ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лучиці Луцького району Волинської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді арешту строком на 1 (один) місяць, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один ) рік.

Строк відбування основного покарання визначено рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 та приведення вироку до виконання.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та Акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» () в користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальну шкоду у сумі 15851 ( п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одну) грн. 04 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду у сумі 40 000 ( сорок тисяч) грн. У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Задоволено цивільний позов Комунального підприємства «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про стягнення із ОСОБА_7 витрат на лікування потерпілої. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь Комунального підприємства «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» витрати на лікування ОСОБА_11 у розмірі 13390 ( тринадцять тисяч триста дев`яносто) грн. 16 коп.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 процесуальні витрати, понесені останньою на професійну правничу допомогу в сумі 13000 (тринадцять тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави витрати за проведення експертиз в загальній сумі 3824 (три тисячі вісімсот двадцять чотири) грн.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме - автомобіль марки «Seat Malaga», державний номерний знак НОМЕР_1 , повернуто за належністю ОСОБА_7 .

Скасовано арешт, який накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2023.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 04.05.2023 близько 10 год. 16 хв., керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «SEAT MALAGA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись ним вулицею Степана Бандери у м.Луцьку, яка має односторонній рух в напрямку до вул. Винниченка, здійснюючи виїзд з маневром повороту ліворуч на АДРЕСА_2 , передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, при виявленні на нерегульованому пішохідному переході ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину по дорожній розмітці «зебра», рухаючись справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб надати їй дорогу, у результаті чого допустив наїзд на потерпілу.

Внаслідок порушення Правил дорожнього руху водій ОСОБА_7 спричинив пішоходу ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої малогомілкової кістки у верхній третині, перелому заднього краю дистального метаепіфізу правої великогомілкової кістки з пошкодженням міжгомілкового синдесмозу; забійного садна нижньої третини правої гомілки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21-ї доби.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: п.2.3. б) Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікацію дій останнього, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого у зв`язку із м`якістю, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що місцевим судом при призначенні покарання належним чином не надано оцінку тому, що обвинувачений вину у вчиненому кримінального правопорушення під час досудового розслідування не визнав, фактично заявив про визнання своєї вини у ДТП уже за результатами дослідження усіх доказів сторони обвинувачення. Крім того, суд неповною мірою врахував думку потерпілої, яка наполягала на суровому покаранні, також того, що обвинувачений з часу вчинення кримінального правопорушення не відшкодував і не намагався відшкодувати шкоду потерпілій, завдану його діями. При цьому, поведінка обвинуваченого в судових засіданнях, на переконання апелянта, свідчить про цілковиту відсутність жалю та будь-якого намагання виправити негативні наслідки злочину. З огляду на наведене прокурор вважає, що покарання, яке призначив суд першої інстанції, є явно несправедливим та суперечить положенням ст.ст.50, 65 КК України, принципу справедливості покарання і не відповідає його меті. Посилаючись на це, прокурор просить вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту строком на 3 місяці, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В решті вирок залишити без змін.

02 квітня 2024 року прокурор подав до суду зміни і доповнення до апеляційної скарги, де зазначає, що апеляційна скарга підтримується, однак виникла необхідність у внесенні змін та доповнень до неї. Зазначає про те, що на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (в редакції Закону №2617-VІІІ від 22.11.2018) та на даний час санкція норми закону передбачає основне покарання, окрім іншого у виді арешту. Відповідно до вироку, що оскаржується, ОСОБА_7 засуджено до основного покарання у виді арешту на строк 1 місяць. Однак, 28.03.2024 набрав чинності Закону України №3342-ІХ від 23.08.2023, яким внесено зміни до КК України і, зокрема у ст.60 та визначено, що покарання у виді арешту полягає у триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється строк від 1 до 6 місяців. Таким чином, хоча покарання у виді арешту і передбачено на даний час санкцією ч.1 ст.286 КК України, проте останнє підлягає застосуванню виключно до військовослужбовців, які відбувають таке покарання. Водночас, вказаним Законом №3342-ІХ від 23.08.2023 Кримінальний кодекс України доповнено ст.59-1, яка визначає основний вид покарання у виді апробаційного нагляду. З огляду на наведене, прокурор вважає, що оскільки ОСОБА_7 не являється військовослужбовцем, на даний час відсутні законодавчі підстави призначення йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту. Тому у відповідності до положень ст.ст.5, 51 КК України покарання у виді апробаційного нагляду є менш суворим покаранням ніж покарання у виді арешту чи обмеження волі, а тому Закон №3342-ІХ від 23.08.2023 поліпшує становище обвинуваченого, і тому до нього може бути застосований при призначенні покарання. Таким чином, оскільки ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, являється пенсіонером, визнав вину у вчиненому, частково відшкодував завдану потерпілій шкоду, що є пом`якшуючими покарання обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання. Посилаючись на це, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 років пробаційного нагляду з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, та покладенням обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України. В решті вирок залишити без змін.

- потерпіла ОСОБА_11 у поданій апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, вважає вирок необґрунтованим та незаконним в частині призначення основного покарання. На думку потерпілої, судом належним чином не вмотивовано, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість призначення останньому покарання у виді арешту саме на мінімальний термін. Судом поза увагою залишились та обставина, що з моменту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, останнім матеріальної шкоди не відшкодовано, вибачення у неї не просив, що свідчить про відсутність в його діях щирого розкаяння. У зв`язку з наведеним, потерпіла просить вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту строком на 6 місяців. В решті вирок залишити без змін.

18 червня 2024 року від потерпілої надійшли зміни до апеляційної скарги, де вона апеляційну скаргу підтримує, однак виникла необхідність у внесенні змін до неї. Так, зазначає про те, що санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.Однак, 28.03.2024 набрав чинності Закону України №3342-ІХ від 23.08.2023, яким внесено зміни до КК України і, зокрема у ст.60 та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється строк від 1 до 6 місяців. Тому хоча на даний час покарання у виді арешту і передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України, однак воно підлягає застосуванню виключно до військовослужбовців, які відбувають таке покарання на гауптвахті. Обвинувачений військовослужбовцем не являється, а відтак відсутні законодавчі підстави для призначення йому покарання у виді арешту. Посилаючись на те, що покарання у виді пробаційного нагляду є менш суворим покарання аніж арешт чи обмеження волі, то з урахуванням положень ст.5 КК України, потерпіла просить вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити йому за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України, покарання у виді 5 років пробаційного нагляду, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

Представник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_12 подала заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_11 будучи належним чином повідомленою про час та місце апеляційного розгляду, до суду не з`явилась.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, прокурора та представника потерпілої, які апеляційні скарги із зміненими доводами підтримали, обвинуваченого та його захисника, які апеляційні доводи щодо зміни призначеного покарання не заперечували, перевіривши їх доводи та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч.1 ст.404 КПК України).

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

У поданих апеляційних скаргах із змінами до них прокурор та потерпіла вказують про необхідність зміни вироку в частині призначеного покарання із посиланням на те, що в даний час покарання у виді арешту не може бути застосоване до ОСОБА_7 у зв`язку із внесеними до Кримінального кодексу України змін Законом України №3342-ІХ від 23.08.2023 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань».

Такі твердження є цілком слушними із урахуванням наступного.

Частиною 1 ст.65 КК України передбачено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 04 травня 2023 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до вироку від 09.01.2024, що оскаржується, ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, окрім іншого, призначено основне покарання у виді арешту.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» №3342-ІХ від 23.08.2023, який набрав чинності 28.03.2024, внесено зміни до ст.60 КК України, згідно з якими покарання у виді арешту може бути застосоване лише до військовослужбовців і, яке полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті.

Згідно із ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Разом з тим слід зазначити, що ст.58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За положеннями ч.ч.1, 3 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відповідно до рішення Конституційного суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000 зворотна дія кримінального закону означає поширення його на осіб, які вчинили діяння до набрання чинності таким законом. Зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи. Кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вирок щодо ОСОБА_7 , який не є військовослужбовцем, на даний час не набрав законної сили, з урахуванням принципу зворотної дії закону України про кримінальну відповідальність у часі, обвинуваченому не може бути призначено покарання у виді арешту, тому колегія суддів апеляційного суду вбачає підстави для зміни вироку і, зокрема в частині основного покарання.

Разом з тим, прокурор та потерпіла в апеляційних скаргах вважають, що у суду є цілком законні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання із застосуванням положень ст.69 КК України шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.286 КК України, а саме пробаційного нагляду, який введено як новий вид покарання Законом №3342-ІХ від 23.08.2023.

На думку колегії суддів апеляційного суду такі доводи заслуговують на увагу суду з огляду на таке.

Спершу треба зазначити, що дійсно, Законом №3342-ІХ від 23.08.2023 чинним з 28.03.2024 було запроваджено новий вид покарання пробаційний нагляд, який згідно із положеннями ст.59-1 КК України, полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових і соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.

Статтями 50, 65 КК України визначено, що суд при призначенні покарання повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має право призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з системного тлумачення статтей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів апеляційного суду відповідно до ст.65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу, за ступенем тяжкості відноситься до нетяжких злочинів і за формою вини є необережним.

Винуватість у вчиненні цього кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_7 визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, висловив щирий жаль з приводу вчиненого. Окрім того, ОСОБА_7 частково відшкодував шкоду потерпілій, яка завдана кримінальним правопорушення, а також, як він пояснив, - по мірі можливості відшкодує її у повному обсязі.

На думку апеляційного суду вищевказане свідчить про бажання обвинуваченого виправити ситуацію, що склалася.

ОСОБА_7 є особою похилого віку, пенсіонером, має незадовільний стан здоров`я, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не судимий, одружений, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого апеляційний суд визнає повне визнання вини, щире каяття та часткове відшкодування шкоди. При цьому, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Потерпіла просить застосувати до ОСОБА_7 основне покарання у виді пробаційного нагляду.

Наведені обставини, на думку колегії суддів апеляційного суду, у їх сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та дають право суду призначити ОСОБА_7 основне покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (частини) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а саме пробаційного нагляду ближче до мінімального його розміру.

При цьому, апеляційний суд на обвинуваченого покладає обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що враховуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, також призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, однак у мінімальній межі, якій дозволяє санкція ч.1 ст.286 в розрізі із ст.55 КК України.

Визначаючи таку міру основного та додаткового покарань обвинуваченому в даному випадку суд апеляційної інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, форму вини, наслідки, які настали внаслідок його вчинення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також встановлення обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення в сукупності з іншими обставинами провадження.

Такі як основне так додаткове покарання відповідатимуть вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За таких обставин, вирок суду щодо ОСОБА_7 на підставі п.4 ч.1 ст.408 КПК України підлягає зміні в частині призначеного покарання, оскільки це не погіршує становище обвинуваченого.

З урахуванням наведених в апеляційних скаргах вимог, апеляційна скарга прокурора задовольняється повністю, а апеляційна скарга потерпілої, - частково.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити повністю, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 , - частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, - змінити.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один рік.

На підставі ст.59-1 КК України на ОСОБА_7 покласти обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді