КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа: № 753/3088/24 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3310/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 120 231 000 000 010 49 від 09 вересня 2023 року ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігів, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2024 ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ухвалено нагляд за військовослужбовцем ОСОБА_7 , звільненим від відбування покарання з випробуванням на підставі ч. 4 ст. 76 КК України, здійснювати командиром військової частини, в якій ОСОБА_7 проходить військову службу.

У проваджені стягнуто судові витрати та вирішена доля речових доказів.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26.09.2023 на автомобіль "Dodge Challenger", д.н.з. НОМЕР_1 .

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 09.09.2023, приблизно о 09 год. 56 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки "Dodge Challenger", д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у першій (крайній правій) смузі проїзної частини вул. Васильківської у м. Києві, зі сторони проспекту Голосіївського в напрямку вул. Юлії Здановської, порушуючи п.п. 1.5, 2.3 (б) та 18.4 Правил дорожнього руху України, будучи заздалегідь поінформованим про наближення до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 та інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну змогу спостерігати як попереду перед нерегульованим пішохідним переходом, зменшивши швидкість, зупинились автомобілі марки "Ford", д.н.з. НОМЕР_2 , та "Renault", д.н.з. НОМЕР_3 , які надали дорогу пішоходу ОСОБА_10 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі та, створюючи небезпеку для руху, а також загрозу життю і здоров`ю громадян, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, розташований біля будинку АДРЕСА_3 , де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався через проїзну частину вул. Васильківської в межах вказаного нерегульованого пішохідного переходу зліва направо, відносно напрямку автомобіля марки "Dodge Challenger", д.н.з. НОМЕР_1 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля марки "Dodge Challenger", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимогам п.п. 1.5, 2.3 (б) та 18.4 Правил дорожнього руху України.

Порушення водієм ОСОБА_7 п.п. 1.5, 2.3 (б) та 18.4 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію дій останнього, просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2024 стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробування, з іспитовим строком 1 рік.

Так, прокурор вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не застосовувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання, залишив за межами своєї уваги характер допущеного винним порушення Правил дорожнього руху України, не взяв до уваги наслідки у вигляді отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження та те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення законодавчих приписів обвинуваченим через неуважність.

Таким чином, на думку прокурора, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_7 може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе, а жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було, саме тому суд першої інстанції не зміг навести їх у вироку.

Як підсумовує прокурор, оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобіганню вчинення нових злочинів, на його переконання, необхідним є застосування стосовно ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Іншими учасниками провадження вирок стосовно ОСОБА_7 не оскаржений.

Скориставшись правом, передбаченим ст. 402 КПК України, потерпілий ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_9 в запереченнях на апеляційну скаргу просять залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 120 231 000 000 010 49 від 09.09.2023 ОСОБА_6 , а вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2024 стосовно ОСОБА_7 - без змін, з наведенням мотивів заперечень.

Потерпілий ОСОБА_10 про дату, час та місце розгляду провадження повідомлявся у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, неявка якого не перешкоджає розгляду провадження за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційних вимог прокурора у провадженні в повному обсязі, пояснення захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України, в межах апеляційної скарги в обсязі, підтриманому прокурором у суді апеляційної інстанції, та за доводами сторін у провадженні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого, позиції потерпілого у провадженні та даних про особу обвинуваченого, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і прокурор в апеляційній скарзі та прокурор в суді апеляційної інстанції, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, колегією суддів не перевіряються, на виконання приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.

Як указують положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції - дотримані, оскільки, на переконання колегії суддів, не призначення ОСОБА_7 і додаткового покарання узгоджується з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції було ґрунтовно враховано тяжкість вчиненого злочину, який відноситься, відповідно до вимог ст. 12 КК України, до необережних тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого - молодого віку, який вперше притягається до відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, поведінку та дії ОСОБА_7 після події ДТП.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, визнано - щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо на місці після вчинення злочину і у подальшому, добровільне відшкодування шкоди потерпілому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено, що не спростовується і стороною обвинувачення.

Вказане, а також позиція прокурора і потерпілого в суді першої інстанції і слугувало підставою для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 286 КК України, зі звільненням ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням обов`яків, передбачених ст. 76 КК України, правильність чого також прокурором у провадженні не оспорюється.

Що стосується не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання, можливість призначення якого має альтернативний характер, то судом першої інстанції ґрунтовно було враховано дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем ЗСУ та з самого початку повномасштабної збройної агресії рф проти України з 24.02.2022 бере участь у захисті та обороні міста Києва, за місцем служби характеризується виключно позитивно, нині виконує бойові задачі по прикриттю неба Києва та Центрального регіону України, виконуючи обов`язки на виконання наказів, в тому числі водія транспортних засобів в/ч НОМЕР_4 , майстерно володіючи військовою технікою та озброєнням, що має високий рівень мотивації, здатний критично оцінювати свою діяльність, неодноразово отримував заохочення.

Також, як убачається із заперечень потерпілого ОСОБА_10 на апеляційну скаргу прокурора, то він також просив не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, виходячи з ставлення обвинуваченого до вчиненого, який у повному обсязі відшкодував матеріальну та моральну шкоду, завдану йому внаслідок ДТП, у тому числі оплатив усі витрати, пов`язанні з лікуванням та відновним лікуванням, обвинувачений відразу надав першу медичну допомогу.

На даний час обвинувачений ОСОБА_7 возить його - ОСОБА_10 , по мірі необхідності та можливості, на своєму автомобілі до реабілітаційного центру та до лікарів, і саме від того, чи матиме ОСОБА_7 можливість надавати йому допомогу у виді транспортування до реабілітаційного центру та лікарів - у більшій мірі залежить час відновлення його здоров`я.

За викладеним, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи з відсутності доцільності такого застосування, яке є альтернативним в ч. 2 ст. 286 КК України, - за наведених вище обставин та з врахуванням характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, посткримінальну поведінку обвинуваченого, який одразу після вчинення кримінального правопорушення надав потерпілому активну допомогу, позицію потерпілого ОСОБА_10 , у якого відсутні будь-які претензії до обвинуваченого, а також те, що обвинувачений є військовослужбовцем, та виконує обов`язки, у тому числі водія різних транспортних засобів в/ч НОМЕР_4 під час дії воєнного стану через повномасштабне вторгнення рф на територію Держави Україна.

Інших підстав для обстоювання своєї позиції щодо неправомірності не застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами прокуроромв апеляційній скарзі не викладено та прокурором у суді апеляційної інстанції - не приведено.

Доля речових доказів вирішена у порядку ст. 100 КПК України, а процесуальні витрати, що підлягають відшкодуванню, стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України.

За наведеним, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 120 231 000 000 010 49 від 09 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4