Дата документу 22.08.2024
Провадження № 1-кп/334/372/24
УХВАЛА

про продовження строку тримання під вартою

22 серпня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому,

який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_6 ,

встановив:

судом здійснюється судове провадження у кримінальному проваджені № 1-кп/334/372/24 за обвинуваченням ОСОБА_4 за частиною першою статті 115 КК України.

Прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 діб. Клопотання обґрунтовує тим, що ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України не зменшились, а саме обвинувачений, знаходячись на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення. Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Усвідомлюючи невідворотність покарання, обвинувачений може переховуватися від суду. Зокрема, перебуваючи на волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, ОСОБА_4 , матиме можливість перетнути кордон з іншою державою або виїхати до іншої області. Крім цього досудове розслідування кримінального правопорушення триває і на теперішній час органом досудового розслідування не встановлені всі обставини, які підлягають доказуванню у ньому та не встановлено всіх свідків, які підлягають допиту, а тому ОСОБА_4 зможе вплинути на обставини, які підлягають доказуванню, а саме, шляхом незаконного впливу на свідків, шляхом погроз, вмовляння тощо, може схилити останніх давати неправдиві показання відносно обставин кримінального правопорушення. ОСОБА_4 є військовослужбовцем та з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, переховуючись від органів досудового розслідування, може покинути місце служби, чим фактично вчинить кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407 - 409 КК України. Застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу неможливе.

Прокурор ОСОБА_3 клопотання та обставини, якими воно обґрунтоване, підтримав. Також пояснив, що у судовому провадженні ще не допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а отже обвинувачений, у разі не продовження йому строку тримання під вартою, може впливати на вказаних свідків.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримала.

Захисник адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечила. Вважає, що у даному випадку відсутня обґрунтована підозра обвинуваченого за частиною першою статті 115 КК України. Вважає, що заявлені прокурором ризики не існують. Також обвинувачений має позитивну характеристику, сталі соціальні зв`язки, є військовослужбовцем. Просила застосувати до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти клопотання прокурора заперечив, підтримавши думку захисника.

Заслухавши клопотання прокурора та захисника, думки інших учасників судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 131 КПК України одними із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу, що передбачено частиною першою статті 183 КПК України.

Положеннями частин третьої та п`ятої статті 199 КПК України визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: (1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; (2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Згідно зі статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.

При вирішенні питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У клопотанні прокурора необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою обґрунтовується тим, що не зменшились ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, які були підставами для продовження строку тримання під вартою.

Ухвалою про продовження строку тримання під вартою від 25.06.2024 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжений строк тримання під вартою на строк 60 діб до 23.08.2024 включно. Підставою продовження строку тримання під вартою стало те, що ризики, передбачені пунктами 1 та 3 частини першої статті 177 КПК України не зменшились. Також при постановленні вказаної ухвали судом встановлено, що прокурором не доведено, що з`явились нові ризики, передбачені пунктами 2 та 5 частини першої статті 177 КПК України.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення у справі «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Крім цього, у рішенні у справі «Ноймайстер проти Австрії» викладена позиція відповідно до якої позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Таким чином, запобіжний захід не може бути виправданий очікуваним покаранням у виді позбавлення волі.

Проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків повторного вчинення злочинів або переховування від слідства та суду».

Суд встановив, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому частиною першою статті 115 КК України, який відповідно до статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від суду.

Також суд враховує, що обвинувачений є військовослужбовцем, має зареєстроване місце проживання у м. Одесі, що дає підстави для висновку про те, що він в умовах воєнного стану може вільно пересуватись територією України та залишити м. Запоріжжя.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, враховуючи тяжкість покарання та можливість обвинуваченим залишити територію м. Запоріжжя, суд дійшов висновку, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_4 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, що свідчить про те, що ризик, передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України на теперішній час не зменшився.

Також прокурором доведено, що не зменшився ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Під час судового провадження ще не допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а отже обвинувачений має можливість незаконно впливати на цих свідків з метою відмови ними від надання показань суду або надання показань, вигідних обвинуваченому.

Прокурором не доведено, що з`явився новий ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме обвинувачений, перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення. Обвинувачений є не судимою особою, є військовослужбовцем та має постійне джерело доходів, позитивно характеризується за місцем служби, має стійкі соціальні зв`язки перебуває у шлюбі та має на утриманні дитину, отже відсутні підстави для висновку, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином є обґрунтовані підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою.

Відповідно до пункту 79 рішення в справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

На думку суду конкретним суспільним інтересом, який превалює над принципом поваги до свободи особистості є забезпечення конституційних засад спрямованих на захист життя особи.

Суд вважає, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із частини п`ятої статті 194 КПК України, зокрема, його належну поведінку.

За таких обставин клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою необхідно задовольнити.

Аргументи захисника щодо позитивних відомостей стосовно особи обвинуваченого у вигляді позитивної характеристики з місця служби, стійких соціальних зв`язків, утримання ним дитини, не здатні спростувати висновок суду про недоцільність застосування альтернативного запобіжного заходу.

Суд при постановленні даної ухвали, керуючись частиною четвертою статті 183 КПК України та врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному через те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Оскільки на даний час у справі триває судовий розгляд, який, зважаючи на категорію і складність справи, потребує значного проміжку часу для його закінчення, суд вважає за необхідне продовжити строк запобіжного заходу обвинуваченому на 60 діб.

Керуючись статтями 176, 177, 178, 183, 197, 199, 201, 331, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

клопотання задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.

Термін дії ухвали закінчується 20 жовтня 2024 року о 14.30 годині.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повна ухвала складена 22 серпня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1