ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2604/24 Справа № 233/1415/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисника (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000362, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дібрівки Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 426-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року ОСОБА_8 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років; за ч. 5 ст. 426-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Початок строку ухвалено обчислювати з 06 червня 2024 року.

Зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 06 жовтня 2022 року (дня затримання) по 06 червня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим в умисному вбивстві та застосуванні насильства щодо підлеглого, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене із застосуванням зброї, в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

06 жовтня 2022 року у денний час доби ОСОБА_8 перебував в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , де між ним та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 став ображати ОСОБА_8 та завдав йому декілька ударів кулаком в область обличчя та тулубу. Після чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Цього ж дня, тобто 06 жовтня 2022 року приблизно о 14 год. 05 хв. штаб-сержант ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи її на посаді начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 13, 14, 16,49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, перебуваючи у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою заподіяння смерті іншій людині, з мотивів помсти за висловлені напередодні образи та застосоване насильство, задля демонстрації переваги за службовим становищем та ствердження власного авторитету у військовому колективі, взяв біля свого спального місця ввірену для службового користування зброю - АК-74 серійний номер НОМЕР_2 , перевів її у бойову готовність, вийшов на подвір`я та здійснив три постріли в солдата ОСОБА_10 , внаслідок чого останній отримав наскрізне вогнепальне кульове поранення грудної клітини з ушкодженням 1 поперекового хребця, розтрощенням спинного мозку, лівої легені та 6 ребра ліворуч, від чого помер.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 травня 2022 року № 11 штаб-сержанта ОСОБА_8 зараховано до особового складу частини та на всі види забезпечення та призначено на посаду начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Разом з ним, у зазначеній військовій частині проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період солдат ОСОБА_10 , який наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 14 від 19 травня 2022 року зарахований до особового складу частини та на всі види забезпечення та призначений на посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 17 окремого стрілецької батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України за своїми військовими званнями військовослужбовці сержантського і старшинського складу є начальниками для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини.

Таким чином, начальник складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 штаб-сержант ОСОБА_8 по відношенню до сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 17 окремого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_10 був начальником за військовим званням, а останній - підлеглим штаб-сержанта ОСОБА_8 .

Окрім того, виконуючи обов`язки на посаді начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 штаб-сержант ОСОБА_8 являвся військовослужбовцем, який обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, тобто був військовою службовою особою.

06 жовтня 2022 року у денний час начальник складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 штаб-сержант ОСОБА_8 перебував в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , де між ним та підлеглим йому військовослужбовцем - сапером інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 17 окремого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 став ображати ОСОБА_8 та завдав йому декілька ударів кулаком в область обличчя та тулубу. Після чого у ОСОБА_8 , обуреного образами зі сторони підлеглого йому військовослужбовця ОСОБА_10 , з мотивів помсти, демонстрації переваги за службовим становищем та ствердження власного авторитету у військовому колективі виник злочинний умисел, направлений на застосування насильства щодо підлеглого із застосуванням зброї з метою спричинення тяжких наслідків у виді смерті ОСОБА_10 .

Цього ж дня, тобто 06 жовтня 2022 року, приблизно о 14 год. 05 хв. ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи її на посаді начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення 17 окремого спеціального батальйону військової частини НОМЕР_1 , будучи військовою службовою особою та начальником за військовим званням для всього рядового складу військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимогам ст.ст. З, 27, 28, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 13, 14, 16, 28, 29, 31, 32, 49, 58, 59, 66, 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, перебуваючи у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, з метою застосування насильства щодо підлеглого - заподіяння смерті підлеглому за військовим званням солдату ОСОБА_10 , з мотивів помсти за висловлені ним напередодні образи та застосоване насильство, задля демонстрації переваги за службовим становищем та ствердження власного авторитету у військовому колективі, взяв біля свого спального місця ввірену для службового користування зброю - АК-74 серійний номер НОМЕР_2 , перевів її в бойову готовність, вийшов на подвір`я та здійснив три постріли в підлеглого солдата ОСОБА_10 , чим спричинив тяжкі наслідки у виді смерті останнього внаслідок наскрізного вогнепального кульового поранення грудної клітини з ушкодженням 1 поперекового хребця, розтрощенням спинного мозку, лівої легені та 6 ребра ліворуч.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у звязку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, призначити ОСОБА_8 покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 5 ст. 426-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_8 остаточне поркарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що призначаючи майже максимальний розмір покарання суд не вказав, чому саме такий розмір покарання буде необхідним для виправлення ОСОБА_8 , з огляду на дані про його особу. Вказує, що у вироку не надано оцінку віку обвинуваченого та стану його здоров`я, позитивним характеристикам, відсутності обставин, що обтяжують покарання. Звертає увагу, що у вироку не зазначено, чому неможливо призначити ОСОБА_8 покарання, наближене до мінімальної межі. Вважає, що суд не врахував поведінку потерпілого під час проходження військової служби, зокрема, останній протягом тривалого часу, будучи молодшим та сильнішим за обвинуваченого, періодично, з метою показати свою перевагу, застосовував до нього фізичний та психологічний вплив.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги захисника підтримали, просили вирок суду змінити в частині призначення покарання.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити вирок суду першої інстанції без зміни.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила залишити вирок суду першої інстанції без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ятрідіс проти Греції» та «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Обставин, що обтяжують та помякшують покарання, судом встановлено не було.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, під наглядом у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проходження військової служби, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкцій інкримінованих статей, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, визначивши покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 11 років.

При цьому, судом першої інстанції було проаналізовано поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінальних правопорушень, а також характер встановлених конкретних дій обвинуваченого.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не надано оцінку віку обвинуваченого та стану його здоров,я, позитивним характеристикам, відсутності обставин, що обтяжують покарання, вже були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання.

В матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження посилань захисника на те, що стан здоров,я ОСОБА_8 , якого при наявних захворюваннях було визнано обмежено придатним до військової служби, погіршився після проходження обвинуваченим військово-лікарської комісії 11 лютого 2023 року.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений кримінальне правопорушення вчинив, оскільки потерпілий протягом тривалого часу, будучи молодшим та сильнішим за обвинуваченого, періодично, з метою показати свою перевагу, застосовував до нього фізичний та психологічний вплив, не знайшли свого підтвердження, при цьому судом першої інстанції було встановлено, що між обвинуваченим, як військовим начальником, та ОСОБА_10 , як підлеглим, виник конфлікт з приводу розмови про місто Харків, що викликало невдоволення обвинуваченого, у зв,язку з чим останній з мотивів помсти, демонстрації переваги за службовим становищем та ствердження власного авторитету у військовому колективі застосував насильство щодо підлеглого із застосуванням зброї з метою спричинення тяжких наслідків у виді смерті ОСОБА_10 .

Захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень. При цьому обставин, встановлених судом першої інстанціїї, захисник в апеляційній скарзі не оскаржував.

При цьому, наданий під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 лист командира військової частини до керівника Донецької Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з проханням щодо проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_3 міста Гайсин, жодним чином не обгрунтовує, яким чином викладене істотно зменшує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к).

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом ОСОБА_8 покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для зменшення розміру покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_8 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4