Справа № 741/784/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/292/24
Категорія - - ч.2 ст.271 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

з участю: прокурора - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000388 за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта вища, пенсіонер, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, та виправданий на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Як зазначив у вироку місцевий суд, відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він, будучи згідно наказу керівника СВК «Пам`яті декабристів» від 09.10.2013 №224/13-к призначеним з 09.10.2013 на посаду агронома, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, та згідно наказу виконавчого директора СВК «Пам`яті декабристів» від 20.06.2016 №43 призначеним відповідальним за здійснення польових робіт та їх безпечне виконання, являючись у зв`язку з цим службовою особою вказаного підприємства, яка має спеціальні обов`язки щодо охорони праці, внаслідок неналежного ставлення до виконання свої службових обов`язків, допустив порушення законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що призвело до загибелі водія СВК «Пам`яті декабристів» ОСОБА_13 .

Так, в порушення вимог п.2.11 Посадової інструкції агронома СВК «Пам`яті декабристів», яким передбачено, що агроном контролює додержання працівниками правил і норм охорони праці, виробничої санітарії та протипожежного захисту; п.2.20 розділу XIV Правил охорони праці на автомобільному транспорті, затвердженого наказом МНС України 09.07.2012 №964, яким передбачено, що розвантаження транспортних засобів біля відкосів, силосних ям, ярів тощо допускається за наявності колесовідбійного бруса, ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 20 год 45 хв, будучи присутнім під час виконання працівниками СВК «Пам`яті декабристів» польових робіт по обробці гербіцидами посівів соняшника на полі між селами Держанівка та Киселівка Носівського району та, зокрема, водієм транспортних засобів вказаного підприємства ОСОБА_13 , по завантаженню за допомогою мотопомпи води, як розчинника хімікатів для обробки полів, з меліоративного каналу та управлінню автомобілем цього підприємства марки «ЗИЛ 431432», р.н. НОМЕР_1 , не забезпечив облаштування місця по забору води з каналу у відповідності до вимог нормативно-технічних актів, оскільки на мосту через меліоративний канал, що використовувався у якості площадки для завантаження транспортних засобів водою, був відсутній колесовідбійний брус, а розміри моста не забезпечували належний фронт робіт¬ (не менше 3 метрів від транспортного засобу до брівки площадки); не проконтролював дотримання ОСОБА_13 вимог п.3.12 Інструкції з охорони праці №12 для водія автотранспортного засобу СВК «Пам`яті декабристів», п.1.24 розділу XIII Правил охорони праці на автомобільному транспорті, затвердженого наказом МНС України від 09.07.2012 №964, якими передбачено, що якщо автомобіль стоїть навіть на незначному уклоні, необхідно додатково підставити під колеса упорні колодки; пп.31.4.1 г) Правил дорожнього руху України, яким заборонено експлуатацію транспортних засобів із порушеною герметичністю пневматичного або пневмогідравлічного гальмового приводу; п.2.20 розділу XIV Правил охорони праці на автомобільному транспорті, затвердженого наказом МНС України від 09.07.2012 №964, яким передбачено, що за відсутності колесовідбійного бруса забороняється під`їжджати до брівки розвантажувальної площадки ближче ніж на 3 метри, та не припинив виконання ОСОБА_13 вищевказаних робіт з недотриманням нормативно-технічних вимог технологічної операції по забору води з каналу, що в подальшому призвело до того, що ОСОБА_13 , знаходячись на мосту через меліоративний канал керованим ним автомобілем марки «ЗИЛ 431432», р.н. НОМЕР_1 , з несправностями пневматичного гальмівного приводу, не укомплектованим підпорними упорами, не зміг від`їхати від місця забору води та внаслідок самовільного руху автомобіля заднім ходом відбулося його падіння з мосту в меліоративний канал з перевертанням вверх колесами, в результаті чого водій ОСОБА_13 загинув, унаслідок механічної асфіксії в результаті закриття (обтурації) дихальних отворів і шляхів чужорідною масою - мулом.

