Провадження 1-кп/193/1/24
У Х В А Л А

іменем України

18 червня 2024 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000646 від 11.07.2013 відносно:

ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, тимчасово не працюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні злочину,

передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до обвинувального акту (зміненого), ОСОБА_4 10.07.2013 перебував на території домоволодіння АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де разом з останнім та іншими особами, в період часу приблизно з 12:00 год. до 22:00 годин, вживав спиртні напої відзначаючи 40 днів з дня смерті ОСОБА_7 , 1970 р.н., рідного брата ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ..

Під час спільного розпивання спиртних напоїв, приблизно о 15:00 год., між ОСОБА_4 , з одного боку, ОСОБА_6 та його братом - ОСОБА_8 , 1988 року народження, з іншого боку, виникла сварка на підґрунті ревнощів до співмешканки померлого ОСОБА_9 . ОСОБА_10 , яка три роки тому співмешкала з ОСОБА_6 .. Сварка переросла в бійку, що тривала на подвір`ї та в приміщеннях житлових споуд, розташованих на території вказаного домоволодіння приблизно з 15-00 до 20-00. Під час вказаної бійки ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 отримали різні тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних поранень, синців та саден облич, голів та тулубів.

В ході бійки ОСОБА_4 , приблизно о 19-30 год., перебуваючи на подвір`ї вказаного домоволодіння, з метою побиття ОСОБА_8 став наздоганяти останнього, який намагався втекти від нього в приміщення кухонної кімнати житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. В цей же час, ОСОБА_6 , з метою не допустити побиття ОСОБА_8 . ОСОБА_4 також забіг до приміщення цього житлового будинку, де в приміщенні кухонної кімнати відбувалась бійка між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

В ході бійки ОСОБА_4 , з метою завдання тяжких тілесних ушкоджень, схопив зі столу кухонний ніж з контактуючою поверхнею розміром не менше 21,5х19,4 мм, продовжуючи свої дії та реалізовуючи свій умисел направлений на завдання тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , вдарив його вказаним ножем не менше одного разу в голову та один раз в ліву частину тулубу.

Таким чином ОСОБА_4 завдав ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичного експерта № 1426 від 08.08.2013 року, тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: «відкритої черепно-мозкової травми: повного ізольованого вдавленого перелому лобної кістки, крