У Х В А Л А

Іменем України

25 листопада 2024 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання адвоката ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

У клопотанні порушується питання про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року на:

грошові кошти у сумі: 129000 (сто двадцять дев`ять) тисяч гривень, серед яких 128 000 гривень купюрами по 500 гривень, одна купюра номіналом 1000 гривень; одна купюра номіналом 100 доларів США, серія № НС2451172ОА, одна купюра номіналом 50 Євро серія № Х6, автомобіль «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 .

Мотивуючи клопотання, адвокат зазначає, що арешт накладено необґрунтовано, вказане майно не має значення для даного кримінального провадження, оскільки воно не відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене заявник просить слідчого суддю скасувати накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року у справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року арешт.

В судовому засіданні заявник просив задовольнити клопотання з підстав наведених у ньому на скасувати арешт, який накладено на майно.

Слідчий, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду клопотання в судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, проаналізувавши доводи клопотання, вивчивши додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року на:

грошові кошти у сумі: 129000 (сто двадцять дев`ять) тисяч гривень, серед яких 128 000 гривень купюрами по 500 гривень, одна купюра номіналом 1000 гривень; одна купюра номіналом 100 доларів США, серія № НС2451172ОА, одна купюра номіналом 50 Євро серія № Х6, автомобіль «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 .

Зі змісту ухвали вбачається, що арешт на майно було накладено з метою збереження речового доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

Так, відповідно до вищевказаної ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11.11.2024 року у справі № 761/41259/24 арешт на майно накладено з метою збереження речового доказу.

Такого висновку слідчий суддя дійшов виходячи з постанови слідчого від, якою вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

В той же час в судовому засіданні встановлено, що транспортний засіб «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 не був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі його сліди, не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, також автомобіль не був об`єктом кримінально протиправних дій та не набутий кримінально протиправним шляхом і не отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, слідчим у клопотанні про накладення арешту, не було зазначено та належним чином обґрунтовано, яким чином транспортний засіб має відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення злочину могли залишитися на ньому та чи можна взагалі їх використовували як речовий доказ у кримінальному провадженні.

Разом з тим, слідчий суддя вважає що такі обставини можуть бути встановлені в ході проведення експертиз та інших слідчих дій, а тому слідчий суддя вважає що встановлення обмеження відчуження транспортного засобу є достатнім та пропорційним заходом забезпечення кримінального провадженням його завданням.

Враховуючи викладене слідчий суддя вважає за можливе скасувати заборону розпорядження та користування автомобілем «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 .

Що стосується грошових коштів, то як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 отримав 129 000 грн. у борг від ОСОБА_5 та залишив їх у автомобілі для особистих цілей. Тобто, грошові кошти вилучені у ОСОБА_4 є грошовими коштами, які передав йому ОСОБА_5 , що підтверджується копію розписки, що зберігалась у ОСОБА_4 про отримання у борг у ОСОБА_5 коштів у сумі 129 000 грн., яка була долучена до матеріалів судової справи № 761/41259/24.

Отже слідчим не доведено відповідність грошових коштів критеріям речових доказів, які б свідчили, що вони набутті кримінально протиправним шляхом, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Таким чином слідчий суддя вважає за можливо скасувати накладений на них арешт.

Отже, об`єктивних даних, які б підтверджували, що вищевказане майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження за вищевказаної кваліфікацією з наданих матеріалів не вбачається.

Наявність винесеної постанови про визнання речових доказів (яка містить опис установлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення та виклад дослівно змісту частини першої статті 98 КПК України, без обґрунтування, за якими з критеріїв цієї норми вилучені речі та предмети визнано речовим доказом), не виправдовує мету накладення арешту.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.03.2021 у справі № 11-410сап20.

Отже, такий спосіб арешту не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки не узгоджується з тим, що власники майна не можуть вільно користуватись та розпоряджатись належним їм майном.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, згідно вимог ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Положеннями ч. 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики європейського суду з прав людини.

Разом з цим, ЄСПЛ у рішеннях у справах «Амюр проти Франції» «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Украша-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти через вжиття таких заходів.

Так, у відповідності до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Антіш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Крім того, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

Разом з цим, як вбачається з вищевикладеного, накладений у даному кримінальному провадженні такий захід забезпечення як арешт майна жодним чином не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину.

Також, слідчий суддя вважає що накладення арешту на зазначене майно порушує принцип розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданням кримінального провадження.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що наявні підстави для часткового задоволення клопотання адвоката ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року, в частині скасування арешту грошових коштів та скасування заборони розпорядження та користування транспортним засобом.

В той же час встановлена заборона відчуження транспортного засобу на даний час є необхідною мірою забезпечення кримінального провадження, до закінчення проведення повного та об`єктивного досудового розслідування.

Керуючись ст.174 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року - задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року на Грошові кошти у сумі: 129000 (сто двадцять дев`ять) тисяч гривень, серед яких 128 000 гривень купюрами по 500 гривень, одна купюра номіналом 1000 гривень; одна купюра номіналом 100 доларів США, серія № НС2451172ОА, одна купюра номіналом 50 Євро серія № Х6.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, по справі № 761/41259/24, в межах кримінального провадження № 0000571 від 19.10.2024 року, в частині заборони розпорядження та користування автомобілем «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1