Справа №478/618/19 пров. №1-кп/478/12/2024
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

01 жовтня 2024 року Казанківський районний суд Миколаївської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Казанка кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України,

В с т а н о в и в:

В провадженні Казанківського районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України.

Під час судового розгляду, після дослідження доказів, що надані стороною обвинувачення, захисниками обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимими докази в порядку ст. 89 КПК України.

Так, стороною захисту зазначено, що постановою від 11.06.2017 року старшого слідчого в ОВС 2-го слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 призначено проведення по кримінальному провадженню №0000060 від 12.01.2017 року за ч.1 ст.358 КК України, почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України (а.к.п. 66-68 т.3 ). Посилаючись на те, що вказаний висновок №30/2.3/1577 від 05.06.2017 року є очевидно недопустимим доказом, у відповідності до ст.89 КПК України, оскільки висновок складено 05.06.2017 року, тобто до винесення постанови та прийняття рішення слідчого про проведення експертного дослідення - 11.06.2017 року, а також, відповідно до вступної частини експертного висновку, експерт проводить експертне дослідження на підставі постанови слідчого ОСОБА_7 від 12.06.2017 року, тобто іншої постанови, просили суд визнати висновок експерта про проведення судової технічної експертизи документів №30/2.3/1577 від 05.06.2017 року (а.к.п.71-98 т.3) очевидно недопустимим доказом.

Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 підтримали клопотання, просили задовольнити.

Захисник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про проведення судового засідання в його відсутності.

Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого заперечувала, посилаючись на те, що питання допустимості доказів суд вирішує в нарадчій кімнати під час ухвалення судового рішення.

Розглянувши клопотання, вислухавши думку учасників судового провадження з приводу заявленого клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні, згідно зі ст. 84 КПК України, є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Застосоване законодавцем при наданні визначення поняття «докази» формулювання «фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку» та положення ч. 3 ст. 17 КПК про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, свідчать, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення такого питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Постановлення ухвали без надання оцінки доказів в їх сукупності буде суперечити загальним засадам кримінального судочинства.

Суд вважає, що питання допустимості або недопустимості вказаних обвинуваченим доказів недоцільно з`ясовувати та перевіряти на цій стадії судового процесу, до завершення повного дослідження доказів у кримінальному провадженні, а необхідно дати їм належну оцінку разом з усіма наявними доказами в їх сукупності та взаємозв`язку після завершення судового розгляду у нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного судового рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що питання про допустимість або недопустимість заявленого у клопотанні доказу, а саме: висновку експерта судової технічної експертизи документів від 05.06.2017 року №30/2.3/1577 з додатками (а.к.п.71-98 т.3), може бути вирішене під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду кримінального провадження.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 85-89, 94, 371-372 КПК України, суд

П о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими, - відмовити.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає, але заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1статті 392 КПК України

Суддя ОСОБА_1