення.

Апелянт наголошує, що покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Таким чином, даний вид покарання фактично позбавить його можливості працювати, утримувати свою сім`ю, трьох малолітніх дітей, хвору дружину, виплачувати заробітну плату працівникам, які у свою чергу утримують свої сім`ї. При цьому, він регулярно сплачує податки в дохід держави, підтримую економіку України. Відбуваючи покарання, він не зможе підтримувати економіку держави, сплачувати податки, допомагати Збройним силам України.

Апелянт наголосив, що неодноразово отримував подяки за допомогу нашій армії, зокрема: дві Подяки від зведеної стрілецької бригади Повітряних сил Збройних Сил України; Подяку від військової частини НОМЕР_2 . Йому надано позитивну характеристику з місця проживання. Таким чином, покарання, яке визначене судом першої інстанції є несправедливим та не співмірним моїй вині.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , 11 лютого 2024 року, близько 02 год. 00 хв., перебуваючи на ґрунтовій дорозі в урочищі «Товсте» в АДРЕСА_2 , умисно вчинив опір працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків за наступних обставин.

11 лютого 2024 року о 01:10 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Ford Ranger», д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по автодорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп» на 657 км. в м. Сколе Стрийського району Львівської області, допустив порушення правил дорожнього руху, у зв`язку з чим був зупинений поблизу АЗС « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що в м. Сколе по вул. Князя Святослава поліцейським взводу №2 роти №3 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшим сержантом поліції ОСОБА_10 та поліцейським взводу №2 роти №3 батальйону №2 УПП у Львівській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 , які в форменому одязі працівників поліції в складі екіпажу «Омега-413» на службовому автомобілі марки «Renault Duster», р.н. НОМЕР_4 , здійснювали патрулювання по охороні публічної безпеки на автомобільній дорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп».

У ході спілкування з водієм ОСОБА_6 працівниками поліції у останнього виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння. Після чого, ОСОБА_6 , перебуваючи за кермом автомобіля марки «Ford Ranger», д.н.з. НОМЕР_3 , закрив попередньо приспущене водійське вікно та різко розпочав рух транспортного засобу з метою уникнення адміністративної відповідальності, поліцейські ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в цей час, сівши в службовий авмобіль марки «Renault Duster», р.н. НОМЕР_4 , із застосуванням проблискових маячків синього та червоного кольорів, розпочали перслідування ОСОБА_6 .

За результатами переслідування, у зв`язку із невиконанням вимоги щодо зупинки транспортного засобу, 11 лютого 2024 року, близько 02 год. 00 хв., в урочищі «Товсте» в АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 був повторно зупинений екіпажем «Омега-413» Управління патрульної поліції у Львівській області, в складі лейтенанта поліції ОСОБА_11 та старшого сержанта поліції ОСОБА_10 , для оформлення адміністративних матеріалів.

У відповідь на законну вимогу поліцейського взводу №2 роти №3 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , щодо необхідності вийти з салону автомобіля для оформлення справи про адміністративне правопорушення, останній відмовився та, перебуваючи за кермом вищевказаного транспортного засобу, двигун якого працював, не реагуючи на законні вимоги поліцейського щодо необхідності вийти з салону автомобіля, прийняв рішення розпочати рух транспортного засобу. У цей час, поліцейським ОСОБА_10 висловив вимогу щодо зупинки його автомобіля, у відповідь на що ОСОБА_6 розпочав активну фізичну протидію законній діяльності поліцейських рухом автомобіля, зачепивши при цьому ОСОБА_10 дзеркалом заднього виду, тим самим умисно здійснивши наїзд на працівників правоохоронного органу. У той же час, поліцейський ОСОБА_10 , з метою уникнення потрапляння під колеса даного автомобіля схопився за водійську дверку та дзеркало заднього виду, а в подальшому за автомобільне багажне відділення, яке прикріплене на криші автомобіля марки «Ford Ranger», д.н.з. НОМЕР_3 , з лівої сторони даного транспортного засобу, де в подальшому перебрався на дах автомобіля, а ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на опір працівникові правоохоронного органу, усвідомлюючи перебування поліцейського на даху автомобіля та протиправний характер свого діяння, продовжив рух транспортного засобу близько ще 800 метрів під час якого здійснював маневри щодо скидання працівника поліції з даху даного автомобіля, аж до повної його зупинки. Після чого протиправні дії ОСОБА_6 були припинені вказаними працівниками поліції.

Таким чином, ОСОБА_6 здійснивши опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків щодо охорони громадського порядку, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 342 КК України.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , підтриману захисником-адвокатом ОСОБА_8 , про задоволення апеляційної скарги, міркування прокурора ОСОБА_7 , який просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 , у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи обґрунтованим та ніким не оспорюється.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 , за ч.2 ст.342 КК України.

При призначені покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості злочину, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України, який відповідно до ст. 12 цього Кодексу відноситься до нетяжких злочинів; фактичні обставини кримінального провадження; тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, одружений, за місцем фактичного проживання характеризується виключно позитивно, являється депутатом Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області; на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, дуку потерпілого, який просив суд призначити покарання у межах санкції статті; обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння; обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України, а перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з покликанням обвинуваченого про те, що суд першої інстанції ухвалив надто суворий вирок з в частині призначення покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Проте, суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані по особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема те, що при відбування покарання у виді обмеження волі, яке полягає в триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства, фактично позбавить обвинуваченого можливості працювати, утримувати свою сім`ю, трьох малолітніх дітей, хвору дружину, виплачувати заробітну плату працівникам, які у свою чергу утримують свої сім`ї. Відбуваючи покарання, він не зможе підтримувати економіку держави, сплачувати податки, допомагати Збройним силам України.

Крім того з наданих суду апеляційної інстанції документів вбачається, що ОСОБА_6 неодноразово отримував подяки за допомогу нашій армії, зокрема: дві подяки від зведеної стрілецької бригади Повітряних сил Збройних Сил України; подяку від військової частини НОМЕР_2 . Йому надано позитивну характеристику з місця проживання. Таким чином, покарання, яке визначене судом першої інстанції є не співмірним з вчиненим ним кримінальним правопорушенням.

Так призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Покликання обвинуваченого на те, що суд першої інстанції призначив йому покарання хоча і в межах санкції статті однак надто суворе, знайшло підтвердження в суді першої інстанції.

Статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод визначено право на справедливий суд, що знайшло своє відображення у положеннях статей 7, 10, 22 КПК, відповідно до яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, свобода сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. При цьому, суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частиною 2 ст. 342 КК України передбачено покарання особи, яка вчинила опір самовільно залишила військову частину або місце служби, а також нез`явлення вчасно працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та карається штрафом від однієї до чотирьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк від 3 до 6 місяців, або обмеженням волі на строк до 4 років, або позбавленням волі строком до 2 років.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений просив задовольнити його апеляційні вимоги.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Колегією суддів належним чином дослідила матеріали кримінального провадження, при цьому при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 враховує обставини скоєння кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченому, а також факт щирого каяття, яке було в суді апеляційної інстанції підтверджено, а відтак дійшла висновку, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у відповідності до діючого законодавства, в межах санкції статті обвинувачення, призначивши міру покарання у виді штрафу

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09.05.2024 року, яким засуджено ОСОБА_6 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України змінити в частині призначення покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, та на нього може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: