ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/314/24 Справа № 695/2963/24 Категорія:ст. 171 КПК УкраїниДоповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючоїОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретар учасники справи адвокат ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 серпня 2024 року про накладення арешту на майно,

в с т а н о в и в:

Прокурор Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження № 0000401 від 05.08.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Просив суд накласти арешт на автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 та надати розпорядження про можливість вилучення до майданчику тимчасового тримання автомобілів Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Січова, 3.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 серпня 2024 року клопотання прокурора задоволено частково.

У кримінальному провадженні №0000401 від 05.08.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, накладено арешт в частині заборони відчуження будь-яким способом на автомобіль, вилучений в ході огляду місця події по вул. Богодухівській у м. Золотоноша Черкаської області 04.08.2024 року в період часу із 21 год. 30 хв. по 21 год. 45 хв., марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , належний користувач: ОСОБА_7 , до його скасування у встановленому КПК України порядку.

Автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN НОМЕР_2 , передано ОСОБА_7 , на відповідальне зберігання і користування під розписку та заборонено відчуження даного транспортного засобу будь-яким способом, його приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт до закінчення кримінального провадження і вирішення справи по суті.

Попереджено ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що матеріали клопотання про арешт майна вказують, що вказане майно може зберігати на собі сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на його відповідність ст. 98 КПК України. Проте, дізнавачем не доведено необхідності більш сурового способу забезпечення кримінального провадження, а тому суд прийшов до висновку про необхідність накладення арешт на автомобіль шляхом встановлення заборони його відчуження будь-яким способом, без встановлення обмеження права ним користування, що буде необхідним та достатнім заходом забезпечення кримінального провадження.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді від 08.08.2024 року та постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Зазначає, що у слідчого судді не було достатньо підстав для задоволення клопотання про арешт, оскільки орган досудового розслідування не надав до суду достатні докази, які вказують на те, що накладення арешту на зазначене майно є співмірним обмеженням права власності ОСОБА_6 .

Крім того, кримінальне провадження в рамках якого накладено арешт, зареєстровано за відсутності події кримінального проступку.

ОСОБА_6 не є підозрюваним в кримінальному провадженні, його майно не може підлягати спеціальній конфіскації або конфіскації.

Слідчим суддею не враховано наслідки арешту майна для власника та третіх осіб, чим було порушено вимоги ст. 174 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Задовольняючи частково клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя прийшов до висновку, що матеріали клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали вказують, що вище зазначене майно може зберігати на собі сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на його відповідність ст. 98 КПК України.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком слідчого судді, виходячи з наступного.

Встановлено, що СВ Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області за процесуального керівництва Золотоніської окружної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000401, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Під час проведення огляду місця події 04.08.2024 року на узбіччі дороги вул. Богодухівська у м. Золотоноша органами досудового розслідування було виявлено та вилучено автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 », VIN НОМЕР_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 та перебуває у користуванні ОСОБА_7 .

Постановою дізнавача СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області від 05.08.2024 року виявлений та вилучений транспортний засіб визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У клопотанні прокурор вказує на необхідність збереження речових доказів з метою недопущення їх зміни, втрати, заволодіння. Разом з тим, клопотання прокурора зводиться до формального перелічення правових підстав для застосування такого заходу, без належного обґрунтування, доведення такої необхідності.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Прокурором як під час розгляду клопотання слідчим суддею, так і під час апеляційного розгляду не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а тому колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна.

Рішення слідчого про визнання вилученого майна речовим доказом у цьому кримінальному провадженні, на що є посилання у клопотанні прокурора, не може бути безумовною підставою для арешту майна.

Також підстав стверджувати, що вилучений транспортний засіб відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК, та є знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, зберіг на собі його сліди, наразі не має, та прокурором у судовому засіданні не зазначено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стандарт доказування при розгляді клопотання про арешт майна передбачає, крім доведення передбачених КПК України підстав для такого арешту, також доведення слідчим та прокурором існування фактів чи інформації, які б переконали стороннього об`єктивного спостерігача, що могло бути вчинено конкретний злочин.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийти до переконання, що такий ступінь втручання держави у права та свободи власника майна відповідає потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах не порушує справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не повністю дотримані вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя необґрунтовано наклав арешт на автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. « НОМЕР_1 » шляхом заборони відчуження будь-яким способом, який вилучено 04.08.2024 року в ході огляду місця події

Не погоджуючись із висновком слідчого судді, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування не доведено, яке саме відношення має вищевказаний автомобіль до кримінального провадження, які саме обставини можуть бути встановлені внаслідок накладення на нього арешту, тобто не доведено, що вказане майно підпадає під критерії, визначені ст. 98 КПК України. При цьому колегія суддів також зазначає, що вказаний транспортний засіб належать особі, дані про причетність якої до кримінально-караного діяння матеріали судового провадження не містять.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 171, 392, 404, 405, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 серпня 2024 року скасувати та прийняти нову ухвалу.

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: