ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 627/499/23 (1-кп/627/8/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2455/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000106 від 25.03.2021, за ч.3 ст. 152, ч.ч 2,3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

19.11.2024 року прокурор звернувся до Краснокутського районного суду Харківської області з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000106 від 25 березня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.3 ст. 152, ч.2,3 ст. 153 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 , в тому числі, особливотяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, яка підтверджується зібраними по кримінальному провадженні доказами.

Зазначив, що існує достатньо підстав вважати про наявність існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, саме:

- враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.2 ст. 153, ч.3 ст. 153, ч.3 ст. 152 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, та у випадку доведеності вини останнього за наявності обставин, що обтяжують його покарання, що може складатиме від 7 до 12 років позбавлення волі. Зазначена підстава сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватись від суду;

- також враховуючи той факт, що обвинуваченому відомі всі свідки події та потерпіла, оскільки свідки події є сусідами та односельчанами ОСОБА_7 , а потерпіла на даний час проживає в АДРЕСА_1 , тому перебуваючи під дією іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі останній матиме реальну можливість вплинути на них з метою надання свідчень, які спростовують його вину, зміни наданих під час досудового розслідування свідчень під час судового розгляду;

Прокурор вважав, що стосовно обвинуваченого має бути продовжений запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищезазначеним ризикам.

Ухвалою слідчого Краснокутського районного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року клопотанняпрокурора задоволено.

Продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківській слідчий ізолятор», стоком на 60 днів, тобто до 17 січня 2025 року включно.

Також цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просив скасувати зазначену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та задовольнити його захисника про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з покладенням на обвинуваченого певних процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначав, що суд першої інстанції формально розглянув клопотання про продовження запобіжного заходу. Вважав, що існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України прокурором не доведено. Посилався на практику ЄСПЛ. Також зазначав, що у обвинуваченого існують міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать відомості телефонного повідомлення, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутністю сторони, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, апеляційний дійшов висновку про можливість проведення апеляційного перегляду ухвали Краснокутського районного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Краснокутського районного суду Харківської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000106 від 25.03.2021 по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.3 ст. 152, ч.ч. 2, 3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що матеріали судового провадження, які були надані до суду містять фактичні відомості, які вказують на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість ОСОБА_7 переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків, потерпілу у цьому кримінальному провадженні.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування, продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".(рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст.ст.193,194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.152, ч.ч.2,3 чт. 153, ч.2 ст. 156 КК України, а наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".

Перевіряючи доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про продовження їх існування з огляду на фактичні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, який є особливо тяжким, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Враховуючи, що дії ОСОБА_7 , за вчинення яких повідомлено підозру, зазіхають на здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні, а також, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність офіційного джерела доходу. Крім того усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що він може переховуватись від органу досудового розслідування та суду; також існує ризик незаконного впливу на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні, з метою зміни ними свідчень, для подальшого уникнення кримінальної відповідальності за вчинення вказаних злочинів, оскільки підозрюваний обізнаний про їх місце проживання.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин вчинення дій, згідно обвинувачення, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілу, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Доводи захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Колегією суддів взято до уваги особу підозрюваного, а саме, що він має трьох малолітніх дітей, а також ту обставину, що у нього є постійне фактичне місце проживання, раніше не судимий, проте зазначені обставини, не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в цьому випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, зазначені обставини існували і на час вчинення дій, згідно підозри, а тому, вони не утворюють жодних фактичних запобіжників, які унеможливлюють при обранні обвинуваченому моделі поведінки, щодо дотримання процесуальних обов`язків, а відтак не здатні перешкодити вчинити йому дії, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КК України.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості ухвали суду є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування до ОСОБА_7 іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, та обрання на цьому етапі судового розгляду обвинуваченому іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів - не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст. ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :