Справа № 347/2014/24
Провадження № 1-кс/347/571/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м.Косів

Слідчий суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря с/з ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 , на бездіяльність Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань

в с т а н о в и в :

Стислий виклад доводів скарги.

19.08.2024 року ОСОБА_3 звернувся в Косівський районний суд з скаргою на бездіяльність Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області щодо невнесення відомостей за фактом вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_3 ствердив, що звертався із заявами №3498, №3496 до Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області про внесення до ЄРДР вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_4 , за втручання в діяльність працівника правоохоронного органу, працівника виконавчої служби згідно ч.1 ст. 343 КК України.

Проте листом №6869/108/53/01-2024 від 29.07.2024 року ОСОБА_3 було проінформовано про відмову в задоволенні заяви про внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 343 КПК України.

У зв`язку з цим, ОСОБА_3 просив його скаргу задовольнити, та зобов`язати Косівський РВП ГУНП в Івано-Франківській області внести відомості в ЄРДР за його заявами №№3496, 3498 від 23.07.2024 року.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав в повному обсязі, та висловив доводи аналогічні письмовій скарзі. Додатково сказав, що у Косівському ВДВС перебуває на виконанні рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості. В процесі виконання вказаного рішення суду працівниками Косівського ВДВС проводились виконавчі дії, щодо опису майна належного ОСОБА_3 . При цьому при проведенні опису майна, присутніми були стягувач ОСОБА_4 , працівники виконавчої служби, та працівники Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. ОСОБА_3 ствердив, що при проведенні вказаної виконавчої дії боржник ОСОБА_4 поводила себе зухвало, та вказувала, що робити працівниками виконавчої служби, яке майно описувати. Також, в житловому будинку, де проводився опис майна, проживають внутрішньо-переміщені особи, однак ОСОБА_4 без дозволу заходила в їх кімнати.

Також ОСОБА_3 ствердив, що звертався з відповідними зверненнями до виконавчої служби, працівників РВП ГУНП, в ДБР, однак всі органи обмежились скеруванням його заяв у Косівський РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

ОСОБА_3 просив його скаргу задовольнити в повному обсязі.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв. Натомість з Косівського РВП ГУНП надійшли перевірочні матеріали за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 . Однак неявка слідчого, на переконання слідчого судді, не перешкоджає розгляду скарги.

У письмовому листі, слідчий висловив позицію, що заява ОСОБА_3 щодо порушень бюджетного законодавства виявлених під час ревізії Косівської міської ради не містить фактичних даних, конкретизованих відомостей, які підтверджують реальність настання конкретної події злочину.

Заслухавши доводи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали скарги та перевірочні матеріали слідчий суддя доходить такого висновку.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.08.2024 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 21.08.224 року.

21.08.2024 року розгляд скарги відкладено, у зв`язку з невиконанням ухвали про витребування документів на 28.08.2024 року.

28.08.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з надходженням заяви про відвід слідчій судді, на 02.09.2024 року.

02.09.2024 року, 05.09.2024, 19.09.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою скаржника.

19.09.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з клопотанням скаржника, на 02.10.2024 року.

Мотивована оцінка слідчого судді, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення скарги.

Так, слідчим суддею встановлено, що 17.06.2024 року адвокат ОСОБА_5 , що діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення злочину. Вказана заява була зареєстрована в ІТС «ІПНП» Косівського РВП (ЄО) за № 2835 від 18.06.2024 року.

Заява ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення була обґрунтована тим, що на його думку при вчиненні працівниками Косівського ВДВС виконавчих дії щодо примусового виконання судового рішення, ОСОБА_4 як стягувач у виконавчому провадженні, вчиняла вплив на дізнавача, працівників виконавчої служби, та втручалася в їх діяльність безпосередньо при виконанні ними службових обов`язків. Свідком вчинення таких протиправних дій ОСОБА_4 був ОСОБА_6 , який проживає як внутрішньо-переміщена особа за адресою, за якою проводились виконавчі дії, і фіксував всі дії з проведення опису майна на відеозапис.

У зв`язку з цим, ОСОБА_3 просив внести відомості в ЄРДР за ч.1 ст. 343 КК України за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ст. 343 КК України.

Частиною 1 ст. 303 КПК України визначений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є предметом оскарження в порядку ст. 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 год. після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Що стосується думки ОСОБА_3 щодо імперативного обов`язку виконання слідчим, прокурором вимог частини 1 статті 214 КПК при отриманні заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення то суд зауважує наступне.

Як вірно зауважив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) у Листі від 12.01.2017 N 9-49/0/4-17) "Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування", питання правової оцінки заяви чи повідомлення на предмет обґрунтованості викладених у них відомостей, що свідчать саме про кримінальне правопорушення, є складним і неоднозначним, і воно характеризує стан судової практики розгляду аналізованої категорії скарг.

Так, "у слідчій і в судовій практиці щодо цього питання є щонайменше два підходи. Згідно з першим передбачається так зване автоматичне внесення відомостей про кримінальне правопорушення, якщо такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення. Цей підхід не передбачає оцінки відповідної заяви чи повідомлення на предмет того, що викладені відомості дають підстави констатувати певні ознаки складу злочину. У свою чергу, другий підхід не передбачає автоматичного внесення відомостей, викладених у будь-яких заявах чи повідомленнях - вносяться лише визначені як такі, що, на думку суб`єкта, який їх вносить, дійсно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення". ВССУ, наводячи приклад, що в окремих випадках слідчі судді перевіряють не лише факт реагування чи не реагування на заяву про кримінальне правопорушення, а й здійснюють аналіз причин, внаслідок яких належне реагування не було забезпечено, категорично не заперечував можливість такої судової практики.

Перший підхід, по суті є формальним, і полягає у тому, що будь-яка заява (повідомлення), що має назву (якщо це письмовий документ) чи якщо його так називає заявник (в усній формі) "заява (повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення" абсолютно незалежно від змісту такого повідомлення, мають спричиняти внесення уповноваженими особами (слідчим чи прокурором) відомостей з такої заяви (повідомлення) до ЄРДР та початок досудового розслідування.

Для Суду очевидно, що обрання такого формального підходу спричиняє ряд негативних наслідків як для держави та суспільства, так і для окремих людей, і може в окремих випадках зумовлювати внесення до ЄРДР явно недоречних відомостей (наприклад, у разі якщо така заява не містить взагалі жодних даних окрім назви; у разі якщо в ній йдеться про очевидно правомірну поведінку тих чи інших осіб; у разі, якщо в заяві не зазначається яке саме кримінальне правопорушення скоєно (навіть не йдеться про його родову приналежність); у разі, якщо йдеться про події які взагалі відбуваються поза волею людини тощо).

У зв`язку із цим Суд дотримується іншого підходу - змістовного. Такий підхід базується на нормах чинного законодавства виходячи з наступного.

Кримінальний Кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням (частина 1 статті 1 КК). Для здійснення цього завдання Кримінальний Кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (частина 2 статті 1 КК). Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (частина 1 статті 11 КК).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК).

Стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання вказаних завдань і покликана, з одного боку, забезпечити рішуче оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого - виключити незаконне і необґрунтоване залучення громадян в орбіту кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

Чинним КПК закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки). Так, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 1 статті 214 КПК). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 2 статті 214 КПК).

Проте така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Так, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про: (1) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; (2) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (пункти 4, 5 частини 5 статті 214 КПК).

Таким чином, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами Єдиного реєстру досудових розслідувань такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті Кримінального кодексу України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною у згаданому Узагальненні ВССУ N 9-49/0/4-17 від 12.01.2017, за якою КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень. Вказана інформація необхідна для (1) визначення того, що ставиться питання про вчинення саме кримінального правопорушення, та (2) можливості спрямувати орган досудового розслідування на його розкриття, зібрання відповідних доказів.

Якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що (1) обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або (2) в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР. Такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 від 17.06.2020, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що "встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту". Також і Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа N 761/20985/18, провадження N 51-8007км18) наголосив: "...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин...".

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 818/1526/18, у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 30.09.2021 в справі № 556/450/18 підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Тобто для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо).

При цьому слідчий суддя зауважує, що такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації такого діяння саме як кримінального правопорушення за певною статтею Кримінального кодексу України.

Висновки суду за результатами розгляду скарги.

Слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві ОСОБА_3 достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що було вчинено кримінальне правопорушення.

На вимогу суду, Косівським РВП ГУНП в Івано-Франківській області було надано перевірочний матеріал №1149 за заявою ОСОБА_3 . У перевірочному матеріалі містяться копії заяв поданих адвокатом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 про вчинення злочину, адресовані Косівському РВП ГУНП, Івано-Франківській обласній прокуратурі, Львівському територіальному управлінню НАБУ.

Вказані заяви були направлені за підслідністю для перевірки до Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. За фактом перевірки вказаних заяв, складно довідку про відсутність ознак кримінального правопорушення.

При цьому слідчий суддя, заважує, що між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існують неприязні відносини, через численні судові спори, та постановлені з приводу цього судові рішення. Згідно перевірочного матеріалу слідчим суддею встановлено, що працівниками Косівського ВДВС у Косівському районі, проводились виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення, про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів. ОСОБА_4 є стягувачем у виконавчому провадженні, оскільки саме на її користь ухвалено судове рішення. Також слідчим суддею встановлено, що при проведенні виконавчих дій, були залучені працівники Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області для забезпечення охорони та громадського порядку при проведенні виконавчих дій за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується постановою від 05.06.2024 року, ВП № 63440008. Вказаний факт, а саме проведення виконавчих дій із залученням працівників правоохоронного органу підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_3 .

Про проведення виконавчих дій ОСОБА_3 повідомлявся у встановленому порядку, про, що в матеріалах справи є підтвердження надсилання письмового повідомлення.

Отже, дослідивши зміст скарги, та перевірочні матеріали, слідчий суддя констатує той факт, що фактично скарга ОСОБА_3 зводиться до незгоди і проведенням державним виконавцем виконавчих дій щодо опису майна. В судовому засіданні ОСОБА_3 ствердив, що звертався з відповідними письмовими листами на дії виконавців, однак всі органи обмежувались лише відписками.

Проте, слідчий суддя зауважує, що в даному випадку, ОСОБА_3 , як особа боржник, який не погоджується з проведенням виконавчих дій, в праві вернутися з відповідною скаргою на дії державного виконавця в порядку цивільного судочинства. Однак таких дій ОСОБА_3 вчинено не було.

Крім того, у назві заяви, ОСОБА_3 зазначає про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 343 КПК України посадовими особами Косівського відділу державної виконавчої служби, а вже у резолютивній частині заяви, вказує, про вчинення злочину, а саме незаконного впливу ОСОБА_4 , яка не є працівником ВДВС.

Також слідчий суддя звертає, що працівники виконавчої служби, вправі самостійно реагувати, у випадку втручання у їх діяльність під час виконання ними своїх повноважень.

Проте будь якої інформації, про те, що дійсно хтось чинив тиск на працівників виконавчої служби, чи втручався в їх діяльність, матеріали справи не містять.

Наявні в перевірочному матеріалі три диски, є фактично копіями один одного та містять однакову кількість (8) тотожних коротких відеофайлів, із записом проведення державним виконавцем Косівського відділу ДВС ОСОБА_8 з участю заступника начальника відділу ОСОБА_9 виконавчих дій по огляду і частковому опису майна (речей) наявному у житловому приміщенні садиби ОСОБА_3 . Серед присутніх осіб, є також і ОСОБА_4 , яка дійсно оглядає майно разом із державним виконавцем, та здійснює вибіркову фотофіксацію майна наявного у житлових кімнатах приміщення. ОСОБА_4 в ході таких дій запропонувала проживаючим у вказаних кімнатах внутрішньо-переміщеним особам написати відповідну заяву та взяти наявне у кімнатах їх проживання майно боржника ОСОБА_3 на зберігання, від чого останні відмовились.

Отже підсумовуючи вищевикладене, слідчий суддя, вважає, що зміст заяви ОСОБА_3 містить виклад норм КПК України, які регулюють процесуальні строки розгляду заяви. Однак в такій заяві відсутні достатні фактичні дані, для внесення відомостей до ЄРДР.

Заява ОСОБА_3 містить незгоду із діями проведеними працівниками виконавчої служби при здійсненні опису майна, щодо примусового виконання рішення суду.

В той же час незгода з діями працівників Косівського ВДВС може бути підставою для звернення скаржника до суду в порядку ст. 447 453 ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень).

Слідчий суддя наголошує, що закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

Вирішальним чинником для внесення відомостей до ЄРДР за повідомленням є саме наявність у цьому повідомленні обставин, які свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документа. Ініціювати процедуру кримінального переслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, а також є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

Згідно з ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Такі приписи процесуального закону узгоджуються із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розглядаючи скаргу, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, висновки якого з цього приводу відображені, зокрема, в рішенні по справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), №15007/02, пп.74-75, рішення від 7 грудня 2006), відповідно до якого сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Одним із таких обмежень є неможливість ініціювання кримінального провадження шляхом внесення відомостей до ЄРДР без належних на те підстав.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 р., заява N 37437/97).

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що описані в ній події свідчать, що було вчинено кримінальне правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 214, 303, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

В задоволенні скарги ОСОБА_3 , на бездіяльність Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1