ЄУН справи: 336/3714/24
Номер провадження: 1-кп/336/886/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000673 від 05.12.2023 за за звинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста с. Дачне, Біляївського району, Одеської області, українця, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого, утриманців немає, військовослужбовця за мобілізацією, який проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ на посаді стрільця-санітара 2 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2 батальйону оперативного призначення у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та, проходячи її на посаді стрільця-санітара 2-го взводу оперативного призначення 3-ї роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «солдат», діючи умисно, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, ЗО, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 01 грудня 2023 року, приблизно о 12 годині 50 хвилин, перебуваючи у місці несення служби - в місці тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, розташованому у АДРЕСА_2 , у присутності командира 3-ї роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України старшого лейтенанта ОСОБА_6 , який відповідно до вимог ст.ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відкрито відмовився виконувати наказ командира 3-ї роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України старшого лейтенанта ОСОБА_6 , направлений на реалізацію бойового розпорядження командира 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України капітана ОСОБА_7 №39дск від 12.10.2023 щодо необхідності висунення на позиції в район околиць населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області - ВОП «Мальта», позиція «Гамбург», здійснення заміни особового складу та організації чергування, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні. Суду пояснив, що він, у грудні 2023, перебуваючи у місці несення служби на території Оріхівської територіальної громади Пологівського району Запорізької області, відкрито відмовився виконувати наказ командира ОСОБА_6 , який є для нього начальником, щодо виконання бойового завдання, а саме висунення на позиції в район околиць населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області, хоча міг та зобов`язаний був його виконати. Також зазначив, що в силу емоційної та фізичної втоми вчинив цей злочин. Пояснив, що висновки для себе зробив, щиро розкаявся, засуджує свої дії.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежився допитом свідків, обвинуваченого, дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , який є начальником секції С1 другого батальйону оперативного призначення, суду пояснив, що 01.12.2023 року, в денний час доби, командиром 3 роти оперативного призначення 2 батальйону відбулась доповідь про відмову виконувати бойове розпорядження командира батальйону на висування на позиції. ОСОБА_8 було запрошено в якості свідка факту відмови обвинуваченого ОСОБА_4 виконувати наказ. Вказані події відбувались в м.Оріхів Пологівського району Запорізької області. Командир роти зачитав наказ про виконання бойового завдання військовослужбовцями ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , солдат Ярно. Вказана подія фіксувалась на мобільний телефон. Під час зачитування наказу були присутні командир підрозділу ОСОБА_10 , свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Відмова обвинуваченого ОСОБА_4 полягала у його незадовільному морально-психологічному стані. Після оголошення наказу, обвинуваченого ОСОБА_4 було направлено до ДБР, де слідчий допитував свідків події. Обвинуваченого оглядали лікарі та психолог. До цього випадку свідок ОСОБА_8 був знайомий з обвинуваченим, характеризує його з позитивної сторони, як військовослужбовця, який завжди виконував бойові накази. Приблизно через два місяця після цих подій, обвинувачений зателефонував свідку і зазначив «що він розкаюється у вчиненому та запитав, що йому тепер робити?», на що свідок відповів, що необхідно звернутися до слідчого ДБР. Також додав, що троє вище вказаних військовослужбовців відмовились виконувати наказ і що обвинувачений підпав під негативний вплив ОСОБА_9 , оскільки останній був ініціатором відмови виконувати бойове завдання. Також свідок знає, що 02.12.2023 обвинувачений самовільно залишив військову частину, де він перебував та чим займався, свідкові ОСОБА_8 не відомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який є офіцером відділу навчання Київського інституту національної гвардії, пояснив суду, що він проводив розслідування від військової частини НОМЕР_1 , допитував свідків події та направляв матеріали справи до ДБР. Свідку відомо, що троє осіб, серед яких був ОСОБА_4 , залишили хату, в якій вони повинні були проживати. Коли інший солдат (прізвища не пам`ятає) приїхав до них - нікого в хаті не було. Свідок ОСОБА_13 в якості свідків події допитував солдата, який виявив відсутність ОСОБА_4 та інших військових у хаті, командира обвинуваченого та сержанта Піскуна. За підсумками службового розслідування було засвідчено, що обвинуваченим та іншими військовослужбовцями була порушена стаття 407 КК України. Місце перебування військовослужбовців, зокрема і обвинуваченого ОСОБА_4 , встановити не виявилось можливим. Особисто з обвинуваченим ОСОБА_4 та іншими військовослужбовцями, які самовільно залишили військову службу, свідок ОСОБА_12 не спілкувався. Мотиви вчинення злочину свідку не відомі. Свідку також не відомі обставини вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ст.402 КК України.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є заступником командира батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 , пояснив суду, що обвинувачений ОСОБА_4 був його підлеглим. На час вчинення злочину свідок ОСОБА_6 був командиром 3 роти оперативного призначення 2 батальйону оперативного призначення. Під час надання розпорядження командиром батальйону - капітаном ОСОБА_7 , свідку ОСОБА_6 було доведено бойове розпорядження, згідно якого свідок віддавав наказ військовослужбовцям щодо виконання бойового завдання в районі населеного пункту Мала Токмачка та населеного пункту Работино Запорізької області. Обвинувачений ОСОБА_4 був у групі з військовослужбовцями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та іншими п`ятьма військовослужбовцями. Ці військовослужбовці також відмовились виконувати наказ ОСОБА_6 . Після того, як свідок відправив інших військовослужбовців на виконання завдання, він приїхав до військовослужбовців за місцем їхнього розташування, а саме в м.Оріхів. Було виявлено, що деякі військовослужбовці, які відмовилися виконувати наказ, самовільно залишили місце розташування. Після чого, свідком ОСОБА_6 було віддано наказ командиру взводу щодо пошукових заходів, а саме телефонували рідним, дружинам цих військовослужбовців тощо. Після того як обвинувачений ОСОБА_4 самовільно залишив місце дислокації, він вийшов зі свідком ОСОБА_6 на зв`язок через 7 днів. В телефонній розмові свідок повідомив обвинуваченого, що за його дії передбачена кримінальна відповідальність. Також свідок зазначив, що підбурювачем у вчиненні злочину, а саме самовільному залишенні місця дислокації, був молодший сержант ОСОБА_16 , оскільки він мав авторитет серед військовослужбовців. Коли пошукові заходи протягом 10 діб не дали результату, свідок почав формувати справу щодо проведення службового розслідування. Після чого справа була передана до ДБР. Обвинувачений мав змогу виконати наказ, він був забезпечений всім: зброєю, боєприпасами, водою, їжею. Мотивом самовільного залишення місця дислокації обвинуваченого ОСОБА_4 було страх, небезпека позиції під час виконання бойового завдання. Характеризує обвинуваченого ОСОБА_4 позитивно, як військовослужбовця, який виконує бойові накази, не вживає алкоголь та наркотики. Також додав, що перед кожним виконанням бойового завдання військовослужбовцям доводять до відома про кримінальну відповідальність.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який є головним сержантом роти, пояснив суду, що у грудні 2023 року перебуваючи у місці несення служби у м.Оріхів, командир ОСОБА_6 , який є для ОСОБА_4 начальником за службовим становищем та військовим званням, видав наказ щодо необхідності висунення на позиції в район околиць населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області. Обвинувачений ОСОБА_4 відмовився виконувати наказ, хоча міг та зобов`язаний був його виконати. Окрім ОСОБА_4 ще було декілька військовослужбовців, які відмовились виконувати наказ. Ротні зафіксували факт відмови здійснивши відео фіксацію. Після чого, цих військовослужбовців було доставлено до слідчого ДБР. Після допиту у слідчого, свідок ОСОБА_11 доставив цих військовослужбовців на місце дислокування та видав зброю. Наступного дня прибувши на місце дислокування свідок ОСОБА_11 побачив, що військовослужбовці, які відмовились виконувати наказ, самовільно залишили місце несення служби. Додав, що обвинуваченого ОСОБА_4 характеризує лише позитивно, як військовослужбовець, який завжди виконував накази. Вважає, що останній може повернутися на військову службу та продовжити виконувати бойові завдання.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена під час судового розгляду.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.4 ст.402 КК України, як непокора, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Дослідивши дані про особу обвинуваченого, при визначенні покарання ОСОБА_4 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що воно не потягло за собою тяжких наслідків, ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі та усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому, виявляв щирий жаль з приводу вчиненого та засуджує свої дії; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є військовослужбовцем, бере участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, враховуючи відсутність обтяжуючих обставин та те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем несення служби, має зареєстроване та постійне місце проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікарянарколога не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, участь у відсічі збройної агресії російської федерації.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з приписами ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи сукупність наведених обставин справи, та дотримуючись принципів законності, справедливості, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, роль у скоєному кримінальному правопорушенні та поведінку до і після вчинення такого, враховуючи, що за приписами ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, участь у відсічі збройної агресії російської федерації, за відсутності обставин, які його обтяжують, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та дає підстави для застосування ст. 69 КК України.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі явно не буде відповідати вимогам справедливості та меті покарання.

На переконання суду покарання, із застосуванням положень ст.69 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи Бакланов проти росії від 09 червня 2005 року; Фрізен проти росії від 24 березня 2005 року; Ісмайлова проти росії від 29 листопада 2007 року) та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Враховуючи вище викладене, той факт, що при призначенні покарання ОСОБА_4 , суд застосовує положення ст. 69 КК України та, на підставі ст.58 КК України, вважає можливим замінити покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження із відрахуванням двадцяти відсотків із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в дохід держави, що буде необхідним і достатнім для виправлення останнім та попередження вчинення ним нових злочинів, а також сприятиме стимулюванню дотримання військової дисципліни під час проходження військової служби.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05.03.2024 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Після чого запобіжний захід відповідними ухвалами суду продовжувався.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.10.2024 ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч.5 ст. 407 КК України, звільнено з-під варти в залі суду відповідно до ч.5 ст. 401 КК України. Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, закрито відповідно до п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст. 65, 69 КК України, ст.ст. 368, 370, 374, 381, 382 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставіст.58 КК України призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (двох) років замінити на покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням у дохід держави двадцяти відсотків із суми грошового забезпечення засудженого.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 строк тримання під вартою, а саме з 05.03.2024 по 09.10.2024, згідно положень ч.1 ст. 72 КК України.

На вирок може бути подана апеляційна скарга, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1