ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 684/477/19

Провадження № 11-кп/4820/166/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

cудді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2023 у кримінальному проваджені №0000047 від 13 травня 2019 стосовнообвинуваченого за ч.1ст.162, ч.3 ст.355КК України ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, працюючого різноробочим у ТОВ «Спецмехбуд 21» м. Київ, неодруженого, раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, призначено покарання у виді 1 року обмеженні волі.

Звільнено ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч.1 ст.162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.355 КК України, призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

У відповідності до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу ОСОБА_6 не обирався.

Заставу у розмірі 57630 гривень, внесену за ОСОБА_6 ОСОБА_7 , на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Хмельницькій області, визначену ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, повернуто заставодавцю ОСОБА_7 .

Заходи забезпечення кримінального провадження, накладені двома ухвалами слідчого судді Старосинявського районного суду Хмельницької області від 16 травня 2019 року, скасовано.

Долю речових доказів вирішено на підставі ст.100КПК України.

Стягнуто ОСОБА_11 та ОСОБА_6 на користь держави по 863,56 грн з кожного за проведення експертиз.

За вироком суду, 13 травня 2019 року біля 13 години ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою між собою, та керуючись метою примусити потерпілого ОСОБА_9 виконати цивільно-правові зобов`язання повернути борг у сумі 800 грн. ОСОБА_6 за ремонт телефону, який потерпілий йому пошкодив, та ОСОБА_12 в сумі 150 грн. за пошкоджену шторку для душа, на прохання останнього, підійшли до квартири потерпілого, що за адресою: АДРЕСА_2 та шляхом застосування фізичної сили, пошкодивши запірні пристрої вхідних дверей, незаконно проникли у зазначену квартиру, порушивши недоторканість його житла.

Знаходячись у квартирі, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_11 пред`явили вимогу потерпілому ОСОБА_9 повернути негайно борг, зменшивши його до 200 грн., при цьому ОСОБА_6 заподіяв останньому тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя і здоров`я - вдарив кулаком у скроневу ділянку голови, чим спричинив тілесні ушкодженні у вигляді струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого.

Для виконання вимог обвинувачених про повернення боргу, ОСОБА_9 пішов до сусідки ОСОБА_13 та взяв у борг 300 грн., приніс та віддав ОСОБА_6 , той відразу зателефонував до ОСОБА_12 та уточнив, який перед ним борг у потерпілого, та повідомив, що він має їм віддати ще 50 грн. ОСОБА_9 знову пішов до ОСОБА_13 та взяв у борг ще 40 грн, які віддав ОСОБА_11 .

В подальшому, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_11 примушуючи потерпілого до виконання ним цивільно-правових зобов`язань про повернення решти грошового боргу в сумі 10 грн., з метою отримання гарантії повернення, діючи спільно з єдиним умислом, заволоділи, як запорукою повернення боргу, належним потерпілому, DVD програвачем, марки «Pioneer», вартістю 350 грн. та залишили місце події.

Таким чином, своїми умисними діями, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_11 вчинили кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст.355 КК України - примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати договір - повернути борг, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я, та ч.1 ст.162 КК України - незаконне проникнення до житла.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить даний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_11 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначити покарання:

- ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

- ОСОБА_11 у виді 7 (семи) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Вважає даний вирок, в частині притягнення ОСОБА_6 та ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 355 КК України, незаконним і необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Звертає увагу на те, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 та ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.

Однак судом, при ухвалені вироку, необгрунтовано перекваліфіковано дії обвинувачених з ч.3 ст.187 КК України на ч. 1 ст. 162, ч.3 ст.355 КК України, як порушення недоторканості житла та примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових обов`язків, оскільки, на думку суду, їх дії були направлені на примушування потерпілого ОСОБА_9 до виконання ним цивільно-правового зобов`язання (повернення боргу), а не на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу.

Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України, є примушування до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань.

Між тим, обвинувачені заволоділи, всупереч волі потерпілого, не лише грошима, а й його майном - ПУБ програвачем марки «Ріоnееr», вартість якого (350 грн.), не співрозмірна сумі висунутої ними вимоги в 10 гривень.

Апелянт вважає, що у даному випадку мало місце посягання і на майно потерпілого, на яке вони не мали будь-яких прав.

Дії обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_11 охоплені єдиним умислом на заволодіння чужим майном шляхом нападу, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, з огляду на що мають кваліфікуватися за ч. 3 ст. 187 КК України.

Прокурор уважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Окрім того, кваліфікуючи дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за ч. 1 ст.162, ч. 3 ст. 355 КК України судом допущено неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, також, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги, пояснення потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, та доводи апеляційної скарги прокурора, частково дослідивши докази, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході апеляційного розгляду, відповідно до ухвали Хмельницького апеляційного суду від 03 квітня 2024 кримінальне провадження стосовно ОСОБА_11 виділено в окреме провадження у зв`язку з перебуванням його на військовій службі.

Згідно з ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 18 листопада 2024 у кримінальному провадженні стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 оголошено його розшук.

За таких обставин апеляційний розгляд проводиться лише стосовно обвинуваченого за .1 ст.162, ч.3 ст.355 КК України ОСОБА_6 .

Колегія суддів уважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.1 ст.162, ч.3 ст.355 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними в справі та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав правильну правову оцінку.

Доводи прокурора, в апеляційній скарзі, про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.3 ст.187 КК України на ч.1 ст.162, ч.3 ст.355 КК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, і є безпідставними.

Так, суд першої інстанції, аналізуючи наведені у вироку докази та дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфікував їх за ч.3 ст.355 КК України, посилаючись на те, що вони були направлені на примушування потерпілого ОСОБА_9 до виконання ним цивільно-правового зобов`язання та повернення боргу, а не на заволодіння чужим майном, шляхом розбійного нападу, що йому інкримінувалось досудовим розслідуванням, оскільки майном потерпілого обвинувачений заволодів, лише, як гарантією повернення боргу, маючи намір це майно повернути, що підтвердили в суді першої та апеляційної інстанції як обвинувачений ОСОБА_6 , так і потерпілий.

При цьому дії ОСОБА_6 щодо незаконного проникнення у житло суд додатково кваліфікував за ч.1 ст.162 КК України, так як такі його дії не охоплюються диспозицією ч.3 ст.355 КК України.

В суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою причетність до вчинення кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він визнаний винуватим судом, не заперечував, щиро каявся та показав, що на початку травня 2019 ОСОБА_9 розбив його мобільний телефон, коли він вів його п`яним додому. Ремонт телефону йому обійшовся в сумі 800 грн., про що він повідомив потерпілого і той сказав, що віддасть. 13 травня 2019 року, під час розпивання спиртних напоїв із ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , він запропонував піти до ОСОБА_9 та забрати хоч 200 грн. боргу, так як знав, що увесь борг той не віддасть. ОСОБА_14 сказав забрати і 150 грн., які йому винен ОСОБА_9 . Він з ОСОБА_11 пішли до місця проживання потерпілого, стукали у двері, ніхто не відкривав. Після чого, вдарили сильніше, вибивши запірний пристрій, так як знали, що потерпілий вдома. Зайшли у квартиру, побачили, що той лежав на ліжку. Він підійшов, та зі злості, що той ховається від нього, вдарив один раз потерпілого в голову та сказав віддати йому 200 грн. за ремонт телефону. Після того вони вийшли на вулицю, і ОСОБА_9 побіг до сусідів та приніс 300 грн. Потім він зателефонував до ОСОБА_12 і уточнив суму, яку точно ОСОБА_9 йому винен, той сказав, що 150 грн. Він сказав потерпілому знайти ще 50 грн., той приніс лише 40 грн., знову позичених у сусідів. ОСОБА_11 зайшов у квартиру і виніс DVD програвач, при цьому сказавши, що віддасть його коли ОСОБА_9 поверне борг - 10 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 , в суді першої та апеляційної інстанції підтвердив, що дійсно розбив ОСОБА_6 телефон, спочатку він погоджувався віддати за ремонт 800 грн, а потім перестав відповідати на дзвінки. Також мав борг він і перед ОСОБА_12 , так як, коли мився у нього в душі, впав та зламав шторку вартістю 150 грн., які також зобов`язався повернути, однак цього не зробив. 13 травня 2019 року біля 13 години він у вікно побачив ОСОБА_6 та ОСОБА_11 і зрозумів, що вони ідуть до нього. Коли вони стукали у двері, не відкривав, а заховався під ковдрою. Вони силою відчинили двері, зайшли у квартиру та зірвали з нього ковдру. ОСОБА_6 вдарив в голову та сказав, що вони прийшли по гроші, які він був йому винен і щоб віддав тільки 200 грн. Він відповів, що немає грошей, а той сказав піти і десь позичити. Вони вийшли на вулицю і він пішов до сусідки ОСОБА_13 , взяв у борг 300 грн., які приніс і віддав їм. Тоді ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_12 і запитав скільки коштує шторка і сказав, щоб він ще знайшов 50 грн. Він пішов знову до ОСОБА_15 , однак вона дала лише 40 грн., так як у неї більше не було. Він віддав ці 40 грн., вони сказали, що цього мало і ОСОБА_11 зайшов у його квартиру та виніс DVD програвач, сказавши, що поверне, коли він віддасть 10 грн. Потерпілий зазначив, що і ОСОБА_6 і ОСОБА_12 , перед подією, неодноразово нагадували йому про борг, однак, останнім часом, він їх уникав, оскільки немав коштів на повернення боргів. Він до обвинувачених претензій немає, так як вони повністю відшкодували йому матеріальну та моральну шкоду.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_13 , в суді першої інстанції, 13 травня 2019 року до неї двічі приходив ОСОБА_9 та позичав гроші (300 грн. та 40 грн.). Тілесних ушкоджень на ньому вона не бачила, а також він нічого не повідомляв про неправомірні дії обвинувачених, хоча мав таку можливість, оскільки приходив сам.

Крім того, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.3 ст.355КК України, об`єктивно підтверджується наступними даними:

-протоколу усної заяви ОСОБА_9 про злочин від 13 травня 2019 року, з якого убачається, що 13.05.2019, близько 13.00 ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , шляхом зриву та пошкодження внутрішнього замка проникли до будинку, що в АДРЕСА_2 , забрали DVD програвач марки «Pioneer».

-проколу огляду від 13 травня 2019 з фото таблицею, з якого слідує, що проводився огляд пошкоджених вхідних дверей та обстановки квартири АДРЕСА_3 .

-висновку експерта №4.2-0200:19 від 23 травня 2019 року, згідно з яким запірний пристрій у вигляді шпінгалету, вилучений 13.05.2019, при огляді місця події, по АДРЕСА_4 , несправний та непридатний для запирання. Даний запірний пристрій був пошкоджений внаслідок виривання скоби із застосуванням фізичного зусилля.

-заяви від 13 травня 2019 року, з якої слідує, що ОСОБА_11 добровільно видав працівникам поліції DVD програвач, який, як зазначено у заяві, він взяв у ОСОБА_9 . Зазначена добровільна видача відбувалась по АДРЕСА_5 , поблизу кафе-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зафіксована у протоколі огляду від 13 травня 2019 року із фото таблицею до нього.

-висновку експерта №12.1-0331:19 від 20 травня 2019 року, відповідно до якого ринкова вартість бувшого у використанні DVD- програвача марки «Піонер» сірого кольору моделі DV-393-S та чотирьох кабелів, станом на 13.05.2019 могла становити 350 грн.

-протоколів проведення слідчого експерименту від 14 травня 2019 року, за участі підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , з яких убачається, що вони, кожен окремо, показали про обставини вчинення ними кримінальних правопорушень. Показання обвинувачених повістю узгоджуються з показаннями потерпілого.

-висновку експерта № 88 від 6 червня 2019 року, з якого слідує, що згідно з представленою медичною документацією у ОСОБА_9 , 1986 року народження, виявлено тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, що могли утворитись від щонайменше одноразової травмуючої дії тупих твердих предметів, не виключено в строк та за обставин, вказаних в ухвалі та відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

-протоколу проведення слідчого експерименту від 19 червня 2019 року, за участі потерпілого ОСОБА_9 , з якого убачається, що на місці події він розповів про обставини вчиненого обвинуваченими кримінальних правопорушень відносно нього. Показаннями потерпілого є ідентичними з показаннями обвинувачених.

-протоколу огляду предмету від 20.06.2019 диску із записом розмови ОСОБА_6 , відповідно до протоколів за результатами НСРД №297 та №298 від 24 травня 2019 року, з яких вбачається, що обвинувачений, у вільній розмові із співкамерником, розповів останньому, що перебуває під вартою за борг, який йому був винен потерплий за розбиття його ж телефону.

Наведені показання обвинуваченого, потерпілого, свідка, та зазначені письмові докази, суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм оцінку та правильно визнав їх належними, допустимими, достовірними, та достатніми, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_6 , вказаних кримінальних правопорушень, узгоджуються між собою і не викликають сумнівів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з усталеною практикою, розбій, як злочин проти власності (ст. 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за ст. 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Отже, для кваліфікації дій особи за ст. 187 КК слід встановити наявність умислу на заволодіння чужим майном вже у момент нападу, поєднаного з погрозою чи застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

За такої умови, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони розбою є, також, визначена законом спеціальна мета, з якою здійснюється напад, заволодіння чужим майном. Якщо ж погроза або застосування насильства до потерпілого спрямовані на повернення належних засудженому за існуючим цивільно-правовим зобов`язанням коштів, то такі дії не можуть бути кваліфіковані як розбійний напад.

Крім того, розбій, як і інші злочини проти власності, які вчиняються у формі викрадення, як правило, характеризуються і загальною корисливою метою посягання- протиправне обернення чужого майна на свою користь чи користь інших осіб, та відповідним корисливим мотивом збагачення за рахунок чужого майна.

З урахуванням досліджених судом першої та апеляційної інстанції доказів, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим судом правильно перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , які органом досудового розслідування було кваліфіковано за ч.3 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, на ч.1 ст.162, ч.3 ст.355 КК України, як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати договір - повернути борг, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я, та незаконне проникнення до житла, оскільки всі його дії були направлені на єдину мету- примушування потерпілого ОСОБА_9 до виконання ним цивільно-правового зобов`язання - повернення боргу, а не на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, що йому інкримінувалось досудовим розслідуванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що майном потерпілого ОСОБА_9 обвинувачений заволодів, лише, як гарантією повернення боргу, маючи намір це майно повернути, про що ствердили в суді як сам обвинувачений так і потерпілий.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 355 КК, виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов`язання). За змістом закону відповідальність за ст. 355 КК може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. При цьому вимога виконати чи не виконати цивільно-правове зобов`язання це викладена в рішучій (категоричній) формі пропозиція винного до потерпілого негайно або у визначений час виконати чи не виконати договір, угоду (правочин) чи інше цивільно-правове зобов`язання. Вимога має бути конкретною, чітко визначеною.

Неконкретизована вимога розглядуваного складу злочину не утворює.

Місцевий суд правильно встановив, що після протиправного проникнення до житла ОСОБА_9 та завдання йому тілесного ушкодження, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , поставили йому вимогу негайно повернути борг, після чого ОСОБА_9 пішов до сусідки ОСОБА_13 (до якої ходив 2 рази), в якої позичив кошти в сумі 340 грн., які передав ОСОБА_6 . При цьому, щодо незаконного заволодіння DVD- програвачем потерпілого, обвинувачені про таке заздалегідь не домовлялися, це заволодіння було вчинене одноосібно та спонтанно обвинуваченим ОСОБА_11 , без будь-якого погодження з ОСОБА_6 , що підтверджується поясненнями останніх, у зв`язку з неповним поверненням боргу ОСОБА_9 та з метою забезпечення повернення решти боргу. Тому суд підставно прийшов до висновку, що після проникнення в житло потерпілого, обвинувачені примушували його саме до виконання цивільно-правових зобов`язань, а не вчинили розбійни й напад.

Судом дослідженні усі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Ці та інші наведені у вироку докази переконливо свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч.3 ст.355 КК України, а висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 , належним чином, обґрунтовані та вмотивовані, вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що поза увагою суду залишилося те, що об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України є примушування до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань, а матеріали провадження не містять таких фактів, є безпідставними, з огляду на вищевикладене.

Також, Верховний Суд (Касаційний кримінальний суд) у постанові від 14 грудня 2023 року, справі № 164/1432/18, зазначив, що об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 355 КК, виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов`язання). За змістом закону відповідальність за ст. 355 КК може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. При цьому вимога виконати чи не виконати цивільно-правове зобов`язання - це викладена в рішучій (категоричній) формі пропозиція винного до потерпілого негайно або у визначений час виконати чи не виконати договір, угоду (правочин) чи інше цивільно- правове зобов`язання. Вимога має бути конкретною, чітко визначеною. Неконкретизована вимога розглядуваного складу злочину не утворює.

На підтвердження встановлених фактичних обставин, які у повному обсязі відтворюють картину подій та викривають обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинів, суд першої нстанції обґрунтовано посилається на показання потерпілого, який підтвердив, що він дійсно мав боргові зобов`язання перед обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , оскільки пошкодив першому мобільний телефон, останньому шторку для душа, і обіцяв заплатити за проведений ремонт.

Такі послідовні показання потерпілого, в сукупності з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , свідка та іншими письмовими доказами, у даному провадженні, підтверджують те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 попередньо виникли цивільно-правові зобов`язання, підставою яких стало завдання майнової (матеріальної) шкоди потерпілу, які, у подальшому, для обвинуваченого, відповідно до його показань, були приводом для повернення боргу йому та ОСОБА_12 , який його просив про це. Саме у встановлений день, час та місці, під час розпивання спиртних напоїв обвинувачений згадав, що потерпілий винен йому 800 грн. за розбитий телефон.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що у потерпілого ОСОБА_9 , на момент пред`явлення вимоги обвинуваченим ОСОБА_6 , перед ним та ОСОБА_12 існували правові зобов`язання, в розумінні цивільного закону, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є помилковими.

Колегія суддів відхиляє, також, твердження прокурора про те, що обвинувачені заволоділи, всупереч волі потерпілого, не лише грошима, а й його майном - ПУБ програвачем марки «Ріоnееr», вартість якого (350 грн.) не співрозмірна сумі, висунутої йому вимоги в 10 гривень, оскільки вартість даного програвача не змінює наміру обвинувачених, а саме примушення потерпілого ОСОБА_9 виконати цивільно-правові зобов`язання повернути борг у сумі 800 грн. ОСОБА_6 за ремонт телефону, який потерпілий йому пошкодив, та ОСОБА_12 в сумі 150 грн. за пошкоджену шторку для душа.

Окрім того, потерпілий підтвердив, що він дійсно був винен гроші ОСОБА_6 , за пошкоджений телефон, та ОСОБА_12 , за обірвану шторку у ванній кімнаті, тобто мав невиконані цивільно-правові зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди чужому майну.

У даному випадку відсутній факт вчинення розбійного нападу ОСОБА_6 , за наведених обставин, на потерпілого, так як у обвинуваченого не було умислу на заволодіння майном потерпілого з метою збагачення, а був умисел на спонукання виконати цивільно-правові зобов`язання і вказана обставина прокурором в апеляційній скарзі не спростована.

Покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст.162КК України зі звільненням від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, та за ч.3 ст.355 КК України, із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням і встановленням йому іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, з покладенням визначених обов`язків, призначене у відповідності до положень ст.65 КК України, з наведенням у вироку обґрунтувань такого рішення.

Таке покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Змістом ч.2 ст.50 КК України передбачено, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Положеннями ст.65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції, при призначені покарання, в межах санкцій статтей, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, враховані фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість вчинених обвинуваченим злочинів, характер дій обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, дані про його особу, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та повне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

Зокрема, враховані такі обставини, як те, що ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується виключно позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є офіційно працевлаштованим, повністю відшкодував задану шкоду, а також думку потерпілого, який претензій до нього немає та просив суворо не карати та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Таким чином, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, дотримався вимог ст.ст.65-67 цього Кодексу.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, вчинено ним 13 травня 2019 року, тому на підставі положень п.2 ч.1 ст.49 КК України, звільнив його від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з дня вчинення ним кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

Долю речових доказів суд обґрунтовано вирішив відповідно до ст. 100 КПК України, а судових витрат відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України.

З урахуванням наведеного, підстав для зміни чи скасування вироку, у межах апеляційної скарги прокурора немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.407, ч.1 ст.418, ст.419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2023 стосовно ОСОБА_6 - залишити без зміни, а апеляційну скаргупрокурора без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2