ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1670/24 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження№ 11-кп/818/1928/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 336 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаним вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не судимого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Згідно вироку, відповідно до Закону України про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», з 24.02.2022 на території України оголошено загальну мобілізацію у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань.

Указами Президента України строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» 452/2023 від 18 серпня 2023 року, затвердженого Законом № 3276-ІХ від 27.07.2023, строк проведення загальної мобілізації продовжено з 18.08.2023 на 90 діб, до 15.11.2023.

Так, у вересні 2023 року, точну дату та час не встановлено, ОСОБА_8 , який відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є військовозобов`язаним під час воєнного стану, отримав повістку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якого з`явився 29.09.2023 та пройшов військово-лікарську комісію після чого, будучи придатним згідно довідки ВЛК № 71781 від 29.09.2023 до військової служби, отримав повістку для відправлення 01.10.2023 до військової частини № НОМЕР_1 та проходження військової служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитись до військової частини, або збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Так, 01.10.2023, ОСОБА_8 , маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер, свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи придатним до військової служби, згідно довідки військово-лікарської комісії № 71781 від 29.09.2023, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначену дату, та 29.09.2023 надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Київського районного суду м. Харкова відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 336 КК України, відповідно призначеного терміну покарання 3 роки позбавлення волі; застосувати до ОСОБА_8 вимоги ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на строк тривалістю 1 рік.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що визначений у вироку суду термін покарання надто суворий з урахуванням постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.01.2003.

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не враховано його сімейні обставини, а саме, що у нього батьки (матір ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та батько ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) пенсійного віку, які потребують сторонньої допомоги, а саме їх сина ОСОБА_10 .

Обвинувачений на обліках у лікаря нарколога не перебуває, лікаря психіатра з 2011 року перебував на обліку. Щиро розкаявся у скоєнні злочину. Висловлює можливість проходження військової служби у Збройних силах України, з урахуванням його стану здоров`я та відповідною спеціальною підготовкою, закінчив спеціальний заклад з комп`ютерних дисциплін.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вважав, що судом враховані в повній мірі відомості про особу, у зв`язку із чим вирок суду в частині призначення виду та розміру покарання за ст. 336 КК України є законним та справедливим, та таким, що є достатнім та необхідним для виправлення засудженого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості, є непереконливими, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_8 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання без застосування ст. 75, 76 КК України, суд першої інстанції, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 покарання, місцевий суд узяв до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не має підстав, передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту Батьківщини, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, не працює.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 336 КК України, без застосуванням ст. 75, 76 КК України, що буде необхідним і достатнім для досягнення мети передбаченої ч.2 ст.50 КК України.

Відтак, доводи захисника про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання не заслуговують на увагу і спростовуються наведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів не вбачає порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни або скасування судового рішення.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: