УХВАЛА

14 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 127/15317/22

провадження № 51-5102 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 вересня 2024 року,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у касаційному порядку.

Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано приписів пунктів 4, 5 ч. 2 цієї статті.

Згідно з положеннями закону в касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявлених вимог, котрі повинні узгоджуватися зі ст. 436 КПК, адже суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій саме норм права і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Наведеного не було враховано при зверненні до Верховного Суду.

За змістом касаційної скарги, у ній захисник, посилаючись на надмірну суворість застосованого заходу примусу, просить змінити судові рішення, пом`якшивши засудженому міру покарання за п. 6 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Однак усупереч законодавчим приписам скаржник не виклав обґрунтування саме явної несправедливості застосованого за вироком від імені держави до винної особи обмеження прав і свобод, як це передбачено ст. 414 КПК, з урахуванням положень ст. 65 КК, обсягу та характеру вчинених кримінально караних діянь, зважаючи також на визначену в ст. 50 цього Кодексу мету покарання й дискреційні повноваження суду. Замість відповідних аргументів, у поданій короткій скарзі, її автор по суті обмежився лише констатацією прийнятих оспорюваних рішень і твердженням про те, що покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, який молодий за віком та визнав провину.

Між тим, невмотивована незгода з позицією суду не створює підстави для перегляду за правилами касаційної процедури.

Крім того, попри те, що оспорюваний вирок переглядався в апеляційному порядку захисник не зазначає в розрізі згаданих норм та статей 404, 412, 419 КПК доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції таких порушень норм права, котрі є істотними і перешкодили чи могли перешкодити йому ухвалити законне рішення. Також у скарзі не відображено яких аргументів сторони захисту не розглянув згаданий суд і не дав на них відповідей.

Отже, не обґрунтовано й необхідності зміни вироку та ухвали на підставі п. 3 ч.1 ст. 438 вказаного Кодексу. До того ж, заявляючи вимогу про пом`якшення покарання за однією статтею, скаржник не зважив, що в цій справі також було застосовано ст. 70 КК, якою врегульовано правила визначення остаточного заходу примусу за сукупністю кримінальних правопорушень.

Оскільки касаційна скарга не відповідає положенням ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 вересня 2024 року залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3