В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2024 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002931 від 20.08.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з неповною середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема:

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2018 року за ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; - вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 18.08.2023 року приблизно о 19:00, перебував поблизу адреси: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 31, у парковій зоні, знайшов банківську картку № НОМЕР_1 банку АТ КБ «ПриватБанк», якою користується та яка емітована на ім`я ОСОБА_5 та яка згідно вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року, ст.ст. 1, 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» від 05.04.2001 року, ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року відповідає визначенню поняття «офіційний документ» та не вчинив жодних дій щодо встановлення власника вищезазначеної банківської картки чи її повернення. В цей час, у ОСОБА_3 , виник умисел, направлений на незаконне заволодіння вищевказаним офіційним документом, шляхом його присвоєння.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що вищевказаний важливий офіційний документ йому не належить, взяв банківську платіжну картку АТ КБ «Приват банк» № НОМЕР_1 , яку почав зберігати при собі, з метою подальшого її використання.

Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів.

Крім того, 18.08.2023 року о 19:24, ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Вінстона Черчилля, 29, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи прямий умисел та керуючись корисливим мотивом, повторно, таємно, в умовах воєнного стану в Україні, який продовжено відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №451/2023 на території Україні продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05:30 18.08.2023 року строком на 90 діб, використовуючи викрадену банківську картку № НОМЕР_1 банку АТ КБ «ПриватБанк», якою користується та яка емітована на ім`я ОСОБА_5 , здійснив крадіжку грошових коштів з рахунку потерпілого в сумі 20 000 грн, шляхом зняття готівки через банкомат АТ КБ «Приватбанк» (назва терміналу САК46649), який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вінстона Черчилля, 29, шляхом проведення 5-ти транзакцій у розмірі 4000 грн 00 коп., тобто загальною сумою 20000 грн 00 коп., також за кожну з транзакцій банком було нараховано 160 грн 00 коп. комісії, тобто в загальній сумі 800 грн 00 коп. комісії.

У подальшому, ОСОБА_3 , викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав майнової шкоди потерпілому ОСОБА_5 , на загальну суму 20800 грн 00 коп. (з урахуванням комісії за банківські операції в сумі 800 грн 00 коп.).

Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, визнав у повному обсязі та пояснив суду, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується з обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачене КК України за вказані кримінальні правопорушення, і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок. Обвинувачений показав, що дійсно 18.08.2023 року близько о 19:00, за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 31, знайшов банківську картку «Приват банк» на ім`я ОСОБА_5 та привласнив її, власника картки не шукав. Так, 18.08.2023 року близько 19:24, перебуваючи біля банкомата АТ КБ «Приватбанк», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вінстона Черчилля, 29, здійснив крадіжку грошових коштів з рахунку шляхом проведення п`яти транзакцій у розмірі 4000 грн, загальною сумою 20000 грн. Крім того, зазначив що за кожну з транзакцій банком було нараховано комісії у загальній сумі 800 грн. Після чого, з місця злочину зник, а викраденими коштами розпорядився на власний розсуд. Щиро розкаявся у вчиненому та зазначив, що всі обставини, так як вони викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час, місце вчинення ним кримінальних правопорушень відповідають дійсності, розуміє, що його дії були умисними та корисливими, вчинені під час дії воєнного стану в державі. Зокрема, пояснив, що жалкує про скоєне, обіцяє у майбутньому нічого протиправного не вчиняти та відшкодувати шкоду потерпілому. У судовому засіданні досліджено матеріали кримінального провадження, які надав прокурор, що характеризують особу обвинуваченого.

Покази обвинуваченого ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції. Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження. За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінальних правопорушень, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу. Винуватість ОСОБА_3 , який не оспорював фактичні обставини справи у вчиненні інкримінованих йому злочинів, знайшла повне підтвердження під час судового розгляду.

З огляду на наведене, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 357 КК України як викрадення офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів, та за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин. При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів. Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_3 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 357 КК України та за ч. 4 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком та тяжким злочином відповідно; конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого - вину визнав повністю, щиро каявся у вчиненому; дані про його особу, зокрема: одружений; не працює; під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; раніше неодноразово судимий, в тому числі і за корисливі злочини; думку сторони обвинувачення, зокрема прокурор просила призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі та за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, із урахуванням ст. 70 КК України, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі з урахуванням попереднього вироку Дніпровського районного суду м. Києва на строк 5 років 1 місяць; думку сторони захисту - обвинувачений підтримав думку прокурора. Також суд враховує заяву потерпілого від 16.12.2024 року, в якій він просив призначити обвинуваченому покарання відповідно до закону.

Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, у виді обмеження волі, та за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі, із урахуванням положень ч. 1 ст. 70 указаного Кодексу, оскільки його перевиховання та виправлення можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства. Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст. 75 КК України або ж застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого суд не вбачає.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Щодо вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2024 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, то суд виходить з того, що обвинувачений за вказаним вироком був засуджений до покарання, яке належить йому відбувати реально, а даний злочин обвинуваченим було вчинено до постановлення вказаного попереднього вироку. З огляду на таке, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, а також відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання», суд призначає покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань.

При вирішенні питання щодо умов застосування положень ст. 70 чи 71 КК України суд враховує, що в постанові від 01 червня 2020 року в справі № 766/39/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи при визначенні остаточного покарання та правил на підставі яких воно має бути сформованим слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Щодо цивільного позову, то потерпілим ОСОБА_5 у суді був заявлений такий позов, в якому він просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 25 304 грн 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Цивільний позов обґрунтовано тим, що цивільний відповідач (обвинувачений ОСОБА_3 ) своїми умисними протиправними діями завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду, у розмірі 25 304 грн. В обгрунтування розміру моральної шкоди потерпілий ОСОБА_5 зазначив, що внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого він зазнав негативних емоцій, психічних переживань та поніс моральні втрати, які призвели до позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань.

16.12.2024 року до суду надійшла заява потерпілого, в якій він вказав, що цивільний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Цивільний відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди визнав повністю, а в частині стягнення моральної шкоди заперечував, просив в цій частині позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми ЦПК України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом визнано доведеним, що обвинувачений завдала матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. У цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, як такі, що доведені та підтверджуються відповідними доказами, які зібрані на досудовому розслідуванні кримінального провадження та надані прокурором у судовому засіданні.

Таким чином, з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню майнова шкода в сумі 20 800 грн 00 коп., яка визначена у обвинувальному акті.

Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, які не охоплюються указаною сумою, то слід зазначити наступне.

Зазначене у цивільному позові про те, що цивільний відповідач ОСОБА_3 завдав ОСОБА_5 матеріальну шкоду своїми умисними діями, а саме викрав мобільний телефон «Motorola XT2155-6», який коштує 4 504 грн нічим не підтверджується. Крім того, у формулюванні обвинувачення ОСОБА_3 не інкриміновано викрадення мобільного телефону «Motorola XT2155-6», який належить ОСОБА_5 . Тому суд не бере це до уваги.

Щодо позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступними вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановлюючи доведеність позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди на суму 15 000 грн, враховуючи значення викраденої речі для потерпілого ОСОБА_5 , а також не визнання стороною захисту заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілому ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого. Таким чином, позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково.

Отже, цивільний позов підлягає частковому задоволенню. Речові докази підлягають вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України. Запобіжний захід ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався. Питання процесуальних витрат підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ураховуючи його засудження за цим вироком до позбавлення волі на строк 5 років, за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року до позбавлення волі на строк 5 років, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався. Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 20 800 грн (двадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп., у решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп., у решті вимог - відмовити. Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні. Речові докази у кримінальному провадженні: - оптичні диски CD-R, 700 MB 80 min - залишити в матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору та обвинуваченому. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1