Справа №589/3354/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1168/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне знищення або пошкодження майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02.04.2024, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, українця, громадянина України, із середньо-професійною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, утриманців не має, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 в якій він просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02.04.2024, змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня звернення вироку суду до виконання.

Речовий доказ - оптичний диск Verbatim CD-R 700 MB 52Х з інформацією з камери банкомату визначено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений цитував положення Конституції України, рішення Конституційного суду України та Закону України № 2117-IX від 03.03.2022, про внесення змін до КК України, відповідно до якого ст. 185 КК України доповнено частиною 4. Обвинувачений висловлював свою незгоду з таким Законом України, аналізував положення інших статей КК України та порівнював їх санкції. Також обвинувачений посилався на висновок Верхованого Суду викладений в постаннові № 9 і зауважував, що суди при розгляді справи мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нармативно-правового акту з точки зору його відповідності вимогам Конституції України. На переконання обвинуваченого ні органи досудового розслідування, ні суд вказаного не врахували, що і призвело до неправильної правової кваліфікації його - обвинуваченого дій. Так, на думку ОСОБА_7 , суд не з`ясував того чи було виконано в ході досудового розслідування вимог процесуального закону, зокрема в частині забезпечення його - обвинуваченого права на захист і правильності кваліфікації його дій.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 15.10.2022, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем мешкання свого знайомого ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_3 , від останнього дізнався, що йому повинні були надійти грошові кошти у сумі 10 000 гривень на його банківську картку № НОМЕР_1 емітовану АТ КБ «Приват Банк».

В цей час, у ОСОБА_7 виник умисел на таємне, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 15.10.2022 попросив у ОСОБА_8 його мобільний телефон, на якому був застосунок «Приват 24» та доступ до банківської картки банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 відкритої на ОСОБА_8 , під приводом перерахування грошових коштів із власної віртуальної картки банку на банківську картку ОСОБА_8 , та у подальшому зняття готівки.

На цей, ОСОБА_8 , будучи введеним в оману, надав ОСОБА_7 свій мобільний телефон, та надав пароль від застосунку «Приват 24» та пароль від банківської картки № НОМЕР_1 банку АТ КБ «Приват Банк».

На виконання задуманого, ОСОБА_7 , діючи в умовах воєнного стану, таємно від оточуючих, переслідуючи мету незаконного збагачення, з корисливих мотивів, в цей день, здійснив зміну фінансового номеру картки банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 на номер свого мобільного телефону, а саме НОМЕР_2 , та таким чином отримав доступ до вказаної банківської картки.

Маючи доступ до банківської картки № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , періодично здійснював телефонні дзвінки до АТ КБ «Приват Банк» з метою уточнення балансу грошових коштів на вказаному рахунку.

Так, 02.11.2022 близько 10:40 год, ОСОБА_7 , в черговий раз зателефонував до АТ КБ «Приват Банк», щоб дізнатись баланс грошових коштів картки банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 , та дізнався, що на вказану картку надійшли грошові кошти в сумі 20 000 гривень.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на таємне з корисливих мотивів викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, діючи в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , 02.11.2022 близько 10:50 год., за допомогою застосунку «Приват 24», перерахував з картки банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 на банківську картку № НОМЕР_3 , якою він користується, грошові кошти у сумі 10 000 гривень, достовірно знаючи баланс грошових коштів на вказаній картці, та знаючи, що ОСОБА_8 , не відомо про надходження на його картку грошових коштів в сумі 20 000 гривень, оскільки останній очікував про надходження 10 002 гривень, та таким чином викрав грошові кошти в сумі 10002 гривень, які належали ОСОБА_8 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на суму 10002 гривень.

Після чого, ОСОБА_7 , викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, ОСОБА_7 , після того, як розпорядився викраденими грошовими коштами ОСОБА_8 , будучі обізнаним про баланс грошових коштів на вказаній картці, та те, що на останній залишились грошові кошти, вирішив знову викрасти грошові кошти ОСОБА_8 .

На реалізацію задуманого, ОСОБА_7 , в період з 12:12 02.11.2023 год. по 15:12 год. 04.11.2022., маючи умисел на таємне, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення, діючи в умовах воєнного стану, діючи повторно, маючи доступ до банківської картки банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 , яку він закріпив за своїм номером телефону, будучи обізнаним про баланс грошових коштів на вказані й картці, та те, що на останній залишились грошові кошти, здійснив пересилання грошових коштів на банківську картку банку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_3 , якою він користується, шістьма переказами на загальну суму 6 883,89 грн, пересилання по виплаті боргу на суму 1356 гривень 83 копійки, здійснив поповнення свого мобільного номеру № НОМЕР_2 на суму 73 гривні, переказ на онлайн казино в сумі 302 гривні та здійснив зняття грошових коштів у сумі 1802 гривні, на загальну суму 10417 гривень 72 копійки, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму.

В подальшому, ОСОБА_7 з викраденим грошовим коштами із місця скоєння кримінального правопорушення зник, та в подальшому розпорядився ними на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав, просив вирок суду першої інстанції змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення вимог скарги обвинуваченого заперечила і просила вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги обвинуваченого, колегія суддів дійшла такого висновку.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує зі скарги обвинуваченого ОСОБА_7 вирок суду першої інстанції він просив змінити в частині правової квліфікації його дій, оскільки вважав, що вони мають бути кваліфіковані не за ч. 4 ст. 185 КК України, а за ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України.

Вивчаючи матеріали кримінального провадження, в межах заявлених апелянтом вимог, колегією суддів було встановлено, що в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому кримінальному провопорушенні визнав повністю, пояснивши суду в процесі його допиту, що дійсно, за обставин, наведених у обвинувальному акті, він викрав гроші з належної потерпілому банківської карти, які витратив на власні потреби. У вчиненому каявся і просив суд суворо не карати.

Тому, з урахуванням встановленого, зокрема того, що фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 злочину учасниками судового провадження не оспорюювалися, суд розглянув справу, без повного дослідження доказів, тобто у спрощеному порядку, відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України.

Слід зауважити, що за таких умов, учасники кримінального провадження позбавляються права оскаржити в апеляційному порядку фактичні обставини справи, в тому числі і ту правову кваліфікацію дій, яка вказана в обвинувальному акті, та з правильністю якої погодилась обвинувачена особа.

Вивчивши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 , правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи під сумнів не ставить. ОСОБА_7 не заперечує того, що він дійсно, як то вказано в обвинувальному акті, та встановлено судом в ході розгляду справи, викрав чуже майно. Однак, обвинувачений категорично не згодний з тим, що ст. 185 КК України доповнено частиною 4 і вважав, що такі зміни в КК України не узгоджуються з положеннми Конституції України, на що суд першої інстанції мав звернути увагу і кваліфікувати його дії за ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України.

Однак, такі доводи колегія суддів вважає помилковими та звертає увагу обвинуваченого на те, що головною умовою правової кваліфікації дій особи вину якої доведено за ч. 4 ст. 185 КК України є вчинення крадіжки чужого майна: у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Як слідує з матеріалів провадження неправомірні дії по викраденню чужого майна обвинувачений ОСОБА_7 вчиняв в жовтні - листопаді 2022 року, тобто тоді як указом Президента України № 64/2022 вже було введено і в послідуючому продовжено термін дії воєєнного стану в країні.

А тому, вчинена ОСОБА_7 крадіжка чужого майна безумовно має таку кваліфікуючу ознаку як вчинення її в умовах воєнного стану і дії обвинувачено підпадають саме під правову кваліфікацію визначену ч. 4 ст. 185 КК України.

Сама ж незгода обвинуваченого ОСОБА_7 з внесеними до КК України Верховною Радою України змінами не виключає з його дій таку правову кваліфікацію.

Також обвинувачений стверджував про те, що судом не перевірено того чи було забезпечено його правом на захист в ході досудового розслідування, до чого колегія суддів відноситься критично, оскільки з матеріалів справи слідує, що жодні запобіжні заходи відносно обвинуваченого в ході такого розслідування не застосовувались (а.с. 7), а тому ОСОБА_7 не був позбавлений можливості, за наявності на те бажання, забезпечити себе правовою допомогою. Участь захисника в даному кримінальному провадженні, як то визначено ст. 52 КПК України, в даному випадку не вимагається, оскільки злочин за ч. 4 ст. 185 КК України до категорії особливо тяжких не відноситься.

З урахуванням встановленого підстав для задоволення вимог скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання то тут колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї зальтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіхконкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання неможе вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися зурахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 185 КК України суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, що згідно санкції вказаної частини статті є мінімальним. При цьому, судом враховано пом`якшуючу покарання обвинуваченого обставину - визнання ним вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, його особу, зокрема те що ОСОБА_7 не працює, не має судимості, формально характеризується та що заподіяну шкоду потерпілому не відшкодував, а тому суд обгрунтовано дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 буде покарання, в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі.

Вирок суду першої інстанції апеляційний суд вважає таким, що з вимогами ст. 370 КПК України узгоджується, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02.04.2024, відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4