ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1899/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в об`єднаному судовому провадженні обвинувальні акти у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) № 0003547 від 14.08.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва,

громадянина України, який зареєстрований та проживає за

адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше неодноразово судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

1. До Дарницького районного суду м. Києва 28 травня 2024 року після завершення апеляційного розгляду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0003547 від 14.08.2024, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

2. Висунуте обвинувачення суд вважає доведеним та відповідно до якого ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 14 серпня 2024 року, приблизно о 18 год. 06 хв., умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, знаходячись в магазині «Beer смак», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи свої корисливі мотиви та бажаючи незаконно збагатитись за рахунок чужого майна, вирішив відкрито заволодіти майном, яке належить ОСОБА_8 .

Реалізуючи свої злочинні наміри, направлені на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, ОСОБА_7 підійшов до стійки магазину «Beer смак», з якої відкрито заволодів пластиковим стаканом з грошовими коштами у сумі 700 грн.

У подальшому, ОСОБА_7 чітко усвідомлюючи факт свого викриття потерпілим, а також те, що його дії несуть відкритий характер, не відмовляючись від злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном, продовжував вчиняти активні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, після чого почав втікати від потерпілого з грошовими коштами, та якими останній розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав матеріального збитку потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 700 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Окрім цього, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 14 серпня 2024 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, проходячи повз озера «Сонячне», яке розташоване неподалік будинку АДРЕСА_3 , помітив сидячими на лавці раніше незнайомих малолітніх ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у нього раптово виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна на свою користь, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , розуміючи, що його дії носитимуть відкритий характер для потерпілого та інших осіб, підійшов до лавки, де знаходились малолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 й почав розкидувати особисті речі малолітніх, супроводжуючи свої дії нецензурною лайкою в їх сторону, після чого підійшов до малолітнього потерпілого ОСОБА_9 та рукою схопив срібний ланцюжок із срібним хрестиком, який висів на шиї ОСОБА_9 вагою 9,8 г, вартістю 294 грн і шляхом ривка зірвав його з шиї останнього.

Заволодівши таким чином майном малолітнього ОСОБА_9 з місця вчинення злочину втік, завдавши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 294 грн, однак через деякий час ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції, разом із викраденим майном.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

3. Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе за ч. 4 ст. 186 КК України визнав повністю та показав, що дійсно 14 серпня 2024 року, приблизно о 18 год. 06 хв., умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, знаходячись в магазині «Beer смак», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , підійшов до стійки магазину «Beer смак», з якої відкрито заволодів пластиковим стаканом з грошовими коштами у сумі 700 грн. У подальшому, чітко усвідомлюючи факт свого викриття потерпілим, а також те, що його дії несуть відкритий характер, не відмовляючись від злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном, продовжував вчиняти активні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, після чого почав втікати від потерпілого з грошовими коштами, та якими останній розпорядився на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав матеріального збитку потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 700 грн. Крім того, 14 серпня 2024 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, проходячи повз озера «Сонячне», яке розташоване неподалік будинку АДРЕСА_3 , помітив сидячими на лавці раніше незнайомих малолітніх та у нього раптово виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану. З метою реалізації свого злочинного умислу, підійшов до лавки, де знаходились малолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 й почав розкидувати особисті речі малолітніх, супроводжуючи свої дії нецензурною лайкою в їх сторону, після чого підійшов до малолітнього потерпілого ОСОБА_9 та рукою схопив срібний ланцюжок із срібним хрестиком, який висів на шиї ОСОБА_9 вагою 9,8 г, вартістю 294 грн і шляхом ривка зірвав його з шиї останнього. Заволодівши таким чином майном малолітнього ОСОБА_9 з місця вчинення злочину втік, завдавши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 294 грн, однак через деякий час був затриманий працівниками поліції, разом із викраденим майном. Про вчинене щиро шкодує.

4. Показання ОСОБА_7 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

5. Судовий розгляд проводився відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження, відповідно й обвинуваченому, який надав суду ствердну згоду із запропонованим порядком.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, а саме обвинуваченого, який не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що він правильно розуміє зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності його позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, та матеріалів щодо речових доказів тощо.

6. Вина обвинуваченого ОСОБА_7 повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, щирим каяттям у вчиненому тощо.

7. Щодо кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , то суд вважає необхідним вказати наступне.

Суд остаточно визначає кваліфікацію, яка повинна надаватися з правової точки зору фактам у цьому кримінальному провадженні, й суд не позбавлений можливості це зробити у цьому випадку, незважаючи на порядок проведення судового розгляду за вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки така кваліфікація не пов`язана із дослідженням доказів у провадженні, а лише з даними про особу обвинуваченого, зокрема питанням ухвалення попередніх вироків стосовно нього, що могло вплинути на кримінально-правову кваліфікацію дій за цим провадженням.

7.1 Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив два інкримінованих йому епізоди щодо відкритого викрадення чого майна в умовах воєнного стану в один і той самий день - 14 серпня, з різницею у хвилини, перший епізод - о 18:06 та другий - о 18:30, про що відомості до ЄДР були внесені 14 та 29 серпня 2024 року та здійснювалось досудове розслідування Дарницьким УП ГУНП у м. Києві за процесуального керівництва Дарницької окружної прокуратури м. Києва.

Обвинувальні акти за цими двома епізодами прокурором були затверджені 27 та 30 серпня 2024 року та надіслані до суду 28 серпня й 02 вересня 2024 року відповідно.

Відповідно надалі об`єднані судом в одне судове провадження та розглядались судом одночасно.

7.2 За першим епізодом, вчиненим о 18:06, обвинуваченому інкриміновано вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж) разом з двома ознаками, що кваліфікують злочин, - в умовах воєнного стану та повторно.

За наступним епізодом, вчиненим о 18:30, у висунутому обвинуваченні ОСОБА_7 щодо вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж) прокурором вказано лише про одну ознаку, що кваліфікує злочин, - в умовах воєнного стану.

Кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_7 із інкримінуванням ознаки, що кваліфікує злочин, - «в умовах воєнного стану», є правильною, враховуючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-IX) у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введений воєнний стан із 05:30 24.02.2022 на 30 діб. Надалі цей строк був неодноразово продовжений, у тому числі діяв й під час вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_7 .

Водночас ознака, що кваліфікує злочин, за першим епізодом від 18:06, а саме вчинення правопорушення «повторно», підлягає виключенню з висунутого обвинувачення з огляду на таке.

7.3 Так, з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, але стосовно якого судом в інших кримінальних провадженнях здійснюється судовий розгляд за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185, 186 КК України, прокурором у висунутому обвинуваченні за епізодом від 18:06 вказано про вчинення кримінального правопорушення із кваліфікуючою ознакою повторно, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відтак серед питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, з огляду на положення ч. 6 ст. 368 КПК України, законодавець передбачив й те, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року, єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без ухвалення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, судом касаційної інстанції у цьому правовому висновку також констатовано, що у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Проте у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи, така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі ухвалення стосовно особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочини в іншому кримінальному провадженні.

Цьому правовому висновку у згаданій постанові Верховного Суду передує досить детальне мотивування, яке ґрунтується як на тлумаченні норм кримінального та кримінального процесуального законів, так і практиці Європейського суду з прав людини1.

Наведене тлумачення суд у вироку повторювати не буде, втім акцентує увагу на тому, що у випадку, коли на момент правової оцінки судом певного діяння особи в обвинувальному вироку інші діяння цієї ж особи не одержали з боку інших судів правової оцінки, яка б дозволяла розглядати їх як елементи повторності разом з тим діянням, якому дає правову оцінку суд, він не може: розглядати діяння, яке є предметом його правової оцінки, як елемент повторності кримінальних правопорушень; та взагалі вбачати у поведінці особи повторність кримінальних правопорушень.

