Номер провадження: 11-кп/813/457/24
Справа № 521/9808/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 09.06.2023 у к/п №0002400 від 25.10.2020 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, із неповною вищою освітою, неодруженого, працюючого по найму, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю 3 роки, з покладанням обов`язків: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

Початок іспитового строку відраховано з дня проголошення вироку, тобто з 09.06.2023.

Цивільний позов представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 22 025, 61 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. залишено без розгляду.

Цивільний позов представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 190 000 грн. задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Цивільний позов представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2475 грн. залишено без розгляду.

Цивільний позов представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування процесуальних витрат на правничу допомогу задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 процесуальні витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів за проведення експертиз в сумі 7501, 86 грн.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 24.10.2020 приблизно о 18 год. допустив порушення вимог п.п. 2.3 (б), 10.1 та 16.6 ПДР України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, а саме керуючи технічно справним автомобілем марки «FAW CA1061», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по сухому дорожньому покриттю проїжджої частини вул. Космонавтів з боку вул. Академіка Філатова у напрямку вул. Люстдорфська дорога, під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу навпроти буд. АДРЕСА_3 , за кермом транспортного засобу уважним не був, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, в ході здійснення руху не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав маневр повороту на ліво, при зеленому сигналі основного світлофора, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався в зустрічному напрямку прямо, продовжив рух та допустив зіткнення з мотоциклом марки «Yamaha SY MAX 125», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому великогомілкової кістки правої гомілки в середній третині, скальповано-розтрощеної рани правої гомілки, закритих переломів 5,6 правих ребер по задній пахвовій лінії, садна правої гомілки. Зазначені ушкодження утворилися від дії тупих предметів та могли бути спричинені під час контактування тіла потерпілого з частинами транспортних засобів в момент їх зіткнення, а також внаслідок подальшого падіння потерпілого на дорожнє покриття. Відкритий перелом великогомілкової кістки правової гомілки в середній третині, скальповано-розтрощена рана правої гомілки, згідно п. 2.1.3 «м» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди та повного відшкодування витрат на правову допомогу з наступних підстав:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що призначення додаткового покарання позбавить обвинуваченого джерел до існування та призведе до інших негативних наслідків для його родини, оскільки на його утриманні знаходиться цивільна дружина та малолітня дитина, а отримання ним доходів можливе тільки при наявності права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_7 працює водієм;

- пред`явлена до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 190 000 грн. позбавлена засад розумності, виваженості та справедливості, натомість, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу заподіяння ОСОБА_7 моральної шкоди та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою, внаслідок чого вимоги позову є необґрунтованими;

- задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу, суд не врахував того, що вартість послуг на адвоката є завищеною, представник ОСОБА_11 не надав детального опису наданих послуг, акту приймання-передачі до договору про надання правничої допомоги, матеріали справи не містять великої кількості документів, які були складені представником позивача та на які адвокат витратив би значний час, всі процесуальні документи, подані представником штучно створюють характер послуг, які просто дублюють зміст одна одної та фактично повинні бути викладені в позові, окрім того, суд не дослідив критерію реальності адвокатських послуг та не перевірив наявності документів на підтвердження реального перерахування грошових коштів.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначеного додаткового покарання, виключивши його з резолютивної частини вироку та в частині задоволення частки позовних вимог та витрат на правничу допомогу, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 не заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту в частині призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, зауваживши на тому, що обвинуваченим ОСОБА_7 повністю відшкодовано заподіяну потерпілому ОСОБА_9 майнову та моральну шкоду; прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти вірного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується вимог сторони захисту з приводу призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без позбавлення його права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, керуючись вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого повне визнання вини та щире каяття, а також відсутність обставин, які його обтяжують, внаслідок чого дійшов висновку про те, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Водночас, врахувавши обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 та відсутність обставин, що його обтяжують, а також характеристику його особи та поведінку після вчиненого кримінального правопорушення, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та застосування стосовно нього ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, обґрунтовуючи призначення обвинуваченому ОСОБА_7 передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд 1-ої інстанції послався на обставини кримінального правопорушення, тяжкість наслідків від допущених обвинуваченим порушень ПДР України, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Разом із тим, в контексті надання оцінки твердженням сторони захисту з приводу можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення, які містяться в п.п. 20-21 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005, відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, в тому числі додаткового, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, одразу після вчинення кримінального правопорушення залишився на місці ДТП, під час судового розгляду кримінального провадження щиро вибачився перед потерпілим.

Під час апеляційного провадження, згідно пояснень потерпілого ОСОБА_9 , було встановлено, що ОСОБА_7 у повному обсязі відшкодував заподіяну йому вчиненням злочину матеріальну та моральну шкоду.

Окрім того, окремо колегія суддів зауважує на тому, що в ході апеляційного провадження потерпілий ОСОБА_9 відмовився від поданої в його інтересах апеляційної скарги на вирок суду 1-ої інстанції, а також підтримав вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просив не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_7 права на керування транспортними засобами.

Водночас, є слушними посилання захисника на те, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його джерел існування та можливості утримувати свою родину, оскільки останній працює водієм та має на утриманні дружину й малолітню дитину (т. 1, а.с. 150).

Таким чином, колегія суддів доходить переконання про те, що суд 1-ої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами для досягнення мети призначення покарання виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Натомість, апеляційний суд, з огляду на обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, характеристику його особи, а також позицію потерпілого ОСОБА_9 , доходить висновку про те, що існують всі підстави для призначення останньому лише основного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, якого вочевидь буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відтак, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В контексті надання оцінки посиланням сторони захисту на те, що пред`явлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 190 000 грн. не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, не є доведеною належними та допустимими доказами, колегія суддів зауважує на тому, що позовні вимоги представника потерпілого ОСОБА_9 в частині морального відшкодування були задоволені частково та з обвинуваченого ОСОБА_7 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. (т. 2, а.с. 159), внаслідок чого не є зрозумілим посилання захисника в апеляційній скарзі на безпідставність вимог позивача, оскільки фактично його вимоги не були задоволені у повному обсязі.

Окрім того, в судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_7 було відшкодовано заподіяну потерпілому ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду, що послугувало підставою для відмови потерпілого ОСОБА_9 від поданої в його інтересах апеляційної скарги на оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для розгляду та надання відповідної оцінки аргументам сторони захисту з приводу необґрунтованості позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення заподіяної моральної шкоди, оскільки така шкода на теперішній час відшкодована обвинуваченим.

Водночас, суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження захисника з приводу завищення представником потерпілого ОСОБА_11 вартості наданих ним послуг та, як наслідок, безпідставності вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Частина 1 ст. 124 КПК України передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правові висновки, викладені в постанові ККС у складі ВС від 27.10.2022 у справі №753/10228/20 (провадження №51-5868 км 21), згідно якої, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання про стягнення процесуальних витрат витрат на правову допомогу представник потерпілого ОСОБА_9 посилається на те, що розмір витрат, понесених потерпілим на правову допомогу (гонорар) відповідно до витягу з Договору та копій квитанцій прибуткового касового ордеру, складає 20 000 грн. (т. 2, а.с. 75-76).

При цьому, до поданого клопотання представником потерпілого були долучені копії договору про надання правничої допомоги у кримінальному провадженні від 05.09.2021 та квитанції до прибуткового касового ордера, відповідно до якої потерпілий ОСОБА_9 сплатив адвокату ОСОБА_11 гонорар на підставі вищезгаданого договору в розмірі 20 000 грн. (т. 2, а.с. 77-78).

На підставі викладеного, апеляційний суд, всупереч твердженням захисника, зауважує на тому, що потерпілим ОСОБА_9 на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу були надані відповідні документи, які підтверджують факт оплати потерпілим гонорару адвокату ОСОБА_11 , оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, копію квитанції до прибуткового касового ордеру, внаслідок чого суд 1-ої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги потерпілого в цій частині та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі, який є обґрунтованим та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 лише основного покарання у виді позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити, в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із визначенням іспитового строку 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4