Справа №591/2486/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/28/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/2486/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14.05.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Антрацит Луганської області, мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки стороною обвинувачення не надано суду доказів, які б беззаперечно доводили вчинення ним злочину, показання потерпілого, надані ним в судовому засіданні, спростовують відомості, що містяться в протоколах пред`явлення особи для впізнання. Крім того, призначене йому покарання не відповідає ст. 50 КК, оскільки він виховує двох неповнолітніх дітей, працевлаштований, позитивно характеризується, має на утриманні хвору матір, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 14.05.2020: ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки; ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. Стягнуто з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 в дольовому порядку процесуальні витрати за проведення експертизи на користь держави в розмірі по 1271 грн з кожного.

Згідно вироку суду, 05.03.2018 близько 23:30 ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб, повторно, знаходячись біля буд. АДРЕСА_3 , з метою відкритого заволодіння майном ОСОБА_13 , застосували до останнього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, зокрема ОСОБА_12 наніс удар ззаду в область голови кулаком лівої руки, від якого потерпілий впав на живіт. У подальшому ОСОБА_12 та ОСОБА_11 нанесли 8 ударів ногами в область тулубу потерпілого, після чого відкрито викрали з кишені потерпілого грошові кошти в сумі 400 грн і мобільний телефон з картою пам`яті вартістю 2142, чим спричинили потерпілому майнову шкоду в загальному розмірі 2542 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 про його невинуватість, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_12 .

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував його дії як відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_13 надав показання, згідно яких 05.03.2018 після 23:00 він йшов по АДРЕСА_3 в напрямку свого будинку. На відстані приблизно 150 м від магазину «Екомаркет» він відчув поштовх в спину та кілька ударів по тулубу і голові, а всього близько восьми ударів. Коли він лежав на землі, хтось у нього лазив по кишенях, а коли зміг сісти, то поряд, на відстані менше одного метра, стояли ОСОБА_11 і ОСОБА_12 Один із них казав щоб він віддав гроші. Після цього у нього викрали майно.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази: протокол пред`явлення особи для впізнання від 13.03.2018 за участю потерпілого ОСОБА_13 , згідно якого останній впізнав ОСОБА_12 як особу, яка лазила у нього по кишенях та витягнула мобільний телефон; протокол пред`явлення особи для впізнання від 13.03.2018 за участю потерпілого ОСОБА_13 , згідно якого останній впізнав ОСОБА_11 як особу, яка після його падіння перебувала поряд та кричала, щоб він віддав гроші; письмову заяву ОСОБА_12 про те, що він в присутності понятих у приміщенні Сумського ВП добровільно видав працівникам поліції речі, якими заволодів 05.03.2020 спільно з ОСОБА_11 у ОСОБА_13 ; висновок експерта № 19/119/11-1/1303е від 18.04.2018, яким визначена вартість викраденого майна та інші наведені у вироку докази.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого відносно того, що він наніс один удар потерпілому на прохання іншої особи та не мав умислу на заволодіння чужим майном, є неприйнятними, так як повністю спростовуються дослідженими доказами, згідно яких коли потерпілому нанесли удари та він лежав на землі, хтось у нього лазив по кишенях, а коли він зміг сісти, то поруч з ним були ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , один з яких вимагав у нього віддати гроші. Потім у нього випала барсетка з речами, яку один із нападників забрав та вони пішли в одному напрямку. При цьому, слід враховувати, що згідно ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб, дві і більше, які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовились про його спільне вчинення. Форма змови вербальна (словесна), усна чи письмова або у формі конклюдентних дій для наявності співучасті, не має значення. Змова про вчинення злочину може відбуватися задовго до вчинення злочину чи прямо перед його вчиненням, але до замаху на нього. При співучасті всі співучасники мають спільний умисел, який означає, що між співучасниками має місце згода на вчинення конкретного злочину. Спільний умисел знаходить своє об`єктивне вираження у спільності дій співучасників.

Аналіз вказаних вище доказів дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_12 діяв спільно з особою, провадження щодо якої зупинено, оскільки домовленість про вчинення злочину виникла між ними ще до початку його вчинення. Також мали місце спільний умисел на викрадення майна та узгодженість дій.

Потерпілий ОСОБА_13 був допитаний судом першої інстанції згідно встановленого порядку, а також попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Жодних показань чи документів, які б підтверджували репутацію потерпілого, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність, стороною захисту не надано, тому підстав не довіряти показанням потерпілого не встановлено.

Про достовірність показань потерпілого також вказує його послідовна позиція щодо обставин злочину як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду. Та обставина, що під час проведення впізнання потерпілий впізнав ОСОБА_12 як особу, яка лазила у нього по кишенях та витягнула мобільний телефон, а ОСОБА_11 як особу, яка перебувала поряд та кричала, щоб він віддав гроші, хоч в суді потерпілий не зміг чітко зазначити хто саме вчиняв вказані дії, жодним чином не впливає на доведеність вини ОСОБА_12 , оскільки з моменту вчинення злочину пройшов певний період часу, тому показання можуть бути менш інформативними, враховуючи, що потерпілий не спростував відомостей, отриманих у результаті слідчих дій.

На підтвердження пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення також свідчить те, що останній через вісім днів після вчинення злочину добровільно видав працівникам поліції срібний портсигар та чохол для телефону чорного кольору, які згідно показань потерпілого у нього були викрадені теж. При цьому, посилання суду першої інстанції на відповідний доказ не свідчить про порушення ч. 1 ст. 337 КПК, так як обсяг обвинувачення цим не змінюється, натомість дозволяє встановити певні факти та обставини, які мають значення та підлягають доказуванню.

Не притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка має бути причетна до вчинення злочину, про що вказано в апеляційній скарзі, на кваліфікацію дій ОСОБА_12 не впливає, так як вина останнього є доведеною, а судовий розгляд проведений лише щодо осіб, яким висунуте обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Таким чином, сукупність всіх обставин справи, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_12 вчинив грабіж, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що злочин мав місце і він був вчинений ОСОБА_12 .

Не підлягає задоволенню апеляційна скарга і в частині про можливість застосування до обвинуваченого ст. 75 КК.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_12 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, так як особа обвинуваченого, не визнання ним своєї вини, ступінь тяжкості і характер вчиненого злочину, а також інші обставини кримінального провадження, в тому числі й ті, на які обвинувачений посилається у своїй апеляційній скарзі, в даному конкретному випадку, не є такими, на підставі яких можна дійти однозначного та беззаперечного висновку про можливість виправлення ОСОБА_12 без реального відбування покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням.

Колегією суддів також не встановлено будь-яких законних підстав для призначення ОСОБА_12 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме призначення йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 186 КК, або ж переходу до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції цієї норми закону, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що навіть мінімальне покарання, призначене обвинуваченому за ч. 2 ст. 186 КК, є явно недоцільним і несправедливим.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_12 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14.05.2020 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4