УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва

В складі: головуючого слідчого судді - ОСОБА_1

за участі: секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

захисника підозрюваного ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області капітана юстиції ОСОБА_5 , погоджене із прокурором Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження, відомості про злочин якого внесені до ЄРДР за № 0000128, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2024 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженеця Донецької області, м. Єнакієво, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області капітана юстиції ОСОБА_5 , розглянувши матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000128, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2024 за підозрою ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Як вказує слідчий у клопотанні, що до складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на Російська Федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав.

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

На далі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави.

Так, вказаними особами організовувалися та проводилися у березні - квітні 2014 року антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях. Основою їх метою було поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, повинні створити враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені НЗФ.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, «ДНР» та «ЛНР» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Указана терористична організація має: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки; чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організацій; а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Так, на учасників силового блоку терористичної організації «ЛНР» покладаються наступні обов`язки:

-систематична організація та здійснення актів застосування збройної сили проти держави України у особі представників сил АТО, зокрема ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України і військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, задіяними у проведенні антитерористичної операції;

-створення не передбачених законом озброєних підрозділів та участь у їх діяльності;

-вербування нових учасників до складу силового блоку терористичних організацій «ЛНР» та, організація їх у групи, навчання, озброєння та керівництво їхніми діями;

-захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Донецької області;

-вчинення терористичних актів та диверсій на інший території України;

-захоплення чи заволодіння у інший спосіб зброєю, боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництво укріплень з метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення АТО та забезпечення власної злочинної діяльності;

-викрадення осіб з метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують діючу владу в Україні;

-силова підтримка учасників політичного блоку незаконних утворень «ЛНР», захоплення, а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель та споруд;

-організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичної організації.

Водночас на учасників політичного блоку терористичної організації «ЛНР» покладаються обов`язки:

-створення так званих «органів державної влади «ЛНР» та організація їх діяльності;

-видача документів, які мають ознаки нормативно-правових актів, від імені нелегітимних «органів державної влади «ЛНР»;

-організація та проведення незаконних референдуму та виборів на територіях, підконтрольних «ЛНР»;

-проведення агітаційної роботи серед населення Донецької області щодо діяльності терористичної організації «ДНР» з метою схиляння їх до участі у вказаній терористичній організації та отримання підтримки власної діяльності серед мешканців східних регіонів України;

-організація збору, отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичної організації та осіб, лояльно налаштованих до їх діяльності, а також її розподілу;

-налагодження взаємодії між лідерами «ЛНР», представниками влади та ЗС РФ з метою координації дій щодо застосування актів збройної сили проти держави України, а також дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

-налагодження взаємодії з прихильниками злочинної діяльності, що перебувають за кордоном з метою координації дій, отримання матеріальної і гуманітарної допомоги та озброєння, а також залучення іноземних громадян для здійснення актів застосування збройної сили проти держави України, зокрема протидії правоохоронним органам та силам АТО;

-налагодження взаємодії з місцевими та закордонними засобами масової інформації з метою їх використання для агітацій, висвітлення діяльності «ЛНР», дискредитації діяльності органів державної влади України і осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції, та формування думки серед населення про законність власних дій, а також вчинення за їх допомогою дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

-надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам силового блоку «ЛНР» та для забезпечення їх протиправної діяльності;

-забезпечення учасників «ЛНР» транспортом, символікою та агітаційними матеріалами.

На керівників блоків покладається керівництво, організація дій та контроль за діяльністю підлеглих їм співучасників злочину за допомогою керівників груп, що входять до складу вказаних блоків.

Одним із основних завдань учасників вказаної терористичної організацій є силова зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вплив на прийняття рішень, вчинення та не вчинення дій органами державної влади України, шляхом застосування зброї, вчинення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

7 квітня 2014 року, за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО).

13 квітня 2014 року, через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України, виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну АТО із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

Визнання Верховною Радою України «ДНР» і «ЛНР» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного Російською Федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року №106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «ДНР» і «ЛНР» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

НЗФ терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку. При цьому, учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації РФ, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія РФ розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів ЗС та інших силових відомств РФ, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності «ДНР» та «ЛНР», РФ чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань РФ, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих ІНФОРМАЦІЯ_3 , підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам РФ, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації РФ, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні РФ самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Всупереч вказаним вище нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ, діючи спільно з керівництвом так званих «ДНР», «ЛНР», а також іншими невстановленими на цей час досудовим розслідуванням представниками влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 6 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивні воєнні дії проти України.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням дату та час, але не пізніше 23 квітня 2022 у громадянина України ОСОБА_6 , який перебував на тимчасово окупованій території м. Єнакієво Донецької області та достовірно знав, що з 7 травня 2014 року підрозділами збройних сил РФ та інших військових формувань РФ здійснено незаконну окупацію частини території Донецької області та в подальшому створено незаконні органи влади «ДНР», розуміючи, що вказаними незаконними діями представників збройних сил РФ та створених на тимчасово окупованій території Донецької області органів влади «ДНР» вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, з корисливих та політичних мотивів виник злочинний умисел, направлений на співпрацю з державою-агресором РФ та незаконними органами влади так званого псевдодержавного утворення «ДНР», створеного, контрольованого та фінансованого РФ.

Свій злочинний умисел, спрямований на співпрацю з державою-агресором РФ та незаконними органами влади «ДНР» ОСОБА_6 реалізував шляхом пособництва державі - агресору, тобто вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресору, її збройним формуванням, у тому числі шляхом проведення зборів грошових коштів та матеріальних ресурсів на потреби останніх.

З метою реалізації вказаного злочинного умислу у невстановлений досудовим розслідуванням час та у невстановленому місці, ОСОБА_6 створив особисті сторінки та канали, а саме: у відеохостингу «YouTube» під наступними назвами та посиланнями: « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ( ІНФОРМАЦІЯ_4 » ( ІНФОРМАЦІЯ_5 у мобільний додатоку - месенджері «Telegram» за наступними посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_6 ; група у соціальній російській мережі «Вконтакте» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_7 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 . Метою створення вказаних сторінок та каналів у соціальних мережах є збір грошових коштів на підтримку представників збройних формувань та армії Російської Федерації, а також добровільна підготовка та передача матеріальних ресурсів для використання під час ведення агресивної війни проти України. Також, на вказаних особистих сторінка та каналах ОСОБА_6 поширено інформацію про реквізити банківської картки російського банку « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за номером та текстом наступного змісту: «Для желающих помочь, карта Сбера: НОМЕР_1 ».

В подальшому у невстановлений час та місці, але не пізніше 23 квітня 2022 року ОСОБА_6 організував конструкторське бюро, яке займається збіркою, налаштуванням та ремонтом бойових дронів, зокрема «FPV», «Mavic», «Камікадзе», які в подальшому передаються представника збройних формувань країни агресора та застосовуються невстановленими досудовим розслідуванням військовослужбовцями РФ проти ЗС України та цивільних осіб.

Крім цього, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час і місці, але не пізніше 23 квітня 2022 року, розуміючи та усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи прямий умисел на пособництво державі - агресору та вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди Україні, заснував школу операторів бойових дронів, зокрема «FPV», «Mavic», «Камікадзе» з метою навчання військовослужбовців збройних сил РФ керуванню такими пристроями, ведення за їх допомогою бойових дій, а також ремонту, збірці та озброєнню. З цією метою ОСОБА_6 у невстановлений час, але не раніше 22.04.2022 облаштував навчальний клас у приміщенні, яке розташоване за невстановленою під час досудового розслідування адресою, в якому розмістив необхідне обладнання, для навчання військовослужбовців країни - агресора поводженню з бойовими дронами. Крім цього ОСОБА_6 за вказаних вище обставин облаштовано житлове приміщення, яке в подальшому передано останнім для проживання військовослужбовців країни-агресора під час проходження ними навчання у так званій «школі дронів». Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_6 у вказаному навчальному приміщенні пройшли підготовку поводженню з бойовими дронами понад 20 невстановлених військовослужбовців збройних сил країни - агресора РФ, які в подальшому приймали участь у веденні бойових дій проти підрозділів Збройних Сил України на різних напрямах фронту.

Надалі ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 15.12.2023, продовжуючи виконання свого злочинного умислу, перебуваючи у невстановленому місці, здійснив передачу матеріальних ресурсів невстановленим досудовим розслідуванням військовослужбовцям країни - агресора РФ у вигляді «FPV-дронів» та «Мавік-3Т», які використовуються останніми для спостереження за підрозділами ЗС України, виявлення вогневих точок та ураження цілей. Крім цього, ОСОБА_6 також здійснив обслуговування та ремонт вказаних бойових дронів, які в подальшому передані ним збройним формуванням країни-агресора.

Також, ОСОБА_6 продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на пособництво державні-агресору, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 25.12.2023, здійснив передачу матеріальних ресурсів невстановленим досудовим розслідуванням військовослужбовцям РФ у вигляді бойових дронів, а також здійснив їх ремонт та обслуговування. Вказані бойові дрони використовуються збройними формуваннями країни-агресора РФ для виявлення та знищення підрозділів, техніки та особового складу Збройних Сил України.

Окрім цього, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 31.12.2023, у раніше облаштованому ним навчальному класі, провів навчання курсантів школи операторів дронів з числа військовослужбовців збройних сил Російської Федерації, а саме підрозділів «Росгвардії» та 57 армії, з метою отримання останніми навичок з процесу керування бойовими дронами для ведення агресивної війни проти України.

Також, ОСОБА_6 продовжуючи свою протиправну діяльність, спрямовану на пособництво державі-агресору РФ, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29.01.2024, здійснив передачу матеріальних ресурсів військовослужбовцям «2 стрелкового батальйона 111 отдельного стрелкового полка», у вигляді дрону марки та моделі «DJI Mavic-3». Вказаний дрон використовується військовослужбовцями збройних сил РФ з метою спостереження за особовим складом та виявлення вогневих точок підрозділів Збройних Сил України.

Крім цього, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29.01.2024, здійснив відновлення та передачу бойових дронів військовослужбовцям збройного формування країни-агресора РФ «отряду Барс» з метою їх використання під час ведення бойових дій проти підрозділів Збройних Сил України.

Також, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29.01.2024, ОСОБА_6 здійснив ремонт, обслуговування та передачу дронів військовослужбовцям збройного формування країни-агресора «27 полку армії РФ».

Окрім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29.01.2024, ОСОБА_6 здійснив передачу матеріальних ресурсів невстановленим досудовим розслідуванням військовослужбовцям РФ у вигляді бойових дронів, а також надав допомогу у ремонті та обслуговуванні останніх.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на пособництво державі-агресору РФ, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 04.02.2024, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, здійснив ремонт та передачу бойових дронів військовослужбовцям збройного формування РФ «27 артилерийского полка» та «2-й миноментной батареи».

Також, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 04.02.2024, ОСОБА_6 здійснив ремонт, обслуговування та передачу бойових дронів невстановленим досудовим розслідуванням військовослужбовцям РФ.

Окрім того, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 04.02.2024, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, надав приміщення раніше облаштованого ним навчального класу військовослужбовцям збройного формування держави-агресора РФ підрозділу «Росгвардії» та організував для них навчання з тактичної медицини.

Також, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 13.02.2024, ОСОБА_6 у невстановленому досудовим розслідуванням місці, організував та здійснив збір у невстановлених досудовим розслідуванням осіб з анкетними даними « ОСОБА_8 », « ОСОБА_9 » електронних цифрових пристроїв у вигляді пультів та окулярів для керування FPV-дронами та підготував їх для передачі представникам збройних формувань держави-агресора РФ з метою подальшого їх використання під час ведення бойових дій проти підрозділів Збройних Сил України.

Після цього, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 13.02.2024 ОСОБА_6 завершив навчання чергової групи курсантів школи операторів дронів та здійснив передачу раніше зібраних ним цифрових пристроїв у вигляді пультів та окулярів для керування FPV-дронами курсантам-військовослужбовцям збройних сил Російської Федерації, за допомогою яких після проходження навчання військовослужбовці здійснюють самостійно налаштування та ремонт бойових дронів.

Надалі, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 13.02.2024 ОСОБА_6 здійснив ремонт, обслуговування та передачу бойових дронів військовослужбовцям РФ збройного формування «отряд Гюнтера спецназ «Ахмат» з метою їх використання під час ведення бойових дій проти підрозділів Збройних Сил України.

В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 26.02.2024, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на пособництво державі-агресору, ОСОБА_6 здійснив передачу матеріальних ресурсів невстановленим військовослужбовцям РФ у вигляді раніше зібраного ним у невстановлених осіб майна, необхідного для використання збройними формуваннями держави-агресора під час облаштування бойових позицій на передовій, а також здійснив ремонт, налаштування та передачу полагоджених його організацією дронів.

За вищевказаних обставин громадянин України ОСОБА_6 достовірно володіючи інформацією, що починаючи з 2014 року представниками РФ здійснено тимчасову окупацію частини території України, а починаючи з 24.02.2022 підрозділами ЗС РФ та іншими її військовими формуваннями здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, розуміючи, що представниками такої держави агресора вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку встановленого Конституцією України, в період часу з квітня 2022 року по теперішній час свідомо вчиняє дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні, добровільно здійснює збір, підготовку та передачу матеріальних ресурсів та інших активів у вигляді бойових дронів, грошових коштів та іншого майна представникам держави-агресора, та її збройним формуванням, а також надає облаштовані ним приміщення для навчання, тренування та проживання військовослужбовців збройних формувань держави-агресора РФ, які приймають участь у веденні агресивної війни проти України, чим вчиняє пособництво державі-агресору.

25.06.2024 у рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

25.06.2024 у відповідності до п. 8 ст. 135 КПК України повідомлення про підозру та повістки про виклик ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024 було опубліковано на сайті загальнодержавного засобу масової інформації - «Урядовий кур`єр», та сайті Офісу Генерального прокурора, за результатами чого підозрюваний не з`явився.

28.06.2024 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено у розшук, цього ж дня винесено постанову про оголошення останнього у міжнародний розшук.

Метою обрання відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу згідно ст. 177 КПК України є забезпечення виконання ним як підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та суду;знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;незаконно впливати на свідків;вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В обґрунтування ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зазначено:

Ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що згідно відповіді (вих.51/9/7/1-1646 від 20.06.2024 року), яка надійшла від оперативного підрозділу ГВ «Д» УЗНД СБ України у м. Києві та Київській області, на виконання доручення слідчого встановлено, що останній перебуває на тимчасово окупованій території.

Враховуючи вищевказані обставини, підозрюваний з метою уникнення від відповідальності на території України, за інкриміноване їй кримінальне правопорушення (злочин), може і надалі переховуватись від органів досудового розслідування та суду на території країни-агресора.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі №674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення ймовірності визнання вини особи з висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК обґрунтовується тим, що перебуваючи на волі, ОСОБА_6 з метою уникнення покарання за кримінальне правопорушення, в якому він на даний час підозрюється, може впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки анкетні відомості свідків та потерпілих наявні при матеріалах цього клопотання. В такому разі підозрюваний, ознайомившись з матеріалами поданого клопотання, зокрема зі змістом показань допитаних у кримінальному провадженні свідків, на переконання сторони обвинувачення підозрюваний може незаконно впливати на зазначених свідків з метою зміни показів останніми в ході досудового розслідування та судового розгляду.

Наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК обґрунтовується тим, що серед оточення підозрюваного ОСОБА_6 , є невстановлені учасники злочину, яких він може повідомити про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали відомі їй в ході проведення досудового розслідування, що унеможливить притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб, а тому підозрювана може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Дана спроба у підозрюваного увесь час виникає шляхом аналізу його поведінки, зафіксованої під час проведення слідчих (розшукових) дій та проявляється у сукупності заходів, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності.

Ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 , може продовжити вчинення кримінального правопорушення в якому останній підозрюється, а саме пособництві державі - агресору та вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору, вчинених громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, його захисника, крім випадків, передбачених частиною 6 цієї статті.

Згідно ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає можливим здійснювати розгляд клопотання за відсутності підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як стороною обвинувачення доведено перебування підозрюваного на окупованій території України.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Захисник в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вказував, що особа може не знати про судове засідання.

Вислухавши думку прокурора та захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладення на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 , інкримінованого правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: протоколами оглядів інтернет ресурсів, протоколами допитів свідків, матеріалами тимчасового доступу до речей та документів в АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», висновком експерта ІСТЕ СБУ № 314/1, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Зібрані у ході досудового розслідування докази є вагомими та підтверджують причетність підозрюваної до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення є достатньою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; вік та стан підозрюваного дозволяє йому перебувати в слідчому ізоляторі під час досудового розслідування, що є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

При визначенні виду запобіжного заходу врахуванню підлягає і відповідна практика Європейського суду з прав людини про те, що суд своїм рішенням має забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що саме по собі вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З цього приводу належить врахувати, що у даній справі мова йде про вчинення підозрюваним особливо тяжкого злочину, в умовах воєнного стану.

Таким чином, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 , вказаного кримінального правопорушення, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, того, що підозрюваний переховується від органів досудового розслідування, має достатні можливості для того щоб негативно впливати на хід досудового розслідування та судового розгляду шляхом незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, приховування, знищення чи спотворити речові докази, може вчиняти інші кримінальні правопорушення - до нього необхідно застосувати лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Таким чином, клопотання прокурора про обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та обґрунтованим, враховуючи фактичні обставини справи, особистість підозрюваного, характер висунутої підозри та тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, свідчать про неможливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що недостатні для запобіганню ризиків та виконанню підозрюваним процесуальних обов`язків.

Разом з тим, ч. 6 статтею 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, статтею 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 199, 205, 309, 372, 395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення в якості альтернативного запобіжного заходу застави.

Строку дії ухвали, в порядку ч. 4 ст. 197 КПК України, без визначення.

Контроль за виконанням покладених обов`язків покласти на Київську обласну прокуратуру.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1