ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1925/24 Справа № 195/510/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000030 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, Запорізької області, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, який не має на утриманні неповнолітніх осіб, фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 : періодично з`являтись для реєстрації до органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання щодо речових доказів та накладених арештів.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не будучи відповідно до Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» суб`єктом господарювання, який має право на здійснення операцій з металобрухтом (ліцензію), фактично здійснював відповідну діяльність, яка має загальні законодавчі ознаки підприємницької діяльності (ст. 3, 42 Господарського кодексу України) діючи з корисливих мотивів, будучи фізичною особою, відомості про яку не включено до переліку суб`єктів господарювання, що здійснюють операції з металобрухтом, у порушення вимог статті 4 Закону України «Про металобрухт» від 05.05.1999 року (із змінами та доповненнями), відповідно до якої операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами, збирання, заготівля, переробка та реалізація промислового металобрухту фізичними особами забороняється, в період часу з 10:00 год. до 13:00 год. 07.03.2024 року ОСОБА_7 прибув до АДРЕСА_1 попередньо пристосувавши причіп з реєстраційним номером НОМЕР_1 ЮД, який перебуває у користуванні останнього, для прийому брухту чорного металу від населення.

Так, у вказаний період часу ОСОБА_7 , здійснював прийом брухту чорних металів промислового призначення від населення, а саме - купував у мешканців АДРЕСА_1 за ціною 3 гривні за 1 кілограм, з метою здійснення його перепродажу за більш високою ціною та отримання прибутку.

Для досягнення своїх цілей ОСОБА_7 використовував платформні підлогові ваги (ТCS), таким чином організував незаконний прийом металобрухту та, відповідно, здійснював незаконні оплатні операції та у вищевказаний період заготовив 163,88 кг. металобрухту для подальшого перепродажу.

Дії ОСОБА_7 кваліфікуються за ч. 1 ст. 213 КК України за ознаками - здійснення заготівлі металобрухту фізичними особами без дотримання вимог законодавства щодо державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України, змінити в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання за ч. 1 ст. 213 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 61 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України, у виді обмеження волі неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час ухвалення судом вироку, є особою, яка досягла пенсійного віку (64 роки), тому такий вид покарання, як обмеження волі, до нього не може бути застосовано.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, їх виступи в судових дебатах, перевіривши матеріали провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Водночас, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є слушними.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Тобто, кримінальний закон сформульовано однозначно, він чітко і послідовно вказує на коло осіб, до яких не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

За вимогами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виключно законами про пенсійне забезпечення визначається, крім іншого, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

За загальними правилами, визначеними ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років до 31 грудня 2017 року.

Проте, судом першої інстанції в порушення вимог ст. 61 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України, у виді обмеження волі неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та не враховано того, що на момент ухвалення вироку та призначення покарання обвинувачений, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був особою, яка досягла пенсійного віку - 64 роки, що забороняє до нього застосування такого виду покарання як обмеження волі. Тож, призначення судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі в даному кримінальному провадженні призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що у відповідності до ст. ст. 409, 413 КПК України є підставою для зміни вироку суду в частині призначеного покарання.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а також, відповідатиме нормам закону України про кримінальну відповідальність буде покарання за ч. 1 ст. 213 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 213 КК України в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 213 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 213 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4