УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000012, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2024 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новосергіївка, Баштанського району, Миколаївської області, українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, з професійно-технічною освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, із іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. Призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, із іспитовим строком тривалістю 2 роки. Під час апеляційного розгляду допитати в якості свідка його тітку ОСОБА_8 .

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнає повністю, щиро кається, проте вважає призначене покарання занадто суворим. Вважає, що суд надав перевагу обставинам негативного характеру і не в повній мірі врахував обставини, що можуть пом`якшити покарання, а саме те, що обвинувачений раніше не судимий, визнав свою вину, наявність тяжких сімейних обставин, відсутність постійної роботи. На думку обвинуваченого суд мав всі підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що суд при ухваленні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, можливості виправлення особи без відбування покарання у місцях обмеження або позбавлення волі, натомість суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання належним чином не вмотивувавши його. Вказує, що при наявності пом`якшуючих обставин, а саме визнання ОСОБА_5 своєї вини суд мав всі підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_9 29.12.2023 року пройшов медичну комісію з метою визначення ступеня придатності до військової служби. За результатами проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_5 визнано придатним до військової служби. Того ж дня ОСОБА_5 був письмово попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації. 29.12.2023 року о 16 год. 00 хв. військовозобов`язаний ОСОБА_5 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав під особистий підпис повістку про явку на 30.12.2023 року о 08 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого відправлення до військової частини.

Отримавши зазначену повістку, військовозобов`язаний ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, знаходячись у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 29.12.2023 року власноручно написав заяву про відмову від призову на військову службу під час мобілізації, яку передав працівникам ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після цього ОСОБА_5 покинув приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 та у визначений у повістці час, а саме 30.12.2023 року о 08:00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 не прибув, внаслідок чого до військової частини направлений не був.

Таким чином, ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, будучи визнаним військово-лікарською комісією придатним до військової служби, діючи всупереч положенням Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року та Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» №735/2023 від 06.11.2023 року, Законам України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджені зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ст.336 КК України, є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_5 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, за місцем проживання характеризуються посередньо, обставини скоєного кримінального правопорушення, думку прокурора, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також досудову доповідь органу пробації щодо можливості виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк. Разом з тим , врахувавши всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд прийшов до висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_5 , а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень необхідним та достатнім буде покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті обвинувачення, та не знайшов підстав для застосування положень ст.ст.75, 76 КК України.

Суд обґрунтовано врахував, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, хоч і відноситься до категорії нетяжких злочинів, однак дії вчинені обвинуваченим носять велику суспільну небезпечність. Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. І в умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, обвинувачений після вчинення інкримінованого злочину і судового розгляду лише формально заявляв про своє каяття, однак на протязі вказаного часу і станом на день судового розгляду в суді першої інстанції не вживав жодних реальних і дієвих заходів для з`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження служби, що свідчить про відсутність в його діях щирого каяття та усвідомлення його негативної, протиправної поведінки.

Крім того, твердження обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо наявності збігу тяжких сімейних обставин, за яких він не зможе належним чином виконувати військовий обов`язок, не підтверджені жодним доказом.

Наведені дані про особу та призначення судом першої інстанції за ст. 336 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді позбавлення волі, дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено обвинуваченому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Прийшовши до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо. Разом з тим, судом першої інстанції вірно враховано особу обвинуваченого, який підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин не має, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту Батьківщини.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять. При цьому, судом враховано дані досудової доповіді, проте висновки органу пробації для суду мають імперативний характер та містять лише рекомендації, щодо призначення покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на наведене та за відсутності підстав для зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування положень ст.ст.75, 76 КК України та звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, про що просять апелянти, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2024 року, стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення

Головуючий

Судді