Справа №591/2543/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/502/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА

Іменем України

28 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/2543/15-к за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.06.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 313, ч. 2 ст. 317 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Конотоп Сумської області, мешканець АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 313, ч. 2 ст. 317 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі (із змінами) прокурор ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_10 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 313 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 317 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки із конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд дійшов необгрунтованого висновку про можливість застосування ст. 69, 75 КК, а також при призначенні остаточного покарання ОСОБА_10 не призначив додаткове покарання.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.06.2023 ОСОБА_13 визнаний винним і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла; за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяців із конфіскацією майна, крім житла; за ч. 2 ст. 313 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 317 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки із конфіскацією майна, крім житла. На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці з конфіскацією майна, крім житла. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2019 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці з конфіскацією майна, крім житла. Зараховано ОСОБА_13 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30.01.2015 до 18.05.2016 включно, з 18.09.2019 до 03.09.2020 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК.

ОСОБА_10 визнаний винним і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна, крім житла; за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, крім житла; за ч. 2 ст. 313 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 317 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки із конфіскацією майна, крім житла. На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75, 76 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки та покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання. Зараховано у строк відбування покарання час перебування під вартою з 30.01.2015 до 02.02.2015 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК.

Стягнуто з обвинувачених на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів для проведення експертиз в розмірі 23464,08 грн, по 11732,04 грн з кожного обвинуваченого окремо.

Згідно вироку суду, ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , незаконно виготовив та почав незаконно зберігати психотропну речовину амфетамін з метою подальшого її збуту. В подальшому ОСОБА_13 та ОСОБА_10 незаконно перевезли з м. Бахмач до м. Суми психотропну речовину амфетамін, де ОСОБА_10 продовжив її зберігати для подальшого збуту. 06.11.2014 близько 11 год. поблизу буд. АДРЕСА_4 ОСОБА_10 збув ОСОБА_14 за 400 грн психотропну речовину амфетамін загальною масою 0,2283 г, виготовлену заздалегідь ОСОБА_13 . Діючи повторно, ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 виготовив психотропну речовину амфетамін з метою подальшого її збуту. В подальшому ОСОБА_13 та ОСОБА_10 незаконно перевезли з м. Бахмач до м. Суми психотропну речовину амфетамін, де ОСОБА_10 продовжив її зберігати для подальшого збуту. 01.12.2014 близько 14 год. поблизу буд. АДРЕСА_5 ОСОБА_10 збув ОСОБА_14 за 400 грн психотропну речовину амфетамін загальною масою 0,2104 г, виготовлену заздалегідь ОСОБА_13

11.11.2014 о 15:28 ОСОБА_13 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з метою виготовлення психотропної речовини амфетамін придбав обладнання, яке спільно з ОСОБА_10 продовжив зберігати. Крім того, ОСОБА_13 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 придбав обладнання та прилади для виготовлення психотропної речовини амфетамін. У період часу з 12:42 год. 29.01.2015 до 01:00 год. 30.01.2015 в ході огляду місця події за адресою АДРЕСА_6 виявлено та вилучено обладнання, придбане ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , що в подальшому використовувалися останніми для виготовлення психотропної речовини амфетамін.

27.01.2015 близько 18 год. ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_13 , підшукав та орендував квартиру АДРЕСА_7 . Протягом 28.01.2015-29.01.2015 ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_13 продовжував сплачувати орендну плати за приміщення, забезпечуючи таким чином ОСОБА_13 можливість та сприятливі умови безперешкодного виготовлення амфетаміну, тобто здійснював утримання місця для незаконного виготовлення психотропної речовини амфетамін. У період часу з 28.01.2015 до 29.01.2015 ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_10 в приміщенні вказаної квартири з використанням заздалегідь придбаного обладнання виготовив амфетамін загальною масою 28,932 г, що є особливо великим розміром.

У період з 28.01.2015 до 29.01.2015 у приміщенні вказаної квартири ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , виготовив психотропну речовину амфетамін. 29.01.2015 близько 11:10 ОСОБА_13 на автомобілі «ЗАЗ-DAEOOW Т13110 д. н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 приїхав до автостанції АДРЕСА_8 , де був затриманий співробітниками поліції. В період часу з 12:45 до 13:46 29.01.2015 в ході огляду місця події у ОСОБА_13 виявлено та вилучено психотропну речовину амфетамін загальною масою 14,4552 г, яку останній виготовив за попередньою змовою з ОСОБА_10 зберігав та перевозив для подальшого збуту. Того ж дня, у період часу з 14:42 до 16:30 поблизу буд. АДРЕСА_4 в ході обшуку вказаного автомобіля, який знаходився у користуванні ОСОБА_10 , виявлено психотропну речовину амфетамін загальною масою 0,0738 г, яку останній виготовив за попередньою змовою з ОСОБА_13 , зберігав та перевозив для подальшого збуту. 31.01.2015 у період часу з 12:05 до 13:24 на території стоянки Сумського МВ УМВС України в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Охтирська, буд. 14, в ході обшуку вказаного автомобіля, який знаходився у користуванні ОСОБА_10 , виявлено психотропну речовину амфетамін загальною масою 14,404 г, яку останній виготовив за попередньою змовою з ОСОБА_13 , зберігав та перевозив для подальшого збуту.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 313, ч. 2 ст. 317 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом першої інстанції закону, який не підлягав застосуванню ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Слід зазначити, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання (обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на диспансерних обліках не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, щире розкаявся, матеріальна шкода відсутня), відсутність обставин, які обтяжують покарання, у зв`язку з чим дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановлених в санкціях ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК, у виді позбавлення волі строком п`ять років, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених злочинів і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Крім того, ОСОБА_10 в суді першої інстанції повністю визнав свою вину та надав правдиві показання щодо обставин вчинення злочинів, що об`єктивно вказує на те, що він дав своїй поведінці належну оцінку, висловлює щирий жаль з приводу вчиненого та дійсно готовий нести передбачену законом відповідальність, тому твердження апеляційної скарги прокурора про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття не можуть бути прийнятими до уваги.

Таким чином, вказані обставини знаходяться в причинному зв`язку з цілями цього провадження, роллю, яку виконував обвинувачений, його поведінкою під час вчинення злочинів та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку діяння та небезпечність винуватця, тому ці обставини пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Жодних суттєвих підстав, які б свідчили про сумнівність встановлених обставин, матеріали провадження не містять, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора і про безпідставне звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, оскільки загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, так як потребує врахування і оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, разом зі ступенем тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, а також ту обставину, що з моменту вчинення ним останнього злочину на момент ухвалення вироку минуло більше восьми років, що, у сукупності з наведеними вище обставинами, давало достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Будь-яких вагомих обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що реальна форма відбування покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років буде справедливим і виваженим примусом, не встановлено, у той час як досягти головної мети кримінального покарання можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК, що підтверджується об`єктивними даними про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя обвинуваченого, зокрема не вчинення ним нових кримінальних правопорушень як з початку 2015 р., так і з моменту ухвалення вироку відносно нього, тобто звільнення від відбування покарання було дієвим заходом реалізації загальних засад призначення покарання, метою яких є не тільки кара, а й виправлення особи.

Крім того, вирок суду першої інстанції в частині не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді конфіскації майна при застосуванні положень ч. 1 ст. 70 КК не суперечить ст. 77 КК, якою визначено, що такий вид додаткового покарання не може бути призначений у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, тому і в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.06.2023 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4