Справа № 461/2893/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1129/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до цього покарання частково приєднати покарання за вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років і 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з часу його фактичного затримання 03.01.2023 року.

У строк покарання остаточно призначеного за сукупністю злочинів зараховано покарання відбуте частково за вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року.

Прийнято відмову цивільного позивача ОСОБА_9 від цивільного позову, вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 03 січня 2023 року, приблизно о 05:05 год., маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи у приміщенні квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, таємно, викрав із кімнати ключі від транспортного засобу марки «Hyundai Sonata» державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві володіння належить ОСОБА_9 , після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, покинув приміщення вказаної вище квартири, та за допомогою раніше викраденого ним ключа, відчинив автомобіль марки «Hyundai Sonata» державний номерний знак НОМЕР_1 ., запустивши двигун внутрішнього згоряння попрямував, чим заволодів вказаним автомобілем вартістю 284620 грн. 00 коп., за межі м. Львів, де у с. Куликів, Жовківського району Львівської області вчинив дорожньо-транспортну пригоду.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України скасувати; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання за вироком Жовківського районного суду Львівської області від 2 серпня 2023 року у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років і 1 місяць позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років без конфіскації майна.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вказує, що згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом. Санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такого. Отже, зазначена стаття кримінального закону передбачає, поряд з основним, додаткове покарання.

Як зазначає прокурор, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, не вирішив питання про застосування чи незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією цієї статті, оскільки не зазначив про це в резолютивній частині вироку. Тобто суд фактично не прийняв жодного рішення з приводу передбаченого санкцією статті додаткового покарання.

При цьому апелянт вважає, що з огляду на встановлені судом обставини, а саме визнання обвинуваченим вини, щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, підстави для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав частково, просив оскаржений вирок скасувати в частині призначеного покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечив проти задоволення апеляційних вимог прокурора. Просив апеляційний перегляд проводити у відсутності його захисника, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого, який в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не подав.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення судом були створені всі умови для реалізації права учасників процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного перегляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Стосовно доводів прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання, то такі є слушними.

Так, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.

Зокрема, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Тобто, вказана норма кримінального закону передбачає, поряд з основним, додаткове покарання, яке є альтернативним.

Втім, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, не вирішив питання про застосування чи незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією цієї статті.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як слідує з оскарженого вироку, при призначенні ОСОБА_7 основного покарання місцевий суд врахував обставини вчинення кримінального правопорушення; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не становить високої небезпеки для суспільства, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є особою молодого віку, працюючий; щире каяття та відшкодування потерпілому заподіяної шкоди як обставини, що пом`якшують покарання; вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.

Вирішуючи питання застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання апеляційний суд враховує обставини, установлені судом першої інстанції, а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, те, що у скоєному розкаявся та про таке жаліє, засуджує свою поведінку та відшкодував заподіяну потерпілому шкоду.

За цих обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, без конфіскації майна.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а вирок суду - скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання за вироком Жовківського районного суду Львівської області від 2 серпня 2023 року у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років і 1 місяць позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років без конфіскації майна.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4