Ця неможливість викликана тим, що у протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що «сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту» (постанова ЄСПЛ в справі Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, пар. 77). Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.

Таким чином, суд повинен утримуватися від оцінки діяння, щодо якого він здійснює судовий розгляд, як повторного кримінального правопорушення, якщо інші діяння особи ще не одержали правової оцінки суду, яка дозволяла б розглядати їх як елементи повторності кримінальних правопорушень.

Виходячи з того, що кваліфікуюча ознака «повторно» інкримінована ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні лише за першим епізодом (який вчинено о 18:06) та яка має так би мовити «повторність» стосовно інших правопорушень, які розглядаються судом у інших кримінальних провадженнях, вказаний правовий висновок Верховного Суду є релевантним до цієї ситуації та враховується судом при ухваленні цього вироку.

Діючи у межах висунутого обвинувачення, суд вважає необхідним виключити з висунутого обвинувачення кваліфікуючу ознаку «повторно» з першого епізоду від 18:06, що не вплине на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

За другим епізодом від 18:30 вказана кваліфікуюча ознака обвинуваченому не інкримінована і не вказана як обставина за ст. 67 КК України, що може обтяжувати покарання. У зв`язку з чим суд, не перебираючи на себе функції обвинувача, діятиме у межах висунутого обвинувачення, не враховуючи цю обставину й при призначенні покарання.

8. При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, зокрема конфліктну ситуацію, ініціатором якої він не був, його ставлення до вчиненого (вину визнав, розкаявся), особу обвинуваченого, а саме: молодого віку, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, з неповною вищою освітою, має постійне місце проживання та сім`ю, один із членів сім`ї є особою з інвалідністю ІІ групи тощо.

Обставинами, які пом`якшують покарання, є визнання вини, щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та у присутності дитини.

8.1 Вказані обставини, які пом`якшують покарання, у своїй сукупності, а саме повного визнання вини, що дало суду підстави до проведення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КК України, щирого розкаяння у вчиненому, незначної суми завданих збитків й відсутності цивільних позовів від потерпілих, та за наявності однієї обставини, яка обтяжує покарання, є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання за злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України.

У судових дебатах сторона захисту вважала можливим з урахуванням даних про особу обвинуваченого, застосування при призначенні покарання положень статей 69, 75, 76 КК України.

Однак застосування положень статей 75, 76 КК України буде невиправдано м`яким заходом.

Водночас суд погоджується із можливістю застосування лише положень ст. 69 КК України, зважаючи також на позицію потерпілих, які не просили суд про призначення суворого покарання, заявили про відсутність претензій до останнього, відмовившись від заявлення цивільного позову. Потерпілий ОСОБА_8 брав участь у судовому засіданні під час проведення судових дебатів та підтримав позицію прокурора щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців.

Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки зазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом положень ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, у цьому конкретному випадку суд вважає можливим застосувати наведені положення ч. 1 ст. 69 КК України, незначно зменшивши строк відбування покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті, за якою суд визнає обвинуваченого винним.

9. Під час досудового розслідування обвинуваченому ухвалою слідчого судді обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Під час судового розгляду ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29 листопада 2024 року включно, який слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

10. Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні. Цивільні позови не заявлено.

11. Питання щодо долі речових доказів вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання рахувати з дня проголошення цього вироку.

У строк відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає дин день тримання під вартою, з 14 серпня 2024 року (день затримання) до 21 жовтня 2024 року включно.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні. Цивільні позови не заявлено.

Після набрання вироком законної сили речові докази у провадженні, а саме: срібний ланцюжок, повернутий потерпілому, залишити останньому як власнику за належністю; диски із відеозаписами з камер відеоспостереження, зберігати у матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

1 Постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 591/4366/18, провадження № 51-1122кмо20).

URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/91702523.