Відтак, ОСОБА_9 обвинувачується у порушенні вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, що спричинило загибель людей, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_9 , місцевий суд вказав, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано достатньої сукупності належних та допустимих доказів, які б з достовірністю свідчили про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України. А тому ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.271 КК України належить визнати невинуватим і виправдати за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням обов`язків щодо забезпечення дотримання правил безпеки з охорони праці на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати у сумі 23688,64 грн. за проведення експертиз. В обґрунтування скарги зазначив, що судом безпідставно визнано неналежними доказами показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , з підстав того, що вони не містять достовірної інформації, як відбувався забір води з каналу, та де саме знаходився автомобіль під керуванням ОСОБА_13 під час забору води з каналу, і які були дії водія та обвинуваченого, оскільки не були присутніми під час події. Вказав, що зміст показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , викладених у вироку, не в повній мірі відповідає змісту показань, даних ними у судовому засіданні. Проте, вони безпосередньо стосуються предмета доказування, оскільки містять відомості про те, як здійснювалося спеціальне розслідування нещасного випадку і які фактичні обставини справи було встановлено, а також підтверджують факт зміни показань обвинуваченим у судовому засіданні. Послався на необґрунтованість висновку суду про те, що протокол огляду місця події від 09.07.2016, зі схемою до нього, не можуть бути самостійними доказами у справі, а в своїй сукупності лише свідчать про наявність події, що відбулася 08.07.2016. Так, надана судом оцінка самому протоколу огляду місця події є необґрунтованим припущенням. Також не погодився із висновком суду, що додана схема не містить жодної прив`язки до місцевості та розмірів мосту, оскільки, як вказує прокурор, всі ці дані вказані у протоколі огляду, а схема є лише додатком до нього. Вказав, що є помилковими висновки суду з приводу того, чому висновок судово-медичної експертизи №161 від 09.07.2016 та висновок судової експертизи технічного стану транспортного засобу №465 від 10.10.2016 не можуть бути самостійними доказами, а лише свідчать про наявність події. Наполягав на тому, що висновки експертизи безпосередньо стосуються предмету доказування і підтверджують обставини, які складають об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, та є належними і допустимими доказами. Просив урахувати, що місцевим судом без належного мотивування не взято до уваги вимоги п.2.11 Посадової інструкції агронома, невиконання якої, а саме порушення вимог безпеки та охорони праці, і призвело до настання нещасного випадку. Судом також безпідставно визнано неналежним та недопустимим доказом протокол огляду місця події, складений комісією спеціального розслідування нещасного випадку, оскільки у розумінні ст.104 КПК України, він не є протоколом процесуальної дії та окремим документом у розумінні ст.99 КПК України, а є частиною матеріалів спеціального розслідування, на підставі яких комісією складено відповідний акт від 29.09.2020. Зазначив, що джерелом доказів є саме акт, а не вказаний протокол огляду, а тому недоречним є вирішення питання про його належність та допустимість. При цьому вказаний протокол як окремий доказ стороною обвинувачення не долучався, а його було надано стороною захисту. Вказав на необґрунтованість посилання суду на те, що у протоколі огляду від 12.07.2016 не вказано, пояснення яких саме свідків використовувалися при його складанні, та є незрозумілим, на підставі чого комісія дійшла висновку про місце розташування автомобіля під керуванням ОСОБА_13 на мосту під час забору води, оскільки про все це зазначено в акті спеціального розслідування нещасного випадку, складеному на підставі усіх матеріалів, у тому числі і пояснень свідків. Також зазначив, що є безпідставним висновок суду про недопустимість доказу - висновку експерта за результатами проведення додаткової судової експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності №14178 від 06.02.2020, як такої що ґрунтується на недопустимих доказах. Так, судом не конкретизовано, які саме докази він мав на увазі, оскільки фактично експертиза проводилася на підставі матеріалів кримінального провадження, зібраних у ході досудового розслідування. Не погодився із визнанням судом недопустимими доказом - акту спеціального розслідування нещасного випадку Форми Н-1/П від 29.09.2020, з підстав не відкриття його стороні захисту під час досудового розслідування. Вказав, що під час судового засідання, у відповідності до ч.11 ст.290 КПК України, здійснено відкриття стороні захисту додаткових матеріалів, у тому числі і цього акту, та долучено підтверджуючі документи про його витребування з Управління Держпраці у Чернігівській області. Що стосується невідповідності номеру марки транспортного засобу, зазначених у повідомленні про підозру та обвинувальному акті, то це є технічною опискою, яка не впливає на встановлені фактичні обставини, і ні у кого з учасників провадження не викликає сумніву, що мова йде про один і той самий автомобіль. Просить врахувати і те, що суд, пославшись на показання обвинуваченого, не дав жодної оцінки тому, що вони суперечать показанням ОСОБА_9 під час досудового розслідування, а крім того є неспроможними з об`єктивних причин та не узгоджуються з іншими доказами.

Представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , не погодившись з вироком суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України. Вказала на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погодилась із висновком суду, що обвинувачений не є суб`єктом даного злочину, що спростовується положеннями посадової інструкції агронома. Крім того, стороною обвинувачення долучені відповідні докази, які зобов`язували ОСОБА_9 контролювати дотримання іншими працівниками вимог з охорони праці. Зазначила, що судом не надано належної оцінки висновку експертизи від 06.02.2020 за №14178, відповідно до якого у причинному зв`язку з настанням нещасного випадку перебуває невиконання агрономом вимог у частині забезпечення відповідності облаштування місця по забору води з каналу (порушення п.2.20 Правил охорони праці на автомобільному транспорті). Вказала, що в день нещасного випадку саме ОСОБА_9 був старшим по забору води з каналу та саме комісія з розслідування нещасного випадку констатувала, що цей нещасний випадок стався під час проведення забору води. Також, судом не було проаналізовано і належно оцінено докази кримінального провадження та не наведено мотиви, з яких суд відкинув докази сторони обвинувачення, взявши за основу лише показання самого ОСОБА_9 . Вказала на безпідставність визнання судом недопустимими доказами - показань усіх свідків, посилаючись на те, що вони не містять достовірної інформації про подію. Більше того, визнаючи інші докази недопустимими, суд без належної оцінки, необґрунтовано їх відхилив.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити з наведених вище підстав; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які просили залишити вирок суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Колегія суддів звертає увагу на положення ст.62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 статті 6 Конвенції з прав людини проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.

У справах «Грабчук проти України» від 21 вересня 2005 року, «Шагін проти України» від 10 березня 2010 року, Європейський суд з прав людини встановив, що національні суди визнали заявників винними, спираючись на слабкі докази та припущення про їх причетність до вчинення злочину, чим було порушено принцип презумпції невинуватості.

Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версією захисту.

Відповідно до ст.ст.84-86 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів . Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як убачається зі змісту положень ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках - на потерпілого.

Згідно зі ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Як встановила колегія суддів, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 , судом першої інстанції у повній мірі дотримано наведені вимоги закону. Так, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правильності оцінки доказів у кримінальному провадженні, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Твердження апелянтів про те, що суд дійшов помилкового висновку про виправдання ОСОБА_9 , оскільки його винуватість повністю доведена зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом належними і допустимими доказами, колегія суддів визнає безпідставними.

Кожен доказ, яким орган досудового розслідування обґрунтував обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, судом ретельно досліджений, йому дана відповідна оцінка, а висновки місцевого суду детально перевірені апеляційним судом.

Так, органом досудового розслідування дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.271 КК України, а саме як порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, що спричинило загибель людей.

Разом з тим, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.271 КК настає за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, установи, організації або громадянином - суб`єктом підприємницької діяльності, якщо це порушення спричинило загибель людей або інші тяжкі наслідки.

Так, основним безпосереднім об`єктом цього кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують безпеку праці. Потерпілими можуть бути тільки особи, які мають постійний чи тимчасовий зв`язок з певним підприємством, установою, організацією чи з виробничою діяльністю громадянина - суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема які безпосередньо працюють.

Суб`єктивна сторона характеризується змішаною або необережною формою вини. Щодо порушення вимог про охорону праці можуть мати місце умисел або необережність, щодо наслідків - необережність. Ставлення суб`єкта до наслідків є визначальним, тому в цілому це кримінальне правопорушення є необережним. Якщо стосовно наслідків суб`єкт діяв з умислом, скоєне кваліфікується як кримінальне правопорушення проти життя і здоров`я особи.

Суб`єкт цього кримінального правопорушення - службова особа, зокрема, підприємства, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки щодо охорони праці.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.271 КК України, характеризується: діянням (дією або бездіяльністю); наслідками у вигляді шкоди здоров`ю (ч.1 ст.271 КК) або загибелі людей чи іншими тяжкими наслідками (ч.2 ст.271 КК), причинним зв`язком між діянням і наслідками, а також місцем вчинення кримінального правопорушення.

Причинний зв`язок між діянням та його наслідками для наявності складу кримінального правопорушення має бути необхідним, оскільки інакше не можна виключити, що наслідки виникли не через діяння, яке інкримінується винній особі, а через якесь інше діяння або подію.

Якщо такий зв`язок відсутній, кримінальна відповідальність за настання суспільно небезпечних наслідків виключається. Випадковий причинний зв`язок не дає підстав констатувати наявність об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а отже свідчить про відсутність складу злочину. Не кожна умова, що сприяла настанню наслідків, може бути причиною цих наслідків. Дія чи бездіяльність можуть бути причиною злочинних наслідків лише тоді, коли вони були необхідною умовою цих наслідків, без яких ці наслідки не настали б. Необхідний причинний зв`язок між діяннями та наслідками характеризується тим, що діяння: має передувати наслідкам; має бути умовою, без якої не було б наслідку (принцип condiсiosinequanon); за своїми властивостями, як правило, має спричиняти саме такі наслідки, тобто наслідки мають бути закономірним результатом вчиненого діяння.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 винним себе не визнав та показав що у 2016 році він працював агрономом у СВК «Пам`яті декабристів» і керував бригадою по обприскуванню соняху. Ввечері ІНФОРМАЦІЯ_3 вони приїхали до каналу, поставили помпу. Довжина рукавів дозволяла ставити автомобіль у безпечному місці для забору води, так як рукави були по 8-10 метрів. ОСОБА_13 сам показав, де можна набирати воду з каналу, сказав, що раніше там брали воду. Машина ОСОБА_13 стояла не менше, ніж за 3 метри до каналу, під колесами автомобіля були противідкати, «башмаки». Всі автомобілі заповнили водою і вони поїхали, а він і ОСОБА_13 залишилися набирати воду в ємність автомобіля «ЗІЛ-130». Коли набралась вода, ОСОБА_9 забрав шланг від мотопомпи у ОСОБА_13 , який знаходився наверху автомобіля, поклав їх уздовж дороги і пішов до свого службового автомобіля. Коли відійшов метрів 50, то почув, що заводиться автомобіль «ЗІЛ». Він повернувся і побачив, як автомобіль «загазував» і поїхав назад, упав у канал та перекинувся догори колесами. ОСОБА_9 одразу ж зателефонував іншим працівникам і повідомив, що сталася аварія. Він ускочив у багнюку, ледве відкрив двері автомобіля, ОСОБА_13 ніяких ознак життя не подавав. Потім приїхали інші працівники, витягнули тіло ОСОБА_13 з кабіни автомобіля, робили останньому штучне дихання, але марно. Після цього ОСОБА_9 зателефонував і доповів про нещасний випадок керівництву, а потім у поліцію. Вини своєї не вбачає, оскільки вважає, що в даному випадку присутній людський фактор. Не знає, що відбувалося в кабіні автомобіля, чому автомобіль поїхав назад, можливо водію стало погано, або щось інше.

Допитаний у судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_17 показав, що він був головою комісії по розслідуванню нещасного випадку. У протоколі зазначена дата огляду. На місце виїжджали десь через два дні після пригоди. Члени комісії виїжджали не всі. Схему він малював зі слів осіб, що там були, та ОСОБА_9 . Було видно сліди автомобіля, як покотився, прим`ята трава, площадка була рівна. Сліди були саме автомобіля «ЗИЛ». На час огляду транспортного засобу вже не було, його забрали механіки. В комплексі вина всіх, до 50 відсотків - вина водія. При огляді на мосту були противідкати, але чи вони використовувалися - він не знає. Водій повинен ставити противідкати. ОСОБА_9 відповідає за всі охоронні заходи. Що водій включив щось не те, це припущення.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що з обвинуваченим він знайомий по роботі, покійного теж знав по роботі. В той день, ближче до вечора, кожен на своїй техніці під`їхали набирати воду. ОСОБА_13 закинув шланг у канал, помпа була на березі. Йому накачали повну бочку води і він поїхав на поле до обприскувача. Через деякий час зателефонував ОСОБА_9 і кричав, щоб їхали сюди, бо перекинувся автомобіль «ЗІЛ». Коли вони приїхали, то «ЗІЛ-130» лежав у каналі, там був ОСОБА_9 . Вони витягнули тіло ОСОБА_13 з автомобіля, нога в нього застрягла між важелями. На березі йому робили штучне дихання, але він не подавав ознак життя. Мотопомпа була закріплена за ОСОБА_13 , він на автомобілі її привозив, заповнював водою інших, а потім заправлявся сам. Як ОСОБА_13 під`їжджав за водою до водойми, ОСОБА_14 не бачив. Місце, де брали воду, показав ОСОБА_19 . По краю мосту був нахил. ОСОБА_9 , як агроном, давав карту внесення, а також давав вказівки, що кому робити. Коли свідок від`їжджав, біля водойми залишалися ОСОБА_20 та ОСОБА_19 . Йому ОСОБА_13 не говорив про несправність його автомобіля. Шланги на мотопомпі були десь по десять метрів. Помпа стояла на краю мосту.

Допитаний у місцевому суді свідок ОСОБА_21 показав, що обвинувачений є його батьком. Свідок був членом комісії по розслідуванню нещасного випадку, як голова профспілки. На саме місце події не виїжджав. Підписав акт, але потім написав власну думку. Автомобіль «ЗІЛ-130» був у несправному стані, водій не дотримався правил безпеки. ОСОБА_21 не повідомили про виїзд комісії на місце події, він не знав, що є членом комісії.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні місцевого суду показав, що він працював директором сільськогосподарського підприємства. Наряд у той день він проводив о сьомій годині ранку, визначив обсяг робіт і хто, що робитиме. Роботу по обприскуванню полів було доручено агроному ОСОБА_9 . Обвинувачений про подію доповів у той же день, сказав, що з якихось причин автомобіль поїхав та впав у канал. Основне завдання агронома слідкувати за внесенням ядохімікатів.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 показала, що вона працювала в складі комісії по розслідуванню нещасного випадку, що трапився з ОСОБА_13 . На місце події комісія приїхала через три-чотири дні, автомобіля вже не було. В траві валялися «башмаки». Інформація про подію бралася з пояснень свідків. У протоколі огляду все зазначено, вона вже всього не пам`ятає. Члени комісії на місці події були присутні не всі.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що він на той час був інспектором по охороні праці. Йому ввечері зателефонували і сказали, що ОСОБА_13 розбився. Вони приїхали на місце разом зі слідчою поліції десь годин в 12 ночі. Автомобіль був у канаві, тіло водія на березі. За правила безпеки польових робіт відповідав агроном ОСОБА_9 . В обов`язки інженера автопарку входила відповідальність за технічний стан транспортних засобів. За правила безпеки, при заборі води, відповідав агроном. Схему складали з того, що було видно по слідах, а не зі слів водіїв. Було видно по слідах, як автомобіль заїхав на місток. Він не знав до того випадку, що ОСОБА_13 працював з помпою.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_22 у місцевому суді показав, що за ОСОБА_13 був закріплений автомобіль «ЗІЛ-130». Спочатку на автомобілі не було бочки, а потім ОСОБА_13 сам її прикріпив для підвозу води до обприскувача посезонно. Воду брали з каналів мотопомпою. ОСОБА_9 говорив, що з ОСОБА_13 вони переговорили, що їдуть і коли він дійшов до свого автомобіля і почувши звук двигуна, обернувся то побачив автомобіль у каналі. На місці події ОСОБА_22 бачив противідкатні пристрої під колеса, які повинні були застосовуватися. Водій ОСОБА_13 про це був проінструктований.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі послався на те, що судом безпідставно визнано неналежними доказами показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Разом з тим, оцінюючи вищезазначені показання свідків, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно врахував, що жоден із зазначених свідків не був безпосереднім очевидцем того, як відбувався забір води з каналу ОСОБА_13 та де саме знаходився автомобіль «ЗІЛ», р.н. НОМЕР_1 , під час забору води з каналу під час події, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_3, і які були дії водія та обвинуваченого, а тому показання свідків не є належними доказами вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України.

Як було встановлено під судового розгляду у суді першої інстанції, єдиним очевидцем події ІНФОРМАЦІЯ_4, в результаті якої трагічно загинув ОСОБА_13 , був обвинувачений ОСОБА_9 .

Твердження прокурора, що зміст показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , викладених у вироку, не в повній мірі відповідає змісту показань, даних ними у судовому засіданні, є неспромжними, оскільки показання вказаних свідків викладено в оскарженому вироку суду з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань.

При цьому КПК України не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, де має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, які є предметом розгляду та підлягають доказуванню за приписами ст.91 КПК України.

Також, згідно з матеріалами кримінального провадження, стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_9 було надано письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні місцевого суду та перевірені судом апеляційної інстанції.

Окрім показань свідків, прокурор у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що місцевим судом без наявних на те підстав, було визнано недопустимим доказом протокол огляду місця події від 09.07.2016.

Проте, дані твердження прокурора є хибними і такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження і не узгоджуються з вимогами закону, з наступних міркувань.

Згідно з протоколом огляду місця події від 09.07.2016, схеми та СD диску до нього з фото, в період часу з 00:00 год до 00:45 год, у присутності понятих, було проведено огляд території між селами Киселівка та Селище. Під час огляду виявлено, зокрема, труп ОСОБА_13 , 1957 р.н., та автомобіль «ЗІЛ-130», д.н.з. НОМЕР_1 . Також оглянуто та описано міст через канал. Під час огляду технічні засоби не застосовувалися, огляд проводився в нічну пору доби при штучному освітленні. В протоколі не зазначено, чи було виявлено будь-які сліди, в тому числі й автомобіля, і місце їх розташування (т.1, а.к.п.115-118).

Однак, як слідує зі змісту даного протоколу огляду місця події, на аркуші 116 (т.1) частина тексту протоколу написана ручкою іншого кольору, при цьому підписи понятих під цією частиною тексту відсутні, що викликає сумнів у тому, що увесь текст протоколу викладено безпосередньо під час огляду місця події.

Також до протоколу додано диск СD з фотографіями, в тому числі виконаними і в світлу пору доби.

Разом з тим, у протоколі зазначено, під час проведення огляду місця події технічні засоби не застосовувалися, огляд проводився в темну пору доби при штучному освітленні.

Додана до протоколу огляду місця події схема не містить жодної прив`язки до місцевості, а також на ній відсутні розміри (ширина та довжина) мосту зазначеного на ній та ширина каналу.

Отже, всупереч доводам прокурора, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що СD диск з фотографіями є недопустимими доказами, так як у протоколі огляду місця події від 09.07.2016 вказано про відсутність застосування технічних засобів під час огляду, що свідчить про те, що фотографування в даному випадку не проводилося.

Сам по собі протокол огляду місця події зі схемою до нього не можуть бути самостійними доказами винуватості ОСОБА_9 , а в своїй сукупності лише свідчать про наявність події, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2, в результаті якої настала смерть ОСОБА_13 .

Також прокурор не погодився з висновком суду першої інстанції щодо визнання неналежним та недопустимим доказом протоколу огляду місця події, складений комісією спеціального розслідування нещасного випадку.

Як зазначено у протоколі огляду місця, де стався нещасний випадок ІНФОРМАЦІЯ_3 о 20 год 45 хв, зі смертельним наслідком, з водієм транспортних засобів сільськогосподарського виробничого кооперативу «Пам`яті декабристів» ОСОБА_13 від 12 липня 2016 року, комісія оглянула місце, де стався нещасний випадок і так як на момент огляду, місце нещасного випадку не збережено, з використанням зібраних пояснень свідків, наявних матеріалів та інформації Носівської поліції було встановлено наступне:

Об`єктом огляду є меліоративний канал, який розташований на ділянці польової дороги між селами Держанівка та Киселівка Носівського району, де ІНФОРМАЦІЯ_3 о 20 год 45 хв стався нещасний випадок зі смертельним наслідком. Автомобіль ЗІЛ 130 знаходився на мосту, на відстані близько 1/3 довжини мосту, 1 м від краю з правої сторони (на погрузку автомобілі подавалися заднім ходом) та близько 2 м до схилу від заднього правого колеса, під кутом по співвідношенню до направленого мосту.

Пригода сталася внаслідок самовільного руху автомобіля ЗІЛ-130, р.н. НОМЕР_1, заднім ходом, падіння з перевертанням вверх колесами в меліоративний канал під керуванням водія СВК «Пам`яті декабристів» ОСОБА_13 .

Відомості щодо технічного стану автомобіля до аварії відсутні.

Також, унаслідок пригоди, деформовано газову трубу, яка прокладена поверх меліоративного каналу (т.1, а.к.п.144-148).

У протоколі наявні підписи голови комісії та членів комісії.

Однак, як зазначив свідок ОСОБА_17 , який був головою комісії по розслідуванню нещасного випадку, не всі члени комісії, які зазначені в протоколі, були присутніми під час огляду місця події, хоча в протоколі вказано на їх присутність під час проведення огляду місця події, що свідчить про неналежне виконання членами комісії своїх службових обов`язків для повного всебічного та об`єктивного встановлення обставин нещасного випадку зазначеного в протоколі.

Крім того, в протоколі зазначено, що на момент огляду місце нещасного випадку не зберіглося, тому для його визначення використовувалися пояснення свідків, наявні матеріали та інформації, отримана від працівників поліції.

Проте, враховуючи встановлений факт того, що єдиним очевидцем події був обвинувачений ОСОБА_9 , на підставі пояснень яких свідків було зазначено опис місця події.

При цьому, слід зазначити, що посилання в протоколі на те, що автомобіль ЗІЛ 130 знаходився на мосту на відстані близько 1/3 довжини мосту, 1 м від краю з правої сторони та близько 2 м до схилу від заднього правого колеса, під кутом по співвідношенню до направленого мосту, суперечить поясненням ОСОБА_9 , єдиного очевидця події, який в судовому засіданні вказав, що автомобіль, яким керував ОСОБА_13 , стояв не менш, ніж за 3 м до краю каналу під час забору води.

Огляд комісією місця події проводився 12.07.2016, тоді як подія сталася ввечері ІНФОРМАЦІЯ_4, і в протоколі комісією зазначено, що місце нещасного випадку на час проведення його огляду не збереглося.

Крім того, як було встановлено під час судового розгляду, до початку огляду місяця події комісією, автомобіль ЗІЛ 130, р.н. НОМЕР_1, з каналу вже був піднятий і транспортований в інше місце, а також проведено ремонтні роботи деформованої газової труби під час падіння автомобіля ЗІЛ з мосту в канал.

Наведене свідчить про те, що з ІНФОРМАЦІЯ_3 по 12.07.2016 (день огляду комісією місця події) на місці події проводились відповідні ремонтні роботи з використанням транспортних засобів, а по мосту за такий досить тривалий час (чотири доби), рух по якому в цей час не був перекритий, могли рухатись інші транспортні засоби, залишаючи відповідні сліди як на мосту, так і на прилеглій до нього території, а також на його поверхню впливали атмосферні явища.

До того ж, протокол огляду місця події від 09.07.2016 (т.1, а.к.п.115-118) також не містить жодної інформації по виявленню та фіксації будь-яких слідів на місці події, в тому числі й автомобільних.

А тому є незрозумілим, на підставі яких саме доказів комісія вирішила, що автомобіль ЗІЛ-130 під час забору води з каналу, знаходився на мосту на відстані близько 1/3 довжини мосту, 1 м від краю з правої сторони (на погрузку автомобілі подавалися заднім ходом) та близько 2 м до схилу від заднього правого колеса, під кутом по співвідношенню до направленого мосту.

Отже, наведена невідповідність між змістом протоколу огляду місця, де стався нещасний випадок від 12.07.2016, та показаннями ОСОБА_9 стороною обвинувачення не була спростована належними та допустимими доказами.

Відтак, протокол огляду місця, де стався нещасний випадок ІНФОРМАЦІЯ_3, обґрунтовано був визнаний місцевим судом неналежним та недопустимим доказом.

Посилання прокурора на те, що у розумінні ст.104 КПК України, протокол огляду місця події, складений комісією спеціального розслідування нещасного випадку, не є протоколом процесуальної дії та окремим документом у розумінні ст.99 КПК України, а є частиною матеріалів спеціального розслідування, на підставі яких комісією складено відповідний акт від 29.09.2020, є безпідставним.

У даному випадку вказаний протокол є «базовим» доказом, на підставі якого у подальшому і був складений акт від 29.09.2020. А оскільки «базовий доказ» був складений з грубим порушенням порядку, тому, як наслідок, акт від 29.09.2020, складений за фактом проведення огляду місця події, та похідні від цього огляду матеріали, є недопустимими, в силу доктрини «плодів отруйного дерева».

Не заслуговує на увагу і посилання прокурора на помилковість висновків суду з приводу того, що висновок судово-медичної експертизи №161 від 09.07.2016 та висновок судової експертизи технічного стану транспортного засобу №465 від 10.10.2016 не можуть бути самостійними доказами, оскільки лише свідчать про наявність події.

Так, згідно з висновком експерта № 161 від 09.07.2016: при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_13 , 1957 р.н., виявлені наступні ушкодження: садно лівої вушної раковини і крововилив в м`які тканини голови, лівої скроневої області, симетричні крововиливи в м`язи грудей по передній поверхні з обох сторін, перелом п`ятого ребра справа по передній поверхні без зміщення. Ушкодження спричинені дією тупих предметів за механізмом удару незадовго до настання смерті і могли виникнути в строк та за обставин, вказаних в постанові, тобто від удару частинами автомобіля, які знаходяться всередині кабіни, при падінні вантажного автомобіля у водоканал. Увесь комплекс тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_13 з причиною смерті не пов`язаний, і, відносно живої людини, мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії в результаті закриття (обтурації) дихальних отворів і шляхів чужорідною масою - мулом.

При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа ОСОБА_13 етанол не виявлений (висновок експерта №1393 від 14-15.07.2016). Тобто на момент смерті він не був в стані алкогольного сп`яніння (т.1, а.к.п.123-126).

Вказаний вище висновок експерта в своїй сукупності лише свідчить про наявність події, що відбулася ІНФОРМАЦІЯ_4, тілесні ушкодження отримані ОСОБА_13 і які травми стали причиною його смерті, але жодним чином не підтверджує обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення

Згідно з висновком експерта № 465 від 10.10.2016 та фото таблиці до нього:

1.Через вказані у дослідницькій частині несправності пневматичного гальмівного приводу, технічний стан системи робочого гальма автомобіля „ЗІЛ-130", р.н. НОМЕР_1 , не відповідав вимогам ПДРУ та ДСТУ 3649:10, система знаходилась у відмовному стані, при якому не може виконувати свою функцію по зниженню швидкості автомобіля.

Несправності пневматичного гальмівного приводу, мають експлуатаційний характер, виникли в процесі тривалої експлуатації автомобіля „ЗІЛ-130", р.н. НОМЕР_1 , через його неякісне технічне обслуговування, несправності існували до події ДТП.

2. На момент експертного огляду, через несправності які мають аварійний характер їх виникнення, які перелічені у дослідницькій частині, система рульового керування автомобіля „ЗІЛ-130", р.н. НОМЕР_1 , знаходилась у відмовному стані. Несправності які встановлені в ході візуального огляду, виникли під час події ДТП (т.1, а.к.п.174-181).

Вищезазначений висновок експерта також в своїй сукупності лише свідчить про наявність події, що відбулася ІНФОРМАЦІЯ_4, а також про несправності, які мав автомобіль „ЗІЛ-130", р.н. НОМЕР_1 , на момент пригоди, і жодним чином не підтверджує обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що ОСОБА_13 повідомляв будь-кому про несправність гальмівної системи автомобіля ЗІЛ 130, яким він керував на час події та який був за ним закріплений (т.1, а.к.п.171), в тому числі й обвинуваченому ОСОБА_9 під час виконання робіт по забору води з каналу ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно з вищезазначеним висновком експерта, несправності пневматичного гальмівного приводу, мають експлуатаційний характер, виникли в процесі тривалої експлуатації автомобіля „ЗІЛ-130", р.н. НОМЕР_1, через його неякісне технічне обслуговування, несправності існували до події ДТП.

А отже, водій ОСОБА_13 , керуючи автомобілем, не міг не знати, що ОСОБА_23 система знаходиться в несправному стані, а згідно з п.2.3 (а) ПДР України - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Жодних доказів того, що обвинуваченому ОСОБА_9 було відомо, що ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 виконує роботи на технічно несправному автомобілі, стороною обвинувачення також не було надано.

Доводи апелянтів, що поза увагою суду залишилися вимоги п.2.11 Посадової інструкції агронома, невиконання якої ОСОБА_9 , а саме порушення вимог безпеки та охорони праці, і призвело до настання нещасного випадку, є непереконливими.

Так, зі змісту посадової інструкції агронома, затвердженої виконавчим директором СВК «Пам`яті Декабристів» від 14 червня 2016 року, не вбачається, що агроном є посадовою особою, відповідальною за випуск транспортних засобів на лінію та він повинен перевіряти технічний стан транспортних засобів, як під час їх роботи, так і під час їх випуску на лінію (т.1, а.к.п.137-139).

Також, згідно з наказом від 20.06.2016, виданого виконавчим директором СВК «Пам`яті декабристів», ОСОБА_9 був призначеним відповідальним саме за здійснення польових робіт та їх безпечне виконання (т.1, а.к.п.136).

Водночас, у пункті 2.3 інструкції з охорони праці №12 для водія автотранспортного засобу (вантажні та легкові автомобілі, автобуси) зазначено, що посадова особа, відповідальна за випуск транспортних засобів на лінію, зобов`язана випускати на лінію технічно справні транспортні засоби (т.1, а.к.п.150-166).

Тобто, вищенаведені докази свідчать про те, що згідно з посадовою інструкцією, в обов`язки ОСОБА_9 , як посадової особи, не входило перевіряти технічний стан транспортних засобів та випускати на лінію технічно справні транспортні засоби, а він був відповідальним за здійснення польових робіт та їх безпечне виконання.

Натомість, відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності № 14178 від 06.02.2020, причинами настання ІНФОРМАЦІЯ_4 досліджуваного нещасного випадку є:

I) технічна причина, - незадовільний технічний стан (код 06) автомобіля ЗІЛ-130, р.н.НОМЕР_2, яким керував водій СВК «Пам`яті декабристів» ОСОБА_13

II) організаційна причини, а саме не дотримано виконання нормативно-технічних вимог, зокрема, наступними особами:

- інженером з експлуатації машино-тракторного парку (бригадир тракторної бригади) СВК «Пам`яті Декабристів» ОСОБА_22 в частині надання дозволу на випуск з машино-тракторного парку автомобіля ЗІЛ-130, д.н.з. НОМЕР_1 , з несправностями пневматичного гальмівного приводу, які мають експлуатаційний характер, виникли в процесі тривалої експлуатації автомобіля через його неякісне технічне обслуговування. Несправності існували до події ДТП. Не виконав вимоги п.1. Розділу II. Посадової інструкції інженера з експлуатації машино-тракторного парку в частині організації правильної експлуатації і технічного обслуговування машино-тракторного парку, своєчасного та якісного його ремонту, не перевірив укомплектування автомобіля підпорними упорами.

- інженером з охорони праці СВК «Пам`яті декабристів» ОСОБА_16 в частині не виконання вимог п.п.2.6, 2.7, 3.1, 3.14 Посадової інструкції інженера з охорони праці щодо своєчасності проведення навчання та інструктажів, атестації та переатестації працівників з питань охорони праці, посадових осіб, які проводять роботи що потребують професійного відбору (не виконано вимоги п.п. 4.1., 3.17. Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці), а також дієвого контролю за дотриманням нормативно- технічних вимог з охорони праці співробітниками підприємства;

- безпосередньо самим постраждалим водієм ОСОБА_13 - не виконав вимоги: п.2.1 Інструкції з охорони праці №12 для водія автотранспортного засобу, в частині перевірки технічного стану автомобіля, звертаючи особливу увагу на справність гальмівної системи під час підготовки автомобіля до виїзду на лінію; п.2.3 Правил дорожнього руху в частині перевірки перед виїздом і забезпечення технічно справного стану транспортного засобу та уваги і стеження за дорожньою обстановкою, технічним станом транспортного засобу; ст.139 Кодексу законів України про працю та ст.14 Закону України «Про охорону праці».

З технічної точки зору, невиконання перерахованих вище вимог нормативних актів з питань охорони праці та безпеки життєдіяльності перебуває у причинному зв`язку з настанням нещасного випадку.

Безпосередньо як інженер з експлуатації машино-тракторного парку (бригадира тракторної бригади) СВК «Пам`яті Декабристів» ОСОБА_22 , агроном ОСОБА_9 і інженер з охорони праці ОСОБА_16 , так і сам постраждалий, водій ОСОБА_13 , мали технічну можливість запобігти настанню події досліджуваного нещасного випадку, для чого вони повинні були діяти у відповідності до вищевикладених вимог нормативних документів.

Умовами, що сприяли настанню досліджуваного нещасного випадку, є незадовільне функціонування системи управління охороною праці на підприємстві, які згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» покладаються безпосередньо на керівника СВК «Пам`яті Декабристів» ОСОБА_15 (т.1, а.к.п.186-199).

У вищезазначеному висновку експерта зазначено, що не дотримано виконання нормативно-технічних вимог агрономом СВК «Пам`яті декабристів» ОСОБА_9 в частині забезпечення відповідності облаштування місця по забору води з каналу як розчинника хімікатів для обробки полів вимогам нормативно-технічним актам та як особа, призначена відповідальним за здійснення польових робіт та їх безпечне виконання був присутній при виконанні з недотриманням нормативно-технічних вимог технологічної операції по забору води з каналу (робоче місце по забору води з каналу мотопомпою, не відповідало вимогам п.2.20 Правил охорони праці на автомобільному транспорті в частині, розвантаження транспортних засобів біля відкосів, силосних ям, ярів тощо допускається за наявності колесовідбійного бруса), але в даному пункті також зазначено, що за відсутності колесовідбійного бруса забороняється під`їжджати до брівки розвантажувальної площадки ближче ніж на 3 м.

У своїх показаннях обвинувачений ОСОБА_9 зазначав, що під час забору води автомобіль ЗІЛ-130, під керуванням ОСОБА_13 , знаходився не на мосту, а не ближче, ніж за 3 метри до каналу і під його колесами були противідкатні колодки, тобто порушень п.2.20 Правил охорони праці на автомобільному транспорті в частині, розвантаження транспортних засобів біля відкосів, силосних ям, ярів в діях обвинуваченого не було.

У свою чергу, стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано жодного доказу на спростування показань обвинуваченого і що дії ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.2.20 Правил охорони праці на автомобільному транспорті, в частині розвантаження транспортних засобів біля відкосів, силосних ям, ярів тощо, ІНФОРМАЦІЯ_2, коли сталася відповідна пригода.

Інші письмові докази у цьому кримінальному провадженні не є прямими доказами обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованого кримінального правопорушення, що підлягають доказуванню, та самі по собі не можуть бути достатніми для доведення пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення.

Відтак, аналізуючи досліджені докази по справі, місцевим судом правильно встановлено, що, незважаючи на те, що обов`язок доказування згідно ст.92 КПК України покладається на слідчого та прокурора, доказів вини ОСОБА_9 стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано, і суд не має можливості перебирати цей обов`язок на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Враховуючи, що інших переконливих аргументів на спростування вказаних висновків місцевого суду щодо оцінки доказів, в апеляційних скаргах стороною обвинувачення не наведено, суд першої інстанції, оцінивши надані докази у справі, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що вони є недостатніми для доведеності того, що ОСОБА_9 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що виходячи із засад судочинства, визначених ст.129 Конституції України, про забезпечення доведеності вини, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши докази обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 , у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, а згідно ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Отже, під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_9 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення кримінального правопорушення, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Відтак, доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 про скасування виправдувального вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, необхідно визнати необґрунтованими.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4