Провадження № 11-кп/824/697/2024 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

27 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_11 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року

ВСТАНОВИЛА:

Вироком у кримінальному провадженні №0006002 обвинуваченого:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Біла Церква Київської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за рахунок надання послуг з ремонту автомобілів, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України у редакції Закону №270-VI від 15.04.2008. Виправдано ОСОБА_9 за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України у редакції Закону №270-VI від 15.04.2008.

Цивільний позов залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що 29.11.2016 року о 22 год. ОСОБА_9 , знаходячись за місцем своєї роботи по АДРЕСА_2 , вирішив незаконно заволодіти автомобілем марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, належного потерпілому ОСОБА_10 , який був припарковий останнім на зазначеній території, де обслуговує транспортні засоби ОСОБА_9 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння автомобілем марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , з метою використання у власних цілях, ОСОБА_9 відчинив водійські двері, які були не зачиненими, сів до салону даного автомобіля, де за допомогою ключа від замку запалення, який йому цього ж дня передав потерпілий ОСОБА_10 з метою здійснення ремонту даного авто, запустив двигун та розпочав рух у напрямку масиву «Леваневського», в АДРЕСА_2 .

Після цього, ОСОБА_9 на автомобілі марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , залишив територію авто майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , і виїхав на автодорогу «Київ-Одеса», де не впоравшись із керуванням, допустив перекидання автомобіля та наїзду на дерево внаслідок чого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, з місця вчинення якої зник.

Внаслідок вказаних умисних дій ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 завдано майнової шкоди на загальну суму 125 130, 00 грн.

Таким чином ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, якщо воно завдало значної матеріальної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення поза межами розумних сумнівів не доведено, що в момент отримання від потерпілого автомобіля разом з ключем та документами, обвинувачений мав умисел незаконно заволодіти транспортним засобом і вчиняв для цього відповідні активні дії.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду щодо ОСОБА_9 скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вказує, що суд при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 не дотримався вимог ст. 94 КПК України та прийшов до передчасного висновку про його невинуватість у вчиненні злочину без належної перевірки та оцінки всіх зібраних у провадженні доказів у їх сукупності. Зокрема, суд безпідставно відхилив показання потерпілого в тій частині, що він не надавав дозволу обвинуваченому на виїзд автомобілем за межі ремонтної території. Також у вироку відсутні висновки суду про те, чому суд відкинув показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та не надав їм належної правової оцінки, не взято до уваги також показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Крім того, судом не надано оцінку доказу - роздруківці з відомостями про зв`язок абонента телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар» з мобільного телефону № НОМЕР_2 , який на момент вчинення злочину перебував у користуванні обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких наводячи обґрунтування просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурора та потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, думки обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

У Постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №712/13361/15 зазначено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначені вимоги закону та роз`яснення Верховного Суду в повній мірі враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто за недоведеністю, що в його діянні є склад даного кримінального правопорушення, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив зібрані у справі докази, проаналізував їх та надав їм належну оцінку.

Як вбачається з висунутого обвинувачення, 29.11.2016 року о 22 год. ОСОБА_9 , знаходячись за місцем своєї роботи по АДРЕСА_2 , вирішив незаконно заволодіти автомобілем марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, належного потерпілому ОСОБА_10 , який був припарковий останнім на зазначеній території, де обслуговує транспортні засоби ОСОБА_9 . З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння автомобілем марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , з метою використання у власних цілях, ОСОБА_9 відчинив водійські двері, які були не зачиненими, сів до салону даного автомобіля, де за допомогою ключа від замку запалення, який йому цього ж дня передав потерпілий ОСОБА_10 з метою здійснення ремонту даного авто, запустив двигун та розпочав рух у напрямку масиву «Леваневського», в АДРЕСА_2 . Після цього, ОСОБА_9 на автомобілі марки «Mercedes Benz Sprinter», моделі 210 D, д.н.з. НОМЕР_1 , залишив територію авто майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , і виїхав на автодорогу «Київ-Одеса», де не впоравшись із керуванням, допустив перекидання автомобіля та наїзду на дерево внаслідок чого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, з місця вчинення якої зник. Внаслідок вказаних умисних дій ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 завдано майнової шкоди на загальну суму 125 130, 00 грн.

Таким чином ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Разом з тим, з аналізу всіх досліджених судом першої інстанції доказів, які ретельно викладені у вироку, та яким надана належна оцінка, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність того, що ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений свою вину не визнав, та дав показання, що він надає послуги з ремонту автомобілів як фізична особа за адресою по АДРЕСА_2 та працює разом зі своїм братом. 29 листопада 2016 року йому зателефонував ОСОБА_17 , який раніше вже неодноразово звертався до нього і повідомив, що необхідно відремонтувати автомобіль та повідомив, що приблизно відома причина поломки. Того ж дня, приблизно о 17- 18 год. ОСОБА_17 прихав на автомобілі. ОСОБА_9 поверхово оглянув автомобіль, оскільки займався в той час ремонтом іншого автомобіля. Після цього потерпілий залишив документи, ключі, кошти в сумі 2000 грн. завдатку та здійснення перевірки двигуна і поїхав. Автомобіль залишив біля приміщення, оскільки в середині в той час перебував інший автомобіль, по якому проводились ремонтні роботи. Стверджує, що з потерпілим не узгоджували питання щодо необхідності виїзду на його автомобілі для виконання чи пов`язаних з виконанням ремонтних робіт. Це питання розумілося само собою, що у разі такої потреби ОСОБА_9 міг виїхати на автомобілі для його діагностики чи для заїзду на інше СТО. Оскільки була необхідність детально оглянути автомобіль, обвинувачений вирішив проїхатись на ньому по місту, за одно підвезти брата додому. Рухаючись по місту Біла Церква обвинувачений зупинився на масиві ОСОБА_18 біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оглянув автомобіль виявив причину поломки і вирішив проїхати назад через автодорогу «Київ-Одеса». Рухаючись по даній автодорозі не справився з керуванням та потрапив у ДТП. Після ДТП він залишив автомобіль на місці і пішов до місця своєї роботи. Вранці приблизно о 6 годині зателефонував потерпілому ОСОБА_19 та повідомив про дорожньо-транспортну пригоду. Визнає що своїми діями заподіяв матеріальної шкоди потерпілому у зв`язку з чим визнає цивільний позов на суму 149 314 грн. 37 коп., в частині стягнення моральної шкоди не визнає.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні дав суду показання відповідно до яких з ОСОБА_9 він познайомився у 2012 році, оскільки той ремонтував автомобілі. У листопаді 2016 року він звернувся до ОСОБА_9 з приводу ремонту автомобіля марки «Мерседес», який належав його батьку ОСОБА_12 та яким той не користувався. 29.11.2016 року він приїхав з АДРЕСА_2 . Там перебував ОСОБА_9 і його помічник. Довгий мав розібрати двигун і відвезти його на діагностичну станцію для виявлення мікротріщин. Ця робота виїзд автомобіля не передбачала. Потерпілий залишив автомобіль, ключі до замка запалювання та на прохання ОСОБА_9 реєстраційний талон на цей автомобіль на випадок перевірки правоохоронними органами. Наступного дня обвинувачений йому зателефонував та повідомив, що на цьому автомобілі він перевернувся на «Одеській трасі» біля шинного заводу. Потерпілий разом з товаришем приблизно о 10 год. приїхав за адресою АДРЕСА_2 , але там нікого не було. Пізніше на місці ДТП на запитання навіщо обвинувачений узяв автомобіль, ОСОБА_9 пояснив, що хотів завезти батькам у село картоплю, однак у салоні автомобіля картоплі не було. Вказав, що коли залишав автомобіль то при цьому був присутній ОСОБА_20 не обговорювали, що ОСОБА_9 мав виїжджати на ньому будь-куди. ОСОБА_9 також не запитував дозволу на виїзд автомобілем.

Під час допиту свідка ОСОБА_21 потерпілий зазначив, що не надавав дозволу на те, щоб ОСОБА_9 виїздив автомобілем на інші СТО, оскільки орієнтована причина поломки вже була визначена і для цього необхідно було розібрати двигун. Вважає показання свідка ОСОБА_21 неправдивими, оскільки його не було тоді, коли потерпілий пригнав автомобіль і вони не обговорювали з обвинуваченим, що той має їхати автомобілем кудись, оскільки причина поломки вже була визначена самим ОСОБА_9 коли він приїхав автомобілем.

Після показань обвинуваченого потерпілий ОСОБА_10 на уточнююче запитання головуючого підтвердив показання обвинуваченого, що з ним не узгоджували питання щодо необхідності виїзду на його автомобілі пов`язаного з виконанням ремонтних робіт і що у разі такої потреби ОСОБА_9 міг виїхати на автомобілі для його діагностики чи для заїзду на інше СТО.

На уточнююче питання прокурора потерпілий зазначив, що залишив документ на автомобіль на той випадок, якщо буде перевірки поліції, щоб не було проблем у обвинуваченого однак при цьому зазначив, що про те, що документи знаходяться в автомобілі він ОСОБА_9 не повідомив. І лише коли той зателефонував потерпілому вже після того як той від`їхав, то він сказав, де в автомобілі лежать документи.

Крім того, судом першої інстанції проведено допит свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 та досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази на обґрунтування доведеності вини ОСОБА_9 зокрема: протокол тимчасового доступу до речей і документів від 30.05.2017 (а.с. 182 т.1); копії матеріалів справи про вчинення ОСОБА_9 адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, (а.с. 183-192 т.1), (а.с. 184 т.1); протокол тимчасового доступу до речей і документів від 19.10.2017, (а.с. 193 т.1); роздруківку з відомостями про зв`язок абонента телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар» з мобільного номеру телефону № НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_9 (а.с. 197-202 т. 1); висновок експерта № 19/111/12-183 від 19.04.2017, (а.с. 207-219 т.1); протокол огляду місця події від 31.12.2016, з фототаблицею до нього (а.с. 4-13 т.2).

Дослідивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці докази не доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Погоджується з такими висновком і колегія суддів апеляційного суду.

Так, відповідно до п. 15 роз`яснень, викладених у постанові Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 (зі змінами від 19 грудня 2008 року) незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Поміж тим, на переконання колегії суддів, стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не представлено об`єктивних даних, які б вказували на наявність у ОСОБА_9 умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом чи вчинення ним активних дій щодо цього, такі не здобуто і в ході апеляційного розгляду.

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 надали суду показання про те, що вони як поліцейські приїздили на виклик у зв`язку із заволодінням транспортного засобу, застали там заявника, через деякий час приїхав майстер, його пояснення не пам`ятають. Свідок ОСОБА_14 підтвердив лише, що приїздив разом із потерпілим за автомобілем. Свідок ОСОБА_22 бачив потерпілого, який залишив автомобіль на ремонт, при цьому розмови між ними не було. Свідок ОСОБА_13 показав, що разом з потерпілим пригнав автомобіль на ремонт, що підтвердив і свідок ОСОБА_21 .

Надані стороною обвинувачення письмові докази також не підтверджують вини ОСОБА_9 у інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Досліджені копії матеріалів справ про вчинення ОСОБА_9 адміністративних правопорушень є характеризуючими даними про його особу.

Дані роздруківки з відомостями про зв`язок абонента телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар» з мобільного номеру телефону № НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_9 підтверджують переміщення обвинуваченого по місту, що не заперечував і сам обвинувачений з огляду на необхідність ремонту автомобіля.

Протокол огляду автомобіля транспортного засобу від 31.12.2016 року підтверджує проведення огляду такого автомобіля та виявлення на ньому певних пошкоджень.

Висновок експерта №19/111/12-183 від 19.04.2017 доводить вартість транспортного засобу, матеріальний збиток від його пошкодження та вартість ремонту.

Таким чином, твердження обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкримінованого йому злочину, в суді першої інстанції стороною обвинувачення не спростовані. Усі надані стороною обвинувачення докази не містять будь-яких даних, які поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

З огляду на відсутність у кримінальному провадженні достовірних, належних і допустимих доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному кримінальному провадженні не доведено, що ОСОБА_9 вчинив злочин, у якому він обвинувачується, і можливість отримання доказів вчинення ним даного злочину вичерпана. Оскільки надані стороною обвинувачення докази не підтверджують обвинувачення, а усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого, що передбачено ст. 62 Конституції України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виправдання ОСОБА_9 через недоведеність вчинення ним злочину, в якому він обвинувачується.

За наведених обставин, є безпідставними доводи прокурора про протиправність дій обвинуваченого та розуміння ним вчинення відносно потерпілого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Зокрема, стороною обвинувачення не доведено, що в обвинуваченого був умисел на заволодіння транспортним засобом. Наведене заперечувалось обвинуваченим, а потерпілим підтверджено, що він надав обвинуваченому автомобіль для ремонту з ключами та документами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суб`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, становить прямий умисел, тобто особа розуміє, що протиправно заволодіває транспортним засобом, усвідомлює суспільну небезпеку цього діяння і бажає його вчинити.

До того ж, виходячи з вимог ч. 2 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта і виключно прокурор може змінити обвинувачення чи висунути додаткове обвинувачення.

При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 20 квітня 2017 року у справі № 5-465кс(15)16, у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити докази, в тому числі прослухати запис судового засідання в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, наведені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доказів, які б дозволили колегії суддів апеляційного суду дійти висновку, що вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Враховуючи те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя