Провадження №11-кп/824/4395/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово безробітного, неодруженого, з повною середньою освітою, громадянина Республіки Узбекистан, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.447 КК України та призначено йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття його під варту.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду І-ї інстанції, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об?єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об?єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об?єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН №36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - №2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; №2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та №3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов?язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року №3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: - застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

Блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

-напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

-застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

-дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це с рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 та 2 ІІІ Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв?язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов?язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов?язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного, зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов?язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв?язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов?язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-Ф3). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов?язалася територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов?язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов?язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід?ємною складовою частиною України і В межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначенням міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає що дії російської федерації на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв?язання та ведення російською федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі і шляхом вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27.02.2014 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації та іноземних держав.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська російської федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

У зв?язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 №64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжено.

Починаючи з 24.02.2022 російська федерація щодня порушує правила ведення війни та масово чинить воєнні злочини.

Збройні сили російської федерації неодноразово завдавали ударів ракетними установками по цивільних аеродромах, важливих критичних об?єктах інфраструктури, житлових будинках, закладах охорони здоров?я, школах та інших цивільних об?єктах.

Крім того, починаючи з 24.02.2022 підрозділи збройних сил російської федерації та інші військові формування російської федерації здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. Також на стороні російської федерації беруть участь у зоройному конфлікті найманці приватних воєнних компаній (далі - ПВК).

Відповідно до ст. 47 Додаткового протоколу І 1977 р. до Женевських конвенцій про захист жертв війни, а також у Міжнародній конвенції про боротьбу з вербуванням, використанням, фінансуванням і навчанням найманців, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 4 грудня 1989 р. (ратифікована Постановою ВРУ від 14 липня 1993 р. N? 3381-XII), найманцем є особа, яка:

- спеціально завербована на місці або за кордоном, щоб битися у збройному конфлікті або у спільних насильницьких діях, спрямованих на повалення уряду чи інший підрив конституційного порядку держави або підрив її територіальної цілісності;

- беручи участь у таких діях, керується головним чином бажанням одержати значну особисту вигоду і яка спонукається до цього обіцянкою виплати або виплатою матеріальної винагороди;

- не є громадянином сторони, що перебуває в конфлікті, або держави, проти якої спрямовані спільні насильницькі дії;

- не є постійним жителем на території, яка контролюється стороною, що перебуває в конфлікті, або держави, проти якої спрямовані спільні насильницькі дії;

- не входить до особового складу збройних сил сторони, що перебуває у конфлікті, або держави, на території якої здійснюються спільні насильницькі дії;

- не надіслана державою для виконання офіційних обов?язків. Матеріальна винагорода найманцю, який бере участь у збройному конфлікті, характеризується тим, що вона дійсно була обіцяна стороною або за дорученням сторони, що перебуває в конфлікті, і за розміром істотно перевищує винагороду, що обіцяна чи сплачується комбатантам такого ж рангу і функцій, які входять до особового складу збройних сил даної сторони.

Так, 16.08.2022 ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання по АДРЕСА_2, в месенджері «Telegram» на телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із власного мобільного телефону знайшов оголошення про набір найманців до складу вказаної приватної військової компанії, про що повідомив ОСОБА_9 .

Згідно зазначеного оголошення за участь у війні в Україні було обіцяно грошову винагороду в сумі 1600 доларів США на місяць, а за участь в бойових діях на території України в сумі 4 тис. доларів США на місяць.

Цього ж дня ОСОБА_8 переслідуючи корисливий мотив, з метою вступу до ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » подзвонив з власного мобільного телефону за номером вказаним у зазначеному оголошенні « НОМЕР_1 », та в ході розмови із не встановленою в ході розслідування особою на ім?я ОСОБА_10 , отримав інструкції для вступу до вказаної ПВК та про необхідність приїзду для цього на полігон неподалік м. Тамбов російської федерації. Про вказані обставини ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 .

З метою реалізації злочинного умислу спрямованого на участь найманця на стороні російської федерації у збройному конфлікті на території України, достеменно знаючи що Україна є незалежною, самостійною, суверенною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, переслідуючи корисливий мотив,

18.08.2022 ОСОБА_8 , разом з ОСОБА_9 , виїхали з м. Грозний чеченської республіки до м. Тамбов російської федерації, де 19.08.2022 за попередньою домовленістю їх зустріла невстановлена досудовим розслідуванням особа із ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на ім?я « ОСОБА_10 » та відвезла їх на полігон « Тригуляй », що розташований в населеному пункті Тригуляй, Тамбовська область, російська федерація.

Наступного дня, тобто 20.08.2022, реалізуючи свій злочинний умисел на участь найманця у збройному конфлікті, воєнних діях, з метою спричинення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, одержання матеріальної вигоди, ОСОБА_8 добровільно підписав контракт на проходження військової служби в ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на посаді стрільця.

Відповідно до умов контракту ІНФОРМАЦІЯ_2» зобов?язувалось виплачувати ОСОБА_8 грошове забезпечення у розмірі 1600 доларів США в місяць, а у разі безпосереднього прийняття участі у бойових діях на лінії розмежування на території України у розмірі 4000 доларів США на місяць. Згідно умов контракту передбачалось страхування життя на суму 60 000 доларів США, яку у разі настанні страхового випадку може отримати будь-яка особа, яку вкаже підписант у контракті. У випадку поранення була передбачена страхова сума у розмірі від 5000 до 30000 доларів США (сума вираховувалась в залежності від тяжкості поранення).

В свою чергу ОСОБА_8 зобов?язався брати участь найманця на посаді стрілка в складі ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на стороні російської федерації в збройному конфлікті, воєнних діях на території України.

Цього ж дня, 20.08.2022 ОСОБА_8 зараховано до складу ІНФОРМАЦІЯ_2» в підрозділ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з позивним «ОСОБА_13», де останньому видали військову форму із знаками розрізнення-нашивками у вигляді латинської літери «V», а також зображенням голови вовка, після чого він почав проходити навчання з тактики та стратегії ведення бойових дій, застосування зброї, надання першої медичної допомоги. Навчання проводили інструктори з позивними «ОСОБА_14» та « ОСОБА_11 ».

28.08.2022 ОСОБА_8 , разом з іншими особами, які входили до складу підрозділу ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у межах загального плану захоплення території України, через територію Белгородської області російської федерації, незаконно прибув на тимчасово окуповану територію України в Донецькій області (точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), де отримав каску, бронежилет та зброю - автомат АК-12 та з цього ж дня до 05.09.2022 ОСОБА_8 продовжив проходити службу в складі ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Вранці 06.09.2022 ОСОБА_8 в складі підрозділу «ІНФОРМАЦІЯ_4» ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » під командуванням невстановленої особи з позивним « ОСОБА_12 » виїхав з місця тимчасової дислокації на окупованій території Донецької області на позиції ведення бойових дій поблизу АДРЕСА_3 , де будучи одягненим у військову форму, бронежилет та каску, маючи при собі автомат АК-12 розмістився у завчасно підготовленому окопі.

Наступного дня, 07.09.2022 близько 08 год. 00 хв., на вказані позиції ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » поблизу м. Ізюм Харківської області силами Збройних Сил України почався наступ. В цей час ОСОБА_8 та інші найманці підрозділу «ІНФОРМАЦІЯ_4» ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з використанням автоматів АК-12 та іншої вогнепальної зброї з метою утримання займаних позицій проводили стрільбу в напрямку військовослужбовців Збройних Сил України.

Близько 12 год. 00 хв. цього ж дня під натиском Збройних сил України ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , керівник підрозділу з позивним « ОСОБА_12 » та ще 2 найманців ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на автомобілі типу «пікап», намагалися покинути лінію зіткнення, однак ОСОБА_8 був затриманий військовослужбовцями Збройних Сил України.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , обвинувачується в участі найманця у збройному конфлікті, воєнних діях, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 447 Кримінального кодексу України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 4 ст. 447 КК України у виді 10 років позбавлення волі.

Такі вимоги мотивує тим, що посилання суду на ряд пом`якшуючих покарання обставин, а саме визнання ОСОБА_8 своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставним та не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а призначене судом покарання є невідповідним ступеню тяжкості та особі обвинуваченого через м`якість.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог поданої апеляційної скарги, думку захисника, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 447 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів вважає неспроможними.

Так, відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Вказаних вимог закону, місцевим судом дотримано в повній мірі.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений. Згідно ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання останнього, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушенняу виді 8 років позбавлення волі.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки призначене обвинуваченому покарання, є обґрунтованим, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Відтак, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість - є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне визнання обставинами, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дані пом`якшуючі обставини, з огляду на специфіку розгляду даного кримінального провадження, місцевим судом встановлено на підставі тих даних, про які прокурором зазначено в обвинувальному акті.

Доказів на спростування висновків місцевого суду прокурором в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 447 КК України - без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: