Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Самари, Ратнівського району, Волинської області, громадянку України, українку, із середньою освітою, непрацюючу, проживаючу у цивільному шлюбі, особу з інвалідністю III групи, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму, засуджено:

- за ст. 166 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло у певний період доби скасовано.

Обвинувачену ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за вчинення дій, які виразилися у злісному невиконанні обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Так, відповідно до Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 Сімейного кодексу України, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, створювати належні умови для її лікування, догляду, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання обов`язків відповідно до закону.

Так, ОСОБА_7 , будучи матір`ю малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період часу з 10.02.2024 по 14.03.2024 злісно не виконувала батьківські обов`язки по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки смерть ОСОБА_9 при наступних обставинах. Проживаючи разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , будучи зобов`язаною та маючи можливість належно виконати обов`язки відповідно до закону, в період часу з 10.02.2024 по 14.03.2024, злісно не виконувала свої батьківські обов`язки, а саме: умисно систематично тривалий час не забезпечувала малолітню ОСОБА_9 належним та достатнім харчуванням, не цікавилась здоров`ям доньки, своєчасно не звернулася до медичного закладу для надання допомоги, хоча могла і мала реальну можливість це зробити, не вжила заходів, спрямованих на збереження життя та здоров`я дитини, у зв`язку із чим її малолітня донька ОСОБА_9 померла 14.03.2024 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №130 від 16.04.2024, смерть малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , настала від кахексії тривалого патологічного стану, який характеризується різким виснаженням організму з тяжким порушенням білкового, жирового, вуглеводного та водно-сольового обміну на тлі розвитку важких дистрофічних змін у внутрішніх органах. При розтині трупа дитини ОСОБА_9 та при судово-гістологічному дослідженні тканин і органів, ознак тяжких захворювань, які б вплинули на розвиток кахексії не виявлено, тому в причинному зв`язку з настанням смерті є недостатнє харчування дитини.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 своїми діями, які виразилися у злісному невиконанні обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 166 КК України.

Не погоджуючись із таким вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченої, оскаржує його через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості. Вказує, що місцевим судом належним чином не вмотивовано рішення про визначення обвинуваченій ОСОБА_7 розміру покарання у виді позбавлення волі за ст. 166 КК України в мінімальних межах, а також про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням. Звертає увагу, що приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 та звільнення від його відбування, місцевий суд формально у вироку вказав на врахування тяжкості злочину, однак не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення. Зазначає, що вході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 умисно тривалий час не годувала дитину, не звернулася до медичного закладу для надання допомоги, коли усвідомила, що її донька різко втрачає вагу, хоча могла і мала реальну можливість це зробити, не вжила заходів, спрямованих на збереження життя та здоров`я дитини, у зв`язку з чим настали невідворотні наслідки у вигляді смерті дитини. Вказує, що поза належною увагою суду залишився той факт, що смерть дитини є наслідком безвідповідальності матері обвинуваченої ОСОБА_7 , систематичних дій останньої, яка через свою байдужість злісно не виконувала свої батьківські обов`язки, будучи матір`ю дитини. Таким чином на думку прокурора, місцевий суд прийшов до помилкового висновку, що перевиховання, виправлення обвинуваченої й попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливе за умови призначення покарання в мінімальному розмірі та без ізоляції від суспільства. Вказує, що в даному випадку застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати пропорційним і спів мірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наслідками, що настали, у вигляді смерті дитини.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку обвинуваченої та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у злісному невиконанні обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченою, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченій покарання.

Обираючи обвинуваченій ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про її особу, яка раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце реєстрації та проживання, проживає у цивільному шлюбі, є особою молодого віку, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, є особою з інвалідністю III групи.

Згідно зі ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, суд визнав її щире каяття.

Згідно зі ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити обвинуваченій за ст.166 КК України покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , яка свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала, щиро розкаялася, її поведінка в суді свідчила про щире каяття та усвідомлення незаконності вчинених нею дій, в судовому засіданні висловила щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання та засуджувала свою поведінку, запевнила, що зробила для себе належні висновки, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення останньої без відбування покарання, та, на підставі ст. 75 КК України, звільнив її від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

Незважаючи на наведені в оскаржуваному вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, у тому числі на висновок суду про можливість її виправлення без відбування покарання, колегія суддів, виходячи із загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, не може погодитися із зазначеним судовим рішенням у частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі прокурора, не в повній мірі врахував тяжкість інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, особу винної та інші обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_7 умисно тривалий час не годувала дитину, не звернулася до медичного закладу для надання допомоги, коли усвідомила, що її донька різко втрачає вагу, хоча могла і мала реальну можливість це зробити, не вжила заходів, спрямованих на збереження життя та здоров`я дитини, у зв`язку із чим настали невідворотні наслідки у вигляді смерті дитини, більше того смерть дитини є наслідком безвідповідальності матері обвинуваченої ОСОБА_7 , систематичних дій останньої, яка через свою байдужість злісно не виконувала свої батьківські обов`язки, будучи матір`ю здорової дитини, що викликає небезпідставні сумніви в обґрунтованості висновку суду в оскаржуваному вироку щодо можливості виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке спричинило тяжкі наслідки смерть малолітньої доньки ОСОБА_9 , особу винної та інші обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, а тому її звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, слід визнати необґрунтованим.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас, незважаючи на встановлення достатніх правових підстав для ухвалення нового вироку щодо ОСОБА_7 , враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до категорії нетяжких злочинів, особу винної, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також інші обставини, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку та які встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що для досягнення мети покарання, а саме виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде достатнім призначити обвинуваченій мінімальне покарання передбачене санкцією ст.166 КК України у виді позбавлення волі, яке вона повинна відбувати реально.

З огляду на вищевикладене, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним ухвалити рішення, яким апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2024 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 в частині призначеного їй покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст.166 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2024 року, - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді