Справа № 159/2401/24 Провадження №11-кп/802/556/24 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 від 28.02.2024 року, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Народичі Житомирської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по бульвару АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, розлученого, має на утриманні одну малолітню дитину, працюючого експедитором фірми "Крупинка", військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , солдат військової частини НОМЕР_1 , 20.02.2024 року, близько 23 години 30 хвилин, перебуваючи у кімнаті квартири АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання їх шкідливих наслідків, при цьому маючи можливість уникнути конфлікту, в присутності неповнолітнього пасинка ОСОБА_7 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стоячи позаду ОСОБА_8 , умисно схопив її обома руками за плечі, при цьому штовхнув останню у напрямку міжкімнатних дверей. Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , ОСОБА_7 умисно наніс один удар правою ногою у ділянку спини потерпілої, від чого остання втратила рівновагу та впала на коліна, вдарившись лівою частиною обличчя, лівою рукою та грудною кліткою у раму міжкімнатних дверей. Внаслідок вказаних дій потерпілій спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці лівої щоки, лівого плечового суглобу, синців в правій боковій поверхні грудної клітини та правої молочної залози, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, що виразились у спричиненні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч.1 ст.125 КК України (а.с.51-52).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не заперечуючи встановлених судом фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення, вважає, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого.

Вказує на те, що оскільки обвинувачений вину визнав, проте від давання показань відмовився, не висловив осуду своєї поведінки, слід дійти висновку, що в його діях не вбачається критичної оцінки своїм діям. Враховуючи позицію потерпілої, не вбачається в його діях і бажання залагодити провину та вжити для цього конкретні дії, у тому числі щодо відшкодування завданої шкоди та примирення з потерпілою, щоб виправити ситуацію, що склалася.

Такі дії обвинуваченого не підтверджуються і матеріалами провадження, тому суд неправильно визнав «щире каяття» обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки визнання вини ним є формальним, обумовленим намаганням уникнути більш суворого покарання. Таким чином, має місце неправильне застосування судом п.1 ч.1 ст.66 КК України.

Окрім того, мотивуючи своє рішення щодо незастосування обмежувальних заходів для кривдників, передбачених статтею 91-1 КК України, суд зазначив, що оскільки ОСОБА_7 є військовослужбовцем та на даний час не проживає за місцем проживання потерпілої, суд не вбачає підстав для застосування таких. Однак, стаття 91-1 КК України передбачає не лише заборону перебування в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства, а й інші заходи, серед яких обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено у її присутності; заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства; направлення для проходження програми для кривдників.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, 26.02.2024 року цим же складом суду, ОСОБА_7 був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. Крім того, після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення ОСОБА_7 вчинив ще одне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством, за що 12.04.2024 року судом був притягнутий до адміністративної відповідальності. Окрім того, відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, 18.04.2024 судом видано обмежувальний припис щодо спілкування ОСОБА_7 з дитиною. За таких обставин, незастосування до обвинуваченого обмежувальних заходів може мати наслідком продовження вчинення дій, пов`язаних з домашнім насильством.

Крім цього, до обставин, що обтяжують покарання, суд відніс вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та у присутності дитини. Також суд вказав, що враховує, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання та служби, перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті з 2010 року по теперішний час. Попри наведені дані та наявність трьох обтяжуючих покарання обставин, суд фактично обрав мінімальний вид покарання з визначених у санкції статті.

Вважаю, що суд хоча й констатував, що обвинувачений є військовослужбовцем, проте не врахував, що військовослужбовець зобов`язаний поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків. Такі обов`язки на нього безпосередньо покладає Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», вимог якого він зобов`язаний дотримуватися.

Більш того, за наявності трьох обтяжуючих покарання обставин та характеристик обвинуваченого, призначене судом покарання є явно недостатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню інших правопорушень, і за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Таким чином, має місце невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення (з урахування обтяжуючих покарання обставин) та особі обвинуваченого. Таким чином, санкції за вчинення правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством, повинні бути ефективними, пропорційними та переконливими.

З огляду на викладене, наведена судом мотивація призначення покарання не в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки суд надав неправильну оцінку особі винного та обставинам, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Просить вирок щодо ОСОБА_7 у частині призначення покарання - скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді 80 годин громадських робіт.

Застосувати до нього обмежувальні заходи, у виді обмеження спілкування з дитиною ОСОБА_10 , у присутності якої вчинено домашнє насильство (п.2 ч.1 ст.91-1 КК України), заборону наближатися на відстань менше 100 м до місця, де ОСОБА_8 , яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин (п.2 ч.1 ст.91-1 КК України), а також направити його для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці (п.5 ч.1 ст.91-1 КК України) (а.с.61-65).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого, який визнав доводи апеляційної скарги прокурора; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у спричиненні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.125 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення. Скориставшись своїм безумовним правом, від давання показань відмовився. Відповідаючи на запитання прокурора та суду підтвердив, що дійсно спричинив потерпілій зазначені тілесні ушкодження за обставин, викладених в обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаюється, просив в потерпілої вибачення.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Водночас, щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального проступку та особі обвинуваченого та про наявність підстав для призначення йому більш суворого покарання, є підставними з огляду на таке.

Згідно із ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу суд першої інстанції врахував, що він вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження. Також враховано дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується по місцю проживання та по місцю військової служби, на диспансерному обліку в психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку в наркологічному кабінеті з 2010 року по даний час. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс щире каяття. До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, а також вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.

Однак, на думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу не відповідає тяжкості вчиненого і особі винного.

З огляду на вказані обставини, апеляційний суд доходить висновку про скасування вироку в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання апеляційний суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с.33), раніше притягався до адміністративної відповідальності (а.с.34), посередньо характеризується по місцю проживання та по місцю військової служби (а.с.41), на диспансерному обліку в психіатра не перебуває (а.с.44), однак перебуває на обліку в наркологічному кабінеті з 2010 року по даний час (а.с.42, 43).

Враховується апеляційним судом і позиція потерпілої, яка підтримала подану апеляційну скаргу прокурора, тим самим просила призначити суворе покарання обвинуваченому.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

В судовому засіданні ОСОБА_7 скориставшись своїм безумовним правом, від давання показань відмовився. Апеляційний суд не вбачає в його діях щирого каяття, визнання вини, обвинувачений не просив вибачення у потерпілої.

Щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Також засуджений не вчиняв будь-яких дій для відвернення протиправних наслідків своєї злочинної діяльності та не сприяв розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення.

Факт щирого каяття ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України не знайшло своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що той факт, що засуджений у суді першої інстанції визнав свою винуватість, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття, як вже було зазначено, передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, апеляційний суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, а також вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.

При таких обставинах колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням вищевказаного ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт.

На думку апеляційного суду саме таке покарання, яке необхідно відбувати реально, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того призначене покарання, на думку суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим чи м`яким.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставно не застосування місцевим судом до обвинуваченого обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України, колегія суддів вважає, що вони є обґрунтованими виходячи з наступного.

Зокрема, КК України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст.1 КК України).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч.1-2 ст.50 КК України), а згідно ч.1-2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Відповідно до частини першої статті 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених Кримінальним кодексом України, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників.

Такі заходи застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Вирішуючи питання щодо необхідності застосування до обвинувачено ОСОБА_7 обмежувальних заходів, передбачених п.п.2, 5 ч.1 ст.91-1 КК України, колегія суддів враховує, що захист від домашнього насильства є надзвичайно важливим, соціально значущим і актуальним завданням, вирішення якого носить важливий характер, оскільки домашнє насильства починається з «незначних дрібниць», а потерпілим від нього здебільшого стають жінки та діти.

У цьому кримінальному провадженні обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження особі, з якою перебуває у сімейних або близьких відносинах, в присутності дитини, тобто, злочин, пов`язаний з домашнім насильством.

Програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (стаття 1 Закону України "Про запобігання та протидії домашньому насильству").

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника ;сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння:, взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 не проживає з потерпілою, однак останній будучи військовослужбовцем може прибути у відпустку, бути звільненим з військової служби тощо.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що застосування обмежувальних заходів у виді: обмеження спілкування з дитиною ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у присутності якої вчинено домашнє насильство; заборони наближатися на відстань менше 100 м до місця, де ОСОБА_8 , яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; а також направити для проходження програми для кривдників щодо ОСОБА_7 строком на 3 місяці, є доречним та необхідним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пунктом 1 ст.413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку у цій частині.

В той же час, апеляційний суд не вбачає підстав повторно зазначати про те, що ОСОБА_7 слід вважати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, як того просить прокурор, оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється доведеність вини обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.370, 372, 376, 404, 405, 407, 420,421 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у вигляді 80 годин громадських робіт.

Застосувати до ОСОБА_7 , відповідно до ст.91-1 КК України, обмежувальні заходи:

-відповідно до п.2 ч.1 ст.91-1 КК України, а саме у виді обмеження спілкування з дитиною ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у присутності якої вчинено домашнє насильство;

-відповідно до п.2 ч.1 ст.91-1 КК України, а самезаборони наближатися на відстань менше 100 м до місця, де ОСОБА_8 , яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

-відповідно до п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, а саме направити його для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді