Провадження № 1-кп/947/294/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси, у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002106 від 24.11.2021 відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с.Новоградівка, Одеської області, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-01.12.2017 Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 5 ст. 186, ч. 2 ст. 359 КК України на 8 років позбавлення волі, звільнився 23.10.2020 умовно-достроково, не відбутий строк 10 місяців 20 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2021 року приблизно о 00 годин 50 хвилин, перебуваючи біля будинку № 56 на вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі ОСОБА_10 побачив раніше незнайому йому ОСОБА_11 , яка в правій руці тримала свій мобільний телефон марки «IPhone 11».

В цей момент у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення даного мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_11 та шляхом ривку, повторно, відкрито викрав з її руки мобільний телефон марки «IPhone 11», в корпусі червоного кольору з ІМЕІ 1- НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 - НОМЕР_2 , з сім-карткою: оператора мобільного зв`язку: «LifeCell» з абонентським номером - НОМЕР_3 вартістю 17 225 гривень.

Після цього, ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення з вищевказаним викраденим майном втік, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_11 , на загальну суму 17 225 гривень.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненому кримінальному правопорушенніта обставини визнав частково та пояснив, що до 24.11.2021 року він був знайомий з потерпілою ОСОБА_12 , декілька разів зустрічався з нею як друг. З 23 на 24 листопада 2021 року він домовився з потерпілою ОСОБА_12 про зустріч, спілкувався з нею за допомогою застосунку Вайбер. Йому біло відомо, що потерпіла користується мобільним телефоном «IPhone 11» червоного кольору. Потерпілу на місце зустрічі привіз ОСОБА_13 . Зустрівшись з потерпілою він, під приводом переказу грошових коштів на банківську карту, отримав від потерпілої її мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору, який вона йому передала добровільно, розблокувавши його, він при цьому побачив пароль. Він зробивши вигляд, що здійснює переказ грошових коштів на карту, поклав мобільний телефон потерпілої до себе у кишеню та почав уходити з місця зустрічі, при цьому потерпіла кричала йому « ОСОБА_14 ». Він не тікав з місця, а швидко пішов, а потерпіла не змогла за ним швидко йти по грунтовій дорозі, оскільки була одягнена у взуття на підборах «шпильки».

Він розпорядився мобільним телефоном потерпілої, розмістивши оголошення на « ОСОБА_15 » про його продаж, та згодом продав мобільний телефон потерпілої за 10500 гривень на ринку «Привоз», мав намір поїхати до Польщі.

Вважає, що потерпіла його обмовила, оскільки він був раніше знайомий з нею, а вона це заперечує. Той факт, що він був раніше знайомий з потерпілою підтверджується перепискою у належному його мобільному телефоні, який у нього вилучили під час обшуку.

Деякий час після вчинення злочину він переховувався від поліції, оскільки розумів, що його візьмуть під варту. Потім він добровільно здався поліції. Щиро кається у скоєному, проте не згоден з кваліфікацією його дій, вважає, що він відносно потерпілої вчинив шахрайські дії.

Потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що 24.11.2021 року вона перебувала в гостях у подружки на вул.Люстдорфська дорога, звідки вийшла у нічний час та біля під`їзду чекала таксі, мобільний телефон тримала у руці. Вона відчула, що поштовх по плечу, повернулась і в цей момент обвинувачений, якого вона впізнала в залі судового засідання, запшикав її обличчя балончиком, вирвав з рук мобільний телефон та побіг. Вона побігла за ним, кричала, але він втік. На її крики на вулицю вийшли сусіди.

Також пояснила, з обвинуваченим раніше вона не була знайома, побачила його вперше в момент вчинення злочину відносно неї. В період досудового розслідування мобільний телефон «IPhone 11», в корпусі червоного кольору їй повернули.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що в період часу в 2021 році він купив мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору у особи, яку він не пам`ятає, який він згодом перепродав. Потім мобільний телефон йому повернули, про що він повідомив поліцейських, які до цього приходили та шукали цей мобільний телефон.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що він у листопаді 2021 року знайшов оголошення в «ОЛХ» про продаж мобільного телефону «IPhone 11» червоного кольору, 30.11.2021 року він разом зі своїм товаришем ОСОБА_18 зустрівся з продавцем, оглянув телефон, але він не купив його. На момент допиту у суді він не пам`ятає продавця телефону, але в період досудового розслідування він приймав участь у впізнанні та впізнав особу, яка пропонувала йому купити «IPhone 11» червоного кольору. Протокол впізнання з його участю підтверджує, зазначив, що викладені у протоколі обставини відповідають дійсності.

Свідок ОСОБА_18 надав суду покази аналогічні показам свідка ОСОБА_17 та підтвердив, що був присутній разом з ОСОБА_17 , який мав намір купити мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору, але йому не підійшов цей телефон. Підтверджує, що в період досудового розслідування він впізнав особу, яка пропонувала купити його другу зазначений мобільний телефон.

Крім часткового визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, його вина підтверджена дослідженими судом доказами:

-Протоколом огляду місця події від 24.11.2021 року з фото таблицями

-Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.12.2021 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_10 як особу, яка відкрито викрала у неї шляхом ривку мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору;

-Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.12.2021 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_10 як особу, який 30.11.2024 року пропонував йому придбати мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору;

-Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.12.2021 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_10 як особу, який 30.11.2024 року пропонував йому придбати мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору;

-Протоколом огляду місця події від 11.12.2021 року, проведеного зі згоди та у присутності ОСОБА_19 у приміщенні пави льону №8 за адресою: м.одеса, вул.Пантелеймонівська, 21 було виявлено та вилучено мобільний телефон «IPhone 11» червоного кольору;

-Протоколом огляду предмету від 13.12.22021 року - мобільного телефону «IPhone 11» червоного кольору;

-Товарним чеком від 07.09.2021 року, відповідно до якого вартість мобільного телефону «IPhone 11» червоного кольору складає 17225 гривень.

В ході судового розгляду прокурор відмовився від допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

На підставі досліджених доказів суд дійшов до наступних висновків.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

Судом в умовах повної змагальності процесу досліджені в повному обсязі всі докази, надані як обвинуваченням, так і захистом у скоєнні ОСОБА_23 кримінального правопорушення в ході судового розгляду не встановлено і можливість збирання доказів вичерпані, що визнано сторонами процесу, які підтвердили відсутність у них доповнень та інших доказів.

Згідно ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумнім сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи досліджені судом докази, суд дійшов висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Всі зазначені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, відповідно до ст. 91 КПК України і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження та в його діях встановлений склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, та його вина доведена у повному обсязі.

Щодо позиції захисту про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, суд не погоджується з наступних підстав.

Шахрайство - це заволодіння чужим майном або набуття права на нього шляхом обману чи зловживання довірою.

Зловживання довірою як спосіб шахрайства характеризується наявністю довірчих відносин, які склались з тих чи інших підстав між винною особою та потерпілим і які недобросовісно використовуються винним з метою заволодіння чужим майном (правами на нього).

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм.

Якщо у шахрайстві зловживання довірою (обман) відіграє роль способу заволодіння чужим майном, то в інших корисливих посяганнях на власність зловживання довірою (обман) використовується для того, щоб створити умови для наступного заволодіння майном всупереч волі потерпілого, полегшити доступ до майна.

Виходячи з положень ст. 186 КК України грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

З досліджених судом доказів, в тому числі показань потерпілої і обвинуваченого, судом встановлено, що отримання обвинуваченим майна потерпілої відбувалося відкрито та незважаючи на вимогу потерпілої повернути належний їй мобільний телефон, яке виразилось у словесних вимогах та намаганні потерпілої наздогнати обвинуваченого, він, усвідомлюючи суспільно небезпечний та відкритий характер своїх дій, продовжив здійснювати дії, спрямовані на заволодіння майном потерпілої, а саме телефон їй не повернув, втік з місця вчинення злочину, та як слідує з показань обвинуваченого, він покинув місце злочину, скориставшись тим, що потерпіла фізично не мала змоги наздогнати його через незручне взуття.

В подальшому, обвинувачений розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

За встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що у діях обвинуваченого ОСОБА_10 склад шахрайства відсутній.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 року справа № 679/316/21, провадження № 51-1006км23 та визначено у п.п. Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Суд констатує, що показання потерпілої та обвинуваченого мають незначні розбіжності, які не мають суттєвого значення для кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки в частині відкритого заволодіння майном потерпілої та подальших протиправних дій обвинуваченого, який утримуючи викрадене майно, не зважаючи на вимоги потерпілої про повернення її майна, покинув місце злочину, показання потерпілої та обвинуваченого повністю узгоджуються між собою та підтверджують наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Суд констатує, що наявність чи відсутність факту знайомства та спілкування між потерпілою та обвинуваченим до моменту вчинення кримінального правопорушення, про який стверджує обвинувачений та який заперечує потерпіла, жодним чином не впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого при відкритому викраденні майна потерпілої, встановлених в ході судового розгляду.

Суд вважає, що показання потерпілої та свідків є правдивими, логічними і послідовними, тому не викликають жодних сумнівів, оскільки вони за своїм змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_10 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченим суд виходить із встановленої ст.50 КК України мети не тільки кари, а й виправлення і запобігання вчинення нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує, визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду.

Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст.66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 суд визнає та щире каяття та відсутність матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Враховуючи, що ОСОБА_10 фактично визнав факт вчинення кримінального правопорушення, а саме відкритого заволодіння майном потерпілої, при встановлених судом обставинах, проте не згоден з кваліфікацією його дій, суд вважає, що вину у вчиненні кримінального правопорушення він фактично визнав, заподіяна ним шкода відшкодована, тому зазначені обставини в їх сукупності, свідчать про усвідомлення протизаконності вчинених ним злочинних дій. Встановлені судом обставини, суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 .

Також суд враховує, що винуватість ОСОБА_10 у вчинення кримінального правопорушення, підтверджується та у значній частині базується саме на його показаннях, які суд вважає відвертим зізнанням, яке в ході судового розгляду підтверджено дослідженими судом доказами. Тому, показання обвинуваченого в частині його незгоди з кваліфікацією його дій, суд розцінює не як спробу обвинуваченого уникнути відповідальності за вчинений злочин, а як намагання обвинуваченого покращити своє становище в частині покарання за вчинений злочин.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Положеннями частини 1 статті 75 КК України визначено - якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З урахуванням вищевикладених встановлених судом обставин в їх сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, враховуючи особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На переконання суду дане покарання, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) відповідно до практики ЄСПЛ та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Вирішуючи питання про речові докази, суд, виходив з положень ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Уразі приведення вироку до виконання у частині відбування покарання у вигляді позбавлення волі, зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання період його тримання під вартою з 23.05.2023 року по 21.11.2024 року.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою у ДУ «Одеській слідчий ізолятор» скасувати.

Звільнити ОСОБА_10 негайно з під варти у залі судового засідання.

Речові докази: мобільний телефон марки «IPhone 11» - вважати повернутим за належністю власнику.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1