Справа №:753/8169/24
Провадження №: 1-кс/755/3291/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, установив:

І. Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 звернулася з даною скаргою, в порядку ст. 303 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України, на бездіяльність слідчого Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання від неї заяви про вчинення кримінального правопорушення поданої в інтересах довірителя в строки визначені ст. 214 КПК України.

ІІ. Позиції сторін

ОСОБА_3 у скарзі від 22 квітня 2024 року прохала розглядати її без її присутності.

Дарницька окружна прокуратура міста Києва у листі від 14 жовтня 2024 року вбачала слушним розглядати скарги у відсутність прокурора.

Представник Дарницького УП ГУ НП у м. Києві у судове засідання не з`явився.

Отже, слідчий суддя беручи до уваги положення ст. 22, 26 КПК в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін.

ІІІ. Рух провадження (узагальнений виклад)

22 квітня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла скарга вказана у п. І ухвали.

13 вересня 2024 року голова Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_5 звернулася з поданням до Київського апеляційного суду про вирішення питання щодо визначення підсудності цієї скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скаргу направлено на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва.

09 жовтня 2024 року матеріали судового провадження №753/8169/24 надійшли до цього місцевого суду.

IV. Стислий виклад з`ясованих обставин

Суб`єктом оскарження було отримано 17 квітня 2024 року від особи, яка подала скаргу заяву від 17 квітня 2024 року.

Дані про унесення відомостей щодо обставин відображених у зверненні до ЄРДР, на час розгляду скарги слідчим суддю, не установлені.

В заяві від 17 квітня 2024 року її автор повідомляла у т.ч. про вчинення кримінального правопорушення, яке може підпадати під ст. 365, 367, 375 Кримінального кодексу (далі КК) України. Ці злочини були вчинені, на її переконання, керівництвом та співробітниками юридичної особи - Дарницького районного суду м. Києва, зокрема суддею ОСОБА_6 , керівником суду ОСОБА_7 та заступником керівника апарату ОСОБА_8 .

Суть порушення полягає у ненаданні ухвали та рішення у справі №753/12478/23, а також доступу до матеріалів справи, що унеможливило своєчасний і належний захист прав заявника в апеляційному порядку.

Саму справу №753/12478/23, заявниця вважає сфальсифікованою, тому вимагає припинити всі незаконні дії, що порушують її права та свободи. Притягнути до кримінальної відповідальності всіх осіб, причетних до вчиненого правопорушення. Стягнути з Дарницького районного суду м. Києва на її користь матеріальні збитки в сумі 3223,76 грн, а також моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

V. Право, яким керувалася слідчий суддя

Кримінальний процесуальний кодексу України

Стаття 214. Початок досудового розслідування

1. Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення […], зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування […].

5. До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: […] 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, […]; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність

Стаття 303. […] бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження

1. […] : 1) бездіяльність […], яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, […], - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, […]

Стаття 307. Рішення слідчого судді за результатами розгляду скарг на […] бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування

2. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги […] може бути про: […] 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

VІ. Оцінка слідчого судді

Після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, слідчий, прокурор, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР (див. постанову Верховного суду від 30 вересня 2021 року в справі № 556/450/18).

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 303 КПК України встановлено, що на досудовому провадженні, серед іншого, може бути оскаржено бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно, у межах процедури за правилами п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України слідчий суддя, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 та від 24 квітня 2019 року у справі № 818/15/18, з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

З урахуванням того, що, як зауважив Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2023 року у справі № 373/18/23, законодавцем розмежовано поняття внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у відповідності до положень ч. 1 ст. 214 КПК України та прийняття і реєстрації відповідних заяв, про що йдеться у ч. 4 ст. 214 КПК України, а тому системний аналіз положень кримінального процесуального закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про кримінальне правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Нормами кримінального процесуального законодавства передбачено, які саме діяння є правопорушеннями (злочинами), в чому полягає об`єктивна та суб`єктивна сторона того чи іншого злочину, кваліфікуючі ознаки та інше.

Разом з цим, дійсною є і необхідність попередньої оцінки слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Позаяк, у випадках, якщо в заяві чи повідомленні є ті чи інші об`єктивні дані, що свідчать про ознаки певного кримінального правопорушення, то є підстави вважати таку заяву чи повідомлення саме заявою чи повідомленням про кримінальне правопорушення, і тільки такі заяви і повідомлення повинні вноситись до ЄРДР за відповідною правовою кваліфікацією. Якщо ж у повідомленнях чи заявах таких ознак немає, то вони не можуть вважатись такими, які підлягають обов`язковому внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зокрема, якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин (див. постанову ВС від 16 травня 2019 року у справі № 761/20985/18).

Таким чином, Суд, виходячи з вказаного, констатує, що закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Щодо позиції ВССУ в частині умов застосування норм ст. 214 КПК, викладеної у листі від 12 січня 2017 року № 9-49/0/4-17 «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування», то Суд зауважує, що в постанові від 3 лютого 2022 року в справі № 755/11024/20 Верховний Суд у т.ч. звернув увагу, що роз`яснення судам загальної юрисдикції з питань кримінального права та інтерпретаційні норми, які містяться в постановах ВСУ, не є джерелом кримінального права. Разом з тим, змінами, внесеними до Кримінального процесуального кодексу України та змінами від 3 жовтня 2017 року до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, введені нові механізми єдності правових позицій та застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, врахування іншими судами при застосуванні таких норм права висновків, які викладені в рішеннях палат Верховного Суду, Об`єднаної палати та Великої Палати, тому посилання на Постанови Пленуму Верховного Суду України є неправильним, тим самим в ключі наведеного судом в цій справі сприймаються і з 09 лютого 2022 року (дати оприлюднення в ЄДРСР висловленої позиції ВС з указаного питання в справі № 755/11024/20) й дані у наведеному листі, позаяк наявна позиція ВС щодо тлумачення норм ст. 214 КПК України.

З цих підстав слідчий суддя відхиляє доводи щодо: (1) необхідності перевірки слідчим суддею дій (бездіяльності) уповноважених осіб щодо невнесення відомостей до ЄРДР виключно на предмет дотримання ними строків вирішення заяви; (2) помилковості доводів викладених в скарзі щодо імперативності норми про слушність унесення даних в Реєстр без необхідності здійснення попередньої оцінки (аналізу) слідчим суддею заяви про кримінальне правопорушення.

Тому, забезпечуючи попередню оцінку вказаного характеру слідчий суддя вбачає слушним відповісти на наступні питанні:

(і) щодо наявності або ж відсутності підстав для внесення до ЄРДР відомостей заяви про вчинене кримінальне правопорушення за зверненням автора даної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

При цьому, обов`язковими елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність), які оцінюються, не є кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

Окрім цього, відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК передбачено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань мають бути внесені відомості щодо обставин, наведених заявником, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, як уже відмічалося з вказівкою на відповідні правові позиції ВС у п. VІ цієї ухали, підставами вважати заяву чи повідомлення саме зверненням про злочин є наявність у таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування інформації, що підтверджує реальність конкретної події діяння (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В цій ситуації під час оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР слідчим суддею здійснено попередню оцінку (аналізу) змісту заяви про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення інформації про кримінальне правопорушення та установлено, що наведені у зверненні обставини не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення.

Так, заява описує ситуацію, яка, на думку її автора, містить ознаки кримінального правопорушення. Проте, важливо визначити, чи дійсно дії, про які йдеться, підпадають під відповідні статті Кримінального кодексу України.

У заяві вказані ст. 365, 367, 375 КК, позаяк заявник вважає, що представники суду перевищили свої повноваження, не надавши ухвали та доступу до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КК України кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Водночас, в цьому випадку, ст. 375 виключено з КК на підставі Закону № 3233-IX від 13.07.2023 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень».

Щодо ст. 365 КК, то нею передбачена кримінальна відповідальність за перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу.

Обставини вказані в заяві про злочин та описані у п. IV цієї ухвали та положення п. 65 постанови ВП ВС від 30 серпня 2023 року у справі №633/195/17не вказують на те, що йдеться про події пов`язані з працівниками правоохоронного органу.

У ст. 367 КК йдеться про службову недбалість. При цьому, системний аналіз положень ст. 367 КК України дає підстави вважати: відповідальність за цією нормою настає лише у разі, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили до службових обов`язків цієї особи або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був визначений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) як службове повноваження такої особи (див. постанову ВС від 23 червня 2020 року в справі № 159/3738/16-к).

Видача судових рішень та матеріалів справ на ознайомлення не є тими діями, котрі перебувають у пулі компетенції голови суду, згідно ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Дані сайту суду, наявні за посиланням https://dr.ki.court.gov.ua/sud2602/ у т.ч. https://dr.ki.court.gov.ua/sud2602/20/ , https://dr.ki.court.gov.ua/sud2602/30/listpersons/ вказують на те, що не перебували ці питання у межах службових повноважень інших осіб, загадка про котрих міститься у заяві ОСОБА_3 .

В описаній ситуації фактично йдеться про можливе порушення, котре стосується лише невиконання або неналежного виконання процедурних обов`язків працівників суду, однак це підпадає під дисциплінарну відповідальність, а не кримінальну.

Щодо можливого недотримання порядку вказаного у ст. 272 ЦПК України, то це не є тим чинником, котрий вказує на ознаку злочину визначеного ст. 367 КК з боку судді, хоча і може вказувати, за певних умов, на виникнення обставин, котрі поєднанні з дисциплінарною відповіданістю.

Тому, враховуючи вказане, слідчий суддя вважає, що для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у заяві про кримінальне правопорушення не зазначив конкретні обставини об`єктивної сторони можливого кримінального правопорушення за ст. 365, 367 КК України.

При цьому, оскільки відсутні дані, які б достовірно свідчили про наявність події злочину відповідно до ст. 11 КК України, це вказує на відсутність підстав вважати, що вчинено бездіяльність, у зв`язку з чим слідчий суддя дійшов висновку про необґрунтованість доводів скарги, то ж в її задоволенні необхідно відмовити.

(іі) щодо дотримання суб`єктом оскарження вимог до формування скарги

У ході розгляду скарги було встановлено, що заявник під час спілкування з судом у ній вживає провокативні висловлювання проти держави України, органів влади держави, судів та суддів.

Так, у скарзі, наприклад, вказується, зокрема, таке:

(1) про державу: [… компанії приватного комерційного права (далі йде вказівка на країну) … корпорації …]. Відмічається, що [… бездіяльність посадових/службових осіб … не тільки є протиправною … а й причиною сьогоднішньої зовнішньої збройної агресії …];

(2) органів влади держави: [… слідчий комерційної компанії … налоговий агент іноземної «держави»/корпорації (й вказується найменування іноземної держави)… до комерційної компанії (і вказується найменування управління поліції)…];

(3) суди та судді: [… до комерційної компанії … недержавна власність … юридичної особи комерційного приватного права (і вказується найменування місцевого загального суду столиці) … компанії (з наведенням далі найменування суду апеляційної інстанції у місті Києві) … «суддєю»].

У той же час, у постанові від 13 березня 2019 року у справі №199/6713/14-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги б з боку тих, хто такі дії вчиняє.

Тотожні висновки мітяться і у постановах ВП ВС від 14 березня 2019 року у справі №9901/34/19, від 7 листопада 2019 року у справі №9901/324/19, ККС ВС від 24 березня2021року у справі №937/1056/20.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Тому слідчий суддя, ураховуючи окреслений підхід ВС, констатує, що такі дії суперечать основним засадам (принципам) судочинства, а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Адже, в процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасники судового процесу, їхні представники, інші особи мають ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, їхніх представників, суду, осіб, які не беруть участь у судовому процесі.

Теж саме, на переконання слідчого судді, стосується й держави (потреба ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо неї), особливо, коли робляться висновки щодо причин, котрі обумовили вторгнення РФ, котрі знаходяться на межі з червоною лінією між власне позицією (думкою) і можливим виправдовування збройної агресії.

