Справа № 581/620/24
Провадження № 1-кп/581/45/24
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2024 року сел. Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області у складі судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , має вищу освіту, одружений, голова ФГ « ОСОБА_5 »,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

в с т а н о в и в :

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти, природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд» на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України до особливо цінних відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Рішенням Сумської обласної ради від 1 грудня 2006 року «Про зміни в мережі об`єктів природно-заповідного фонду області» створений загально-зоологічний заказник місцевого значення «Русанівський», загальною площею 353 га, на території Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області, в межах водно-болотного та лісового масивів на двох відокремлених ділянках в заплаві річки Хорол.

Наказом Департаменту управління майном Сумської обласної ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж території природо-заповідного фонду» від 23 листопада 2021 року № 374 було затверджено проект землеустрою організації та встановлення меж території природно-заповідного фонду загально-зоологічного заказника місцевого значення «Русанівський», розташованого на території Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області.

У порушення положень вказаного земельного та природоохоронного законодавства України, восени 2023 року (точний день та час досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_5 , маючи умисел на самовільне зайняття земельних ділянок з метою протиправного отримання прибутку від вирощування на них сільськогосподарських культур, здійснив розорювання самовільно зайнятих земельних ділянок, площею 1,2184 га, 0,3215 га та 1,9171 га, без кадастрових номерів, що межують із земельними ділянками, які перебувають в оренді ОСОБА_5 , та знаходяться в межах природно-заповідного фонду - загально-зоологічного заказника місцевого значення «Русанівський» на території Липоводолинської територіальної громади Роменського району Сумської області та є особливо цінними землями.

У подальшому, продовжуючи свої протиправні дії, маючи умисел на самовільне зайняття земельних ділянок з метою протиправного отримання прибутку від вирощування на них сільськогосподарських культур, у травні 2024 року ОСОБА_5 засіяв соєю вказані раніше розорані земельні ділянки, площею 1,2184 га, 0,3215 га та 1,9171 га, без кадастрових номерів, що межують із земельними ділянками, які перебувають в оренді ОСОБА_5 , та знаходяться в межах природно-заповідного фонду - загально-зоологічного заказника місцевого значення «Русанівський» на території Липоводолинської територіальної громади Роменського району Сумської області та є особливо цінними землями. Вказаними діями обвинувачений завдав Липоводолинській селищній раді майнової шкоди у розмір 85387,90 грн.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельних ділянок, які відносяться до особливо цінних земель.

9 серпня 2024 року до суду надійшла угода про визнання винуватості, укладена між начальником Недригайлівського відділу Роменської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_6 із письмовою згодою представника потерпілої сторони ОСОБА_4 на укладення ними угоди.

Відповідно до умов угоди про визнання винуватості, сторони виклали формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 197-1 КК України, обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного злочину; сторони дійшли згоди щодо всіх істотних обставин для даного кримінального провадження. Враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність тяжких наслідків діяння та відсутність обставин, що обтяжують покарання, узгодили призначення покарання, враховуючи відсутність у обвинуваченого судимостей, його сімейний стан (одружений), перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких має інвалідність, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, призначити обвинуваченому покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.

Прокурор у судовому засіданні вказав, що маються усі правові підстави та фактичні передумови для затвердження угоди про визнання винуватості

Обвинувачений у судовому засіданні повністю підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини, визнав свою вину у вчиненому, щиро покаявся, просив затвердити вказану угоду.

Захисник зазначив, що укладення угоди відбувалося за його участі, укладення угоди було добровільним, просив затвердити вказану угоду.

Представник потерпілої сторони у судовому засіданні не заперечувала проти затвердження угоди про визнання винуватості. Зазначила, що завдана обвинуваченим шкода відшкодована ним у повному обсязі шляхом сплати коштів на відповідні рахунки органу місцевого самоврядування.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином.

Обвинувачений свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, укладення угоди сторонами є добровільним.

При цьому судом з`ясовано, що сторони угоди цілком правильно розуміють визначені ч. 2 ст. 473, ч. 4 ст. 474 КПК України наслідки укладення та затвердження даної угоди, права, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до обвинуваченого у разі затвердження угоди судом.

Умови угоди відповідають вимогам КПК України та КК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, а також враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність тяжких наслідків діяння та відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей (дочку та сина), має дитину з інвалідністю, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, призначити обвинуваченому, узгоджену сторонами міру покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за кожен вказаний злочин у виді штрафу.

Цивільний позов по справі не заявлявся. Запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Речові докази та процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Керуючись ст. 370, 373, 374, 475 КПК України, суд

у х в а л и в :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 9 серпня 2024 року між начальником Недригайлівського відділу Роменської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 34000 грн.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок на підставі угоди може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених статтею 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1