Справа № 682/1980/24
Провадження № 1-кп/682/151/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Славута кримінальне провадження № №0001271 про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Славута Хмельницької області, українця, громадянин України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востанє :

-10.02.2021 Славутським міськрайонним судом за ст.357 ч.1, ст. 185 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 10.11.2021 ухвалою Хмельницького апеляційного суду засуджено за ст. 357 ч.1, ст. 185 ч. 2 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 26.10.2022 Шевченківським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Приєднано невідбуте покарання по вироку 10.02.2021 Славутського міськрайонного суду та зараховано з 12.11.2019 по 10.01.2020. Звільнився 26.01.2024 по відбуттю строку покарання,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

встановив:

На розгляді в Славутському міськрайонному суді Хмельницької області перебуває кримінальне провадження № 0001271 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він у період дії воєнного стану в Україні, який був введений у дію відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІX від 24 лютого 2022 року, та в подальшому неодноразово (безперервно) продовжений, востаннє Указом Президента України № 3684-IX від 08 травня 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», будучи засудженим 26.10.2022 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнившись з місць позбавлення волі 26.01.2024 по відбуттю строку покарання, маючи непогашену судимість, на шлях виправлення не став та вчинив нове умисне кримінальне правопорушення (злочин).

Так, 18 липня 2024 року близько 23 год. 00 хв., в м. Славута ОСОБА_5 з метою таємного викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, діючи з корисливих мотивів, прийшов до будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 , де відчинивши хвіртку потрапив на територію домоволодіння.

Перебуваючи на території домоволодіння, шляхом виймання шибки скла з рами вікна, проник в середину будинку, де з однієї із кімнат, під час дії воєнного стану, повторно, таємно викрав електричну піч марки "EFBA" в комплекті з металевим деко круглої форми, вартістю 2020,50 грн. чим заподіяв потерпілій ОСОБА_4 майнової шкоди на вказану суму.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18липня 2024 року № 3886-IX«Про внесеннязмін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни дост. 51 КУпАП( Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ст. 51 ч. 1 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп.169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого закономстаном на 01 січня звітного податкового року.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 1 січня 2024 року становив 2920 грн, а 50% від його розміру становили 1460 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2 920 грн.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше, як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

За таких обставин, враховуючи те, що вартість заподіяної ОСОБА_4 матеріальної шкоди становила 2020 грн 50 коп, тобто ця сума є меншою за розмір, з яким відповідно до Закону № 3886-IXта положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме, 2920 грн, вчинене останнім кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Надалі прокурором було змінено обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України та надано суду обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, відповідно до якого ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він будучи раніше судимим востаннє 26.10.2022 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, 26.01.2024 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання на шлях виправлення не став та вчинив нове умисне кримінальне правопорушення (кримінальний проступок).

Так, ОСОБА_5 достовірно знаючи про право особи на недоторканість житла, в порушення вимог ст. 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та не допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку, не інакше, як за вмотивованим рішенням суду, 18 липня 2024 року близько 23 год. 00 хв., діючи умисно, без належного дозволу власника, шляхом виймання шибки скла з рами вікна, незаконно проник в середину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 чим порушив її право на недотокраність житла.

Разом з тим, у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 звернулася до суду з письмовою заявою, у якій просить закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , оскільки вона відмовляється від обвинувачення, вказує, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має.

Інші учасники судового провадження у судовому засіданні не заперечували проти задоволення заяви потерпілої про закриття кримінального провадження.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, прийшов до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Вирішуючи питання щодо закриття даного кримінального провадження, слід виходити із загальних положень КПК України з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його законного представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 288/1158/16 вказано на те, що критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших кримінальних правопорушень, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Кримінальні правопорушення, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими злочинами і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на кримінальне правопорушення, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого або його законного представника свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю.

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку з кримінальним правопорушенням конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у ст. 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що потерпіла відмовилась від зміненого обвинувачення, інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення не пов`язане з домашнім насильством, кримінальне провадження підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Закриваючи кримінальне провадження, суд має вирішити питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Зважаючи на те, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння ОСОБА_5 , передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ініціатором проведення судової експертизи № СЕ-19/123-24/9034-ТВ був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів ст.ст. 122, 124 КПК України витрати на проведення судової товарознавчої експертизи в сумі 1893,20 грн не підлягають стягненню з обвинуваченого, а мають бути віднесені на рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 26, 100, 122, 124, 174, 284, 372, 395, 477 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Кримінальне провадження № 0001271 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Речовий доказ по справі електричну піч марки «EFBA» в комплекті з металевим деко круглої форми, вартістю 2020 грн. 50 коп., повернути потерпілій ОСОБА_4 .

Процесуальні витрати на проведення судової експертизи № СЕ-19/123-24/9034-ТВ від 30.07.2024 року у розмірі 1893,20 грн. віднести на рахунок держави.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Славутський міськрайонний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1