Відповідно Суд не повинен толерувати такі дії, зокрема для надання характеристик держави, іншим учасникам судового процесу і суду (суддям). Такі слова та символи не можна використовувати ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їхніх представників. Якщо дискурс звернення насичений образливими словами та словосполученнями і його зміст виразно, явно спрямований не на намір донести суть своєї позиції (проблеми), а власне образити, показати своє суб`єктивне зневажливе, глумливе ставлення до адресата звернення, держави, то такий документ не повинен отримувати властивості процесуального документа, що належить визнавати прийнятним і таким, що підлягає розгляду.

У т.ч. слідчий суддя враховує предмет цієї скарги, котрий стосується питання дотримання УП вимог ст. 214 КПК України, відповідно розкриття саме цієї проблеми питання у скарзі більше, ані ж достатньо. Тому, видається очевидним, що дискурс даної скарги і зміст виразно, явно спрямовані не на намір донести суть своєї позиції (проблеми), щодо можливої бездіяльності УП, а власне показати своє суб`єктивне зневажливе, глумливе ставлення до адресата звернення, держави, через, що такий документ не належить визнавати прийнятним.

Вказану мову скарги не можливо сприймати, як просто ущипливу, полемічну чи саркастичну, позаяк наведені у ній висловлювання є достатніми для твердження, щоб вважати їх такими, що виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики.

При цьому, слідчий суддя свідомий того, що, за обставин цієї справи, йдеться про межі між критикою, висловлюванням ідеології та образою. Дійсно, свобода висловлювань, захищена. Проте, є різниця між свободою висловлювань і зловживанням процесуальними правами. Якщо висловлювання, навіть ідеологічного характеру, включає образливі або провокативні елементи щодо учасників процесу чи державних органів, суд має право визнати такі дії проявом неповаги до суду або спробою перешкодити здійсненню правосуддя.

Що стосується сутнісного розуміння терміну «корпорації» через призму ідеології, а саме, що його вживання може бути частиною ідеологічної критики держави, то, дійсно, це важливий аспект, але важливо, щоб критика була висловлена в коректній і правомірній формі. Суди зазвичай визнають такі вирази, якщо вони не переходять межу між легітимною критикою та неповагою або наклепом. Якщо мова спрямована більше на образу, ніж на ідеологічний дискурс, він може вжити відповідних заходів.

В цьому випадку, загальний характер звернення та його предмет регулювання вказують саме на спрямованість образи, а не ідеологічний дискурс, що, зокрема, простежується щонайменше у характеристиці судді через написання вказаного слова.

Також, доречним буде, зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання.

Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Відповідно скаргу і в цьому ключі (вияв очевидної неповаги), окрім, як з підстав блоку (і) п. VІ ухвали, слід відхилити.

VІІ. Висновок

За таких умов, з урахуванням наведеного, слідчий суддя розглянувши скаргу, у межах наявних та поданих до суду доказів, на час її розгляду, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язкувважає її необґрунтованою (з підстав блоку (і) п. VІ ухвали) та такою, що містить вияв очевидної неповаги (з передумов блоку (іі) п. VІ ухвали).

З цих підстав скарга не підлягає задоволенню.

Тому, керуючись статтями 214, 303-307, 369-372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив :

відмовити у задоволенні скарги.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, оскільки Верховний Суд в постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 757/2094/20-к вказав, що зі змісту рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) вбачається, що воно ухвалене з метою забезпечення конституційного права на судовий захист особи, яка звертається до уповноважених державних органів із заявою, повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а тому виходячи з аналізу положень цього рішення апеляційному оскарженню підлягає саме ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення особи про кримінальне правопорушення, однак з урахуванням того, що відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №5-16кс16 від 24 березня 2016 року, на особу, яка оспорює рішення слідчого судді, ухвалене з її викликом, але без її участі, приписи норми ч. 3 ст. 395 КПК України не поширюються, й така особа має дотримуватись загального правила апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_9