Дата документу 03.09.2024 Справа № 317/7435/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/981/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/7435/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 18 червня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Пологи Запорізької області, зареєстрованого місця проживання не має, проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

04.11.2023 року у вечірній час (точний час не встановлений) ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІХ та, в подальшому, продовжено відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», діючи з корисливих мотивів, через незачинену хвіртку проник на огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав мотокосу, яка належить ОСОБА_9 , після чого залишив місце вчинення злочину з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 2091 гривень 00 копійок.

Крім того, 13.11.2023 року у вечірній час (точний час не встановлений) ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу через незачинену хвіртку проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , після чого шляхом зняття скла вікна проник у приміщення будинку, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_8 , після чого залишив місце вчинення злочину з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму 3000 гривень 20 копійок.

Крім того, 14.11.2023 року у ранковий час (точний час не встановлений) ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу через незачинену хвіртку проник на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , після чого шляхом зняття скла вікна проник у приміщення будинку, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав тепловентилятор, який належить ОСОБА_10 , після чого залишив місце вчинення злочину з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 на суму 884 гривень 10 копійок.

Крім того, 25.11.2023 року у вечірній час (точний час не встановлений) ОСОБА_8 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, будучи особою раніше судимою за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_4 , в ході спілкування з ОСОБА_11 , шляхом зловживання довірою, під приводом використання телефону в якості ліхтарика, отримав від ОСОБА_11 мобільний телефон, з сім картою мобільного оператора «Київстар», тим самим заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою. В подальшому ОСОБА_8 розпорядився майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 4107 гривень 08 копійок.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло (по епізоду крадіжки у ОСОБА_9 - з проникненням у сховище), вчинене в умовах воєнного стану; за ч.2 ст.190 КК як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Йому призначено покарання:

- за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі;

- ч.2 ст.190 КК у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 22.06.2021 року, призначивши остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, призначивши ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що не врахував наявність двох пом`якшуючих покарання обставин - щирого каяття та збігу тяжких особистих та сімейних обставин обвинуваченого, які полягали в тому, що ОСОБА_8 , вийшовши з місць позбавлення волі, опинився без будь-яких засобів існування (його нікуди не брали на роботу, були відсутні знайомі, які могли б допомогти, крім того, дуже важко хворів його батько). Вказав, що потерпілі не наполягали на суворому покаранні. Також зазначив, що на розгляді у Верховній Раді перебуває законопроект щодо декриміналізації крадіжок, що може суттєво вплинути на зменшення кримінального покарання ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, вказавши, що набрав чинності закон про декриміналізацію крадіжок; прокурора, яка зазначила, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_8 винуватим за епізодами скоєння крадіжок у потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині закриттю на підставі п.41 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку з декриміналізацією відповідно до ЗУ №3886-IX, в решті вирок суду слід залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року №3886-IX, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч.2 ст.51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч.1 ст.5 КК).

Відповідно до ч.2 ст.5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Крім того, частиною 3 вказаної статті визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тому наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК, за епізодами викрадення майна: 04.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_9 на суму 2091 грн. 00 коп.; 13.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_8 на суму 3000 грн. 20 коп.; 14.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_10 на суму 884 грн. 10 коп., та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК, за епізодом заволодіння майном 25.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_11 на суму 4107 грн. 08 коп.

Таким чином, на момент набрання чинності Закону №3886-IX від 18.07.2024 року кримінально караним діянням залишилось таємне викрадення чужого майна (крадіжка), мінімальна вартість якого становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день вчинення злочинів ОСОБА_8 складало 2684 грн.

З огляду на викладене дії ОСОБА_8 за епізодами викрадення майна 04.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_9 та 14.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_10 підпадають під ознаку адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ст.51 КУпАП.

Положення п.41 ч.1 ст.284 КПК регламентують, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, враховуючи імперативність вимог ч.3 ст.479-2 КПК, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК за епізодами викрадення майна 04.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_9 та 14.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_10 підлягає закриттю на підставі п.41 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Що стосується апеляційних доводів та вимоги захисника, то з огляду на вищезазначене, апеляційному перегляду підлягає оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК за епізодом викрадення майна 13.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_8 та за ч.2 ст.190 КК за епізодом заволодіння майном 25.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_11 .

При цьому, вважати, що обвинуваченому судом першої інстанції було призначено суворе покарання, на що посилається апелянт у своїх доводах, у колегії суддів підстави відсутні, з врахуванням наступного.

Так, ст.50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_8 за ч.4 ст.185, ч.2 ст.190 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно зі ст.12 КК є тяжким та нетяжким, прийняв до уваги особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочини під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, негативно характеризуються за місцем проживання. До обставин, які пом`якшують покарання, судом віднесено те, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Саме з врахуванням зазначеного, суд і дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання у межах санкцій ч.4 ст.185, ч.2 ст.190 КК, з урахуванням положень ч.1 ст.70, ст.71 КК.

Таке покарання, на спростовування доводів захисника, колегія суддів вважає справедливим, та таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується апеляційних доводів захисника про те, що у суду були підстави для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі, звертаючись до апеляційного суду з вимогою щодо призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК, захисник зазначав про те, що при призначенні обвинуваченому покарання, судом не було враховано його щирого каяття.

Однак, колегія суддів зауважує, що щире каяття було визнано судом як пом`якшуюча покарання обставина, що знайшло своє відображення в оскаржуваному вироку та послугувало підставою для призначення мінімального покарання за більш тяжкий злочин, визначений санкцією ч.4 ст.185 КК, з урахуванням положень ч.1 ст.70, ст.71 КК.

Що стосується доводів захисника про те, що суд не врахував в якості пом`якшуючої покарання обставини вчинення обвинуваченим злочинів внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, які полягали в тому, що ОСОБА_8 , вийшовши з місць позбавлення волі, опинився без будь-яких засобів існування (його нікуди не брали на роботу, були відсутні знайомі, які могли б допомогти, крім того, дуже важко хворів його батько), а також позицію потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів.

Таким чином, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які залишились поза увагою суду першої інстанції та які б свідчили про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 несправедливого покарання.

Колегія суддів, всупереч доводів захисника, вважає, що в цій частині судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його зміни відсутні, у зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК за епізодом викрадення майна 13.11.2023 року у потерпілої ОСОБА_8 та за ч.2 ст.190 КК за епізодом заволодіння майном 25.11.2023 року у потерпілого ОСОБА_11 слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 18 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 і потерпілого ОСОБА_10 скасувати.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 в цій частині на підставі п.41 ч.1 ст. 284 КПК України закрити у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4