ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3451/24 Справа № 180/718/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_13 , поданих в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_14 , поданої в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_15 за ч.1 ст.255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України (далі-КК), ОСОБА_7 за ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст. 307 КК, ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 255, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч.3 ст.307 КК, ОСОБА_9 за ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК, ОСОБА_11 за ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК, ОСОБА_10 за ч.2 ст.255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року, зокрема, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 строком на 60 днів, тобто до 30 грудня 2024 року включно.

Одночасно обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 встановлено заставу у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на них будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він/вона зареєстрований(на), проживає без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади у разі наявності свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а також зменшення розміру застави.

В апеляційній скарзі, поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_12 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вважає, що на даний час відсутні і не доведені ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК, на які посилався суд в оскаржуваній ухвалі, та суд безпідставно не прийняв до уваги посилання сторони захисту щодо їх відсутності, натомість взяв до уваги твердження сторони обвинувачення, які мають характер припущень.

Також вважає, що посилання суду на той факт, що у державі з об`єктивних підстав відсутня можливість в повному обсязі виконувати органами влади свої повноваження на певних територіях, не можуть бути прийняті як обґрунтування ризиків, визначених ст.177 КПК, оскільки всі обвинувачені, в тому числі ОСОБА_7 , перебувають на підконтрольній органам влади України території, де правоохоронні органи належним чином виконують свої обов`язки, та обвинувачений раніше не судимий, а тому підстав вважати, що він буде переховуватися чи ухилятися від правоохоронних органів немає.

Крім того, на думку сторони захисту, посилання суду на те, що судом ще не допитувалися свідки та експерти в судовому засіданні, також не можуть бути підставою для задоволення клопотання прокурора, адже свідки, яких вже допитав слідчий, знаходяться за межами населеного пункту, де зареєстрований ОСОБА_7 , а тому впливати на осіб, покази яких можуть вплинути на подальшу кваліфікацію його дій, він не має ані можливості, ані сенсу. До того-ж слідчим не надано доказів звернення будь-кого з вказаних осіб до правоохоронних органів з приводу побоювання незаконного впливу з боку обвинуваченого. Такі ж самі обставини стосуються і експертів, оскільки всі висновки з проведених експертиз наявні в матеріалах кримінального провадження, яке на даний час перебуває у прокурора.

Водночас захисник звертає увагу, що ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, постійно проживає разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_19 та її дитиною ОСОБА_20 , 2019 року народження, по АДРЕСА_1 , має у власності житло, належним чином визначене місце реєстрації, стабільний дохід, вперше притягується до кримінальної відповідальності, офіційно працевлаштований на АТ "Марганецький ГЗК", та до теперішнього часу не звільнений із займаної посади. Крім того особи, які ще під час підготовчого судового засідання звертались до суду із заявами бути поручителями її підзахисного у разі зміни щодо нього запобіжного заходу, знову звернулися до суду з відповідними заявами по готовність поручитись за ОСОБА_7 та забезпечити його належну поведінку у разі зміни запобіжного заходу.

Разом з тим, зауважує, що хоча обвинувачений ОСОБА_7 і працював до обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте такий величезний визначений судом розмір застави у сумі 454 200 грн він не має можливості сплатити, у зв`язку з чим розмір застави підлягає зниженню.

З огляду на викладене апелянт стверджує, що тримання обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі не відповідає меті, з якою застосовується такий вид запобіжного заходу, суперечить практиці ЄСПЛ, вимогам Конвенції про захист прав людини та порушує право на свободу та особисту недоторканість.

Тому захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року та змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, і зменшити розмір застави до мінімального.

В апеляційних скаргах, поданих в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які є тотожними за своїм змістом та доводами, захисник ОСОБА_13 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю, необґрунтованістю, а а також порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності в матеріалах клопотання посилань на обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28, ч.2 ст.255, ч. 3 ст.307 КК не підтверджуються вагомими доказами, а клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу не відповідає вимогам ст.ст.184,199 КПК.

Вказує, що при розгляді клопотання суд не звернув уваги на доводи сторони захисту про наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків у виді постійного місця проживання, наявності членів родини, які перебувають на їх утриманні, неповнолітньої доньки та матері похилого віку у обвинуваченого ОСОБА_9 , а у обвинуваченого ОСОБА_8 рідної бабусі похилого віку, які мають хронічні захворювання та потребують стороннього догляду, а також погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 , якому в слідчому ізоляторі було встановлено діагноз псоріаз. Крім того, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 заставу, як альтернативний захід забезпечення кримінального провадження у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд залишив без уваги доводи сторони захисту про те, що попередніми рішеннями слідчих суддів Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2024 року (справа №202/16921/23) йому було визначено набагато менший розмір застави, а саме у розмірі 130 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 393 640 грн та який навіть в такому розмірі був непосильним тягарем для підзахисного, а на теперішній час взагалі погіршив його становище.

Водночас наголошує, що місцевий суд не надав правової оцінки на предмет відсутності в клопотанні будь-яких обставин щодо наявності великої ймовірності настання ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК, на які посилається прокурор, як на підставу продовження строку тримання під вартою, а також неможливості застосування до обвинувачених інших, альтернативних запобіжних заходів, аніж тримання під вартою.

Так, зазначені прокурором ризики, крім вищевказаних даних про особи обвинувачених, спростовуються тим, що ОСОБА_9 позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем останньої роботи на підприємстві, на якому він працював до травня 2023 року до моменту поки в підприємство не влучила ракета, раніше не судимий та навіть не притягувався до адміністративної відповідальності, в 2014 році проходив службу в рядах ЗСУ та приймав активну участь в АТО, де під час виконання бойового завдання отримав поранення кісті руки. В свою чергу обвинувачений ОСОБА_8 також раніше не судимий, проходив службу в ЗСУ та приймав активну участь в АТО. У той-же час матеріали клопотання та кримінального провадження не містять справжніх відомостей про свідків, оскільки останні засекречені, що значно знижує ймовірність вчинення обвинуваченими тиску на свідків у будь-який спосіб. До того ж напротязі всього строку тримання обвинувачених під вартою, стороною обвинувачення не встановлено жодних дій та/або спроб обвинувачених, які могли вказувати про їх наміри визначити справжні анкетні дані свідків та вчиняти будь-які інші дії з метою будь-якого фізичного чи психологічного тиску на останніх.

Таким чином, на переконання сторони захисту, ймовірність настання вищевказаних ризиків можливо нівелювати застосувавши до обвинувачених альтернативний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з обов`язковим носінням електронного засобу контролю.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з використанням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_2 , а до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з використанням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі, поданої в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_14 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Сторона захисту не погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його підзахисним, оскільки у поданому клопотанні прокурор тільки перераховує ризики, передбачені ст.177 КПК та жодним чином не обґрунтовує їх наявність і в чому конкретно вони полягають.

Крім того зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд не врахував положення ст.ст.183,194 КПК, практику ЄСПЛ, п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року "Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою", та заснував його виключно на власних доводах, а не на доводах клопотання прокурора, чим вийшов за межі своїх повноважень, адже задовольнив клопотання, у якому жодних доводів не наводилося.

Враховуючи вищевикладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року та постановити нову, якою змінити обвинуваченим запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за місцем реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_4 , для обвинуваченого ОСОБА_10 , та за адресою: АДРЕСА_5 , для обвинуваченого ОСОБА_11 .

Одночасно просить поновити йому строк на апеляційне оскарження. В обґрунтування зазначає, що в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали, а повний текст судового рішення було проголошено 06 листопада 2024 року та того-ж дня отримано ним через ЄСІТС. Тому, на переконання захисника, вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_12 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, просили скасувати ухвалу суду та змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на цілодобовий домашній арешт або зменшити розмір застави до мінімального;

- обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_13 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, просили скасувати ухвалу суду та застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з використанням електронного засобу контролю до обвинуваченого ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , а до обвинуваченого ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_6 ;

- обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх захисника ОСОБА_14 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити обвинуваченим запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації та проживання для обвинуваченого ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4 , для обвинуваченого ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_5 ,

- вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.2 ст.395 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвали слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Правило дотримання строку на оскарження ухвали слідчого судді з дня її оголошення, передбачене п.3 ч.2 ст. 395 КПК, надає потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Це правило чітко визначає як для осіб, так і для органів влади період, після закінчення якого контрольна функція суду не здійснюється.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності.

За змістом ч.1 ст.117 КПК строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Зазначені обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності) (див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява №32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).

Частиною 1 статті 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено.

При цьому Суд визначив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали можливість своєчасного звернення до суду у вищезазначений законом строк.

Як убачається з матеріалів контрольного кримінального провадження розгляд клопотань прокурора про продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалення місцевим судом оскаржуваної ухвали відбулися 01 листопада 2024 року. Натомість цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення.

Повний текст ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська був оголошений 06 листопада 2024 року без участі сторін. Строк подання апеляційної скарги спливав 06 листопада 2024 року, що свідчить про відсутність у захисника достатнього часу для ознайомлення з мотивами прийнятого судом рішення та підготовки і подання апеляційної скарги.

Враховуючи приписи п.3 ч.2 ст.395 КПК та вищенаведені правові позиції, як Об`єднаної палата ККС ВС, так і Першої судової палати ККС ВС, суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі наявні поважні причини, які унеможливили захисника ОСОБА_14 своєчасно звернутися з апеляційною скаргою до суду у визначений законом строк, а тому цей строк підлягає поновленню відповідно до приписів ч.1 ст.117 КПК.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, введений на території країни воєнний стан, встановлена ч.ч.1,2 ст.23, ст.224 КПК процедура отримання показань від осіб, які є свідками у цьому ж кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ризик впливу на свідків існує не лише на стадії зібрання доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних учасників провадження та дослідження їх судом, а також тривалість вчинення обвинуваченими інкримінованих їм кримінальних правопорушень (більше ніж вісім місяців).

Окрім того, місцевий суд врахував, що судовий розгляд триває, на даний час продовжується стадія дослідження письмових матеріалів справи, ще не допитано свідків та експертів, а вказані ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності до теперішнього часу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 триває, по справі ще не допитано усіх свідків та експертів, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на 60 днів, тобто до 30 грудня 2024 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 під вартою та відсутні підстави для застосування до них більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді домашнього арешту, або передання на поруки обвинуваченого ОСОБА_7 , на чому наполягає його захисник, оскільки вони не забезпечать їх належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 не порушує їх права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, посилання захисників на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, постійного місця реєстрації та проживання, стабільного доходу, офіційного місця роботи, відсутності судимостей, у обвинуваченого ОСОБА_9 родини та утриманців, матері похилого віку, яка потребує стороннього догляду, постійного місця проживання, відсутності судимостей, а у обвинуваченого ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, рідної бабусі похилого віку, яка має хронічні захворювання та потребує стороннього догляду, постійного місця проживання, відсутності судимостей, а також погіршення стану здоров`я, не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно них інших більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що вони можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, захисником ОСОБА_13 не було надано апеляційному суду підтверджувальних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я обвинувачений ОСОБА_8 не може утримуватися в умовах слідчого ізолятора.

Водночас щодо доводів захисника ОСОБА_13 про невідповідність клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою вимогам ст.ст.184,199 КПК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вони не є предметом апеляційного розгляду, а отже судом апеляційної інстанції не перевіряються.

У той-же час доводи захисника ОСОБА_13 щодо не підтвердження вагомими доказами обґрунтованості підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_9 , ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28, ч.2 ст.255, ч. 3 ст.307 КК, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Також, всупереч доводам апеляційних скарг захисників ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , інших даних про їх особи та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.117 та ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Клопотання захисника ОСОБА_14 - задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 - залишити без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2024 року, якою, зокрема, продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , строком на 60 днів, тобто до 30 грудня 2024 року включно та альтернативою внесення застави у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200,00 грн - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4