УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року

м. Київ

Справа № 591/6809/23

Провадження № 51-4852ск24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 липня 2024 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижня Сироватка, Сумського району Сумської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Судом визнано винуватим та засуджено ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України за обставин детально викладених у вироку.

Як встановлено судом, К ОСОБА_5 , перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як рядовий запасу і будучи військовозобов`язаним, 21 вересня 2022 року був визнаний придатним до військової служби за результатами проходження медичного огляду ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 йому була вручена повістку на відправку 28 вересня 2022 року до в/ч для проходження військової служби за мобілізацією, та роз`яснені наслідки ухилення від явки за повісткою без поважних причин. Проте ОСОБА_4 28 вересня 2022 року не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про причини своєї неявки не повідомив, тим самим ухилився від військової служби під час мобілізації, на особливий період.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 31 липня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, порушив питання про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. За змістом скарги просить змінити судові рішення щодо нього та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог засуджений указує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується, постійно працює і своєю роботою в оборонній сфері на виробництві наближає перемогу, те, що тяжких наслідків від його дій не настало.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Санкцією ст. 336 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття»; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу, який на обліку в диспансерах не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто в межах, що визначені санкцією ст. 336 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК України.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Судом апеляційної інстанції було розглянуто зазначене кримінальне провадження в межах апеляційної скарги засудженого, належним чином перевірено викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги ОСОБА_4 , визнано їх безпідставними та ним належним чином було вмотивовано своє рішення, зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Апеляційний суд також погодився із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При цьому апеляційним судом було зазначено, що підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України за встановлених обставин, в тому числі і тих, на які є посилання в касаційній скарзі, не вбачається.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_4 з розміром якого погодився і суд апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 липня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3