Номер провадження: 11-кп/813/2040/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справиза апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду Одеської області від 22.07.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України,

встановив:

На розгляді Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.07.2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) діб, до 19.09.2024 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неповнотою судового розгляду; невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Обвинувачений вказує, що ухвала підлягає скасуванню з таких підстав:

-судове рішення ухвалено незаконним складом суду, оскільки Київський районний суд м. Одеси ліквідовано;

- суд не виконав свої зобов`язання за п.6 ч.2 ст.193, ч.1, ч.3 ст.370 КПК України, не дослідив речові докази, документи та показання, а також його заперечення як обвинуваченого;

- кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року не було закрито, як визначено приписами п.10 ч.1 ст.284 КПК України;

- порушено сукупний строк тримання обвинуваченого під вартою, що порушує його право на свободу та особисту недоторканність.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Судовий розгляд проведено за відсутності захисника ОСОБА_8 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення не подавала.

Обвинувачений ОСОБА_7 вказав про можливість здійснення апеляційного розгляду за відсутності його захисника, зазначивши, що це є його добровільною позицією, послався на приписи ст.422-1 КПК України, якою передбачено розгляд справи без захисника.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України. Відповідно до ст.12 КК України зокрема кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.436-2 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує про постановлення ухвали незаконним складом суду посилаючись на ліквідацію цього суду відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» №449/2017 від 29.12.2017 року, однак такі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 21 КПК закріплена одна із основних засад кримінального провадження доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, зокрема, ч. 1 ст. 21 КПК встановлює, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 КПК, у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

Положеннями ч.ч. 1 та 3 ст. 31 КПК передбачено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених ч.ч. 2, 3 та 12 цієї статті.

Статтею 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі Закон) передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

Відповідно до вимог ст.19 Закону, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом.

Проект закону про утворення, реорганізацію чи ліквідацію суду вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Утворення суду може відбуватися шляхом створення нового суду або реорганізації (злиття, поділу) судів.

Суд є юридичною особою, якщо інше не визначено законом.

Частиною 1 статті 21 Закону встановлено, що місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах).

Відповідно до ч.2 ст.22 Закону, місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.

Указом Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів місцевих судів» №641/2001 від 20.08.2001 року (втратив чинність на підставі Указу Президента України №591/2011 від 20.05.2011 року) Київський районний суд м. Одеси було включено до Мережі місцевих судів України.

В подальшому, Указом Президента України «Питання мережі місцевих загальних та апеляційних судів» №591/2011 від 20.05.2011 року (втратив чинність на підставі Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року) Київський районний суд м. Одеси було віднесено до Мережі місцевих загальних судів.

В свою чергу, на що обґрунтовано звертає увагу обвинувачений ОСОБА_7 , Указом Президента України «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» №449/2017 від 29.12.2017 року, було ліквідовано Київський районний суд м. Одеси та утворено Третій окружний суд м. Одеси у Київському районі м. Одеси із місцезнаходженням у м. Одесі.

Разом із тим, в цьому контексті необхідно зазначити, що вищевказаний Указ Президента України №449/2017 від 29.12.2017 року на теперішній час ще не реалізовано.

Натомість, пунктом 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону встановлено, що районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Положеннями ч.ч. 3 та 6 ст. 147 Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Системний аналіз вищевикладених вимог законодавства дає підстави дійти висновку про те, що наразі положення вищезгаданого Указу Президента України №449/2017 від 29.12.2017 року стосовно ліквідації місцевих загальних судів, до системи яких також відноситься Київський районний суд м. Одеси, який постановив оскаржену ухвалу, та утворення нових судів, на практиці не реалізовані. Нові місцеві окружні судові органи фактично не створені, внаслідок чого Київський районний суд м. Одеси продовжує здійснювати свої повноваження відповідно до Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що в даному випадку Київський районний суд м. Одеси є саме тим судом, який в силу вимог закону уповноважений на розгляд кримінальних справ, в тому числі й кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

При цьому, в розрізі законності постановленого оскаржуваного судового рішення про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що як клопотання прокурора, так і ухвала суду є цілком обґрунтованими та вмотивованими, з огляду на наступне.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування зазначених прокурором ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; знищити, сховати чи спотворити докази у кримінальному провадженні, зокрема які зберігаються у всесвітній мережі Інтернет, доступ для знищення та зміни якої наявний у нього; незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; а також продовжити кримінальне провадження, в якому обвинувачується. Також місцевим судом враховано особу обвинуваченого та обвинувачення у вчиненні зокрема тяжкого злочину.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 , а також існування вищевказаних ризиків, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Згідно ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.176 КПК.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.109 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_7 обвинувачується зокрема у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109 КК України, місцевий суд одночасно із продовженням строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, його суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи обвинуваченого щодо відсутності ризику його незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані, або в додатковому допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Ризик знищення, приховання чи спотворення будь-якої із речей і документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження також продовжує існувати.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він навчався на кафедрі військової підготовки Військової академії (м. Одеса) за спеціальністю «Психологія», має офіцерське звання «молодший лейтенант запасу»; а також те, що він раніше виїжджав за межі території України, однак повернувся назад, то вказані обставини не можливо визнати такими, що можуть беззаперечно гарантувати запобіганню існуючим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, з посиланням на те, що судом безпідставно не було закрито кримінальне провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК, колегія суддів звертає увагу, що місцевим судом розглядалось лише клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів критично відноситься до доводів обвинуваченого про незаконність оскарженої ухвали, з огляду на не дослідження місцевим судом речових доказів, документів та показань у кримінальному провадженні, оскільки при вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу, у даному випадку у виді тримання під вартою, ключовим, що має першочергово встановити місцевий суд це є наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені прокурором ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, чи їх відсутність. При цьому, оцінка доказів по справі може бути надано судом лише за результатами розгляду справи по суті та прийнятті остаточного рішення.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про неврахування місцевим судом його заперечень, в яких він повідомляв, що всі докази в кримінальному провадженні отриманні внаслідок застосування щодо нього недозволених методів, колегія суддів звертає увагу, що як вбачається із долучених обвинуваченим копій документів, зокрема витягу з ЄРДР, вказані обставини мають бути перевірені в кримінальному провадженні №0000117 від 07.06.2024 року.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскарженої ухвали колегія суддів визнає необґрунтованими.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п.1 ст.6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що невжиття місцевим судом дієвих заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду Одеської області від 22.07.2024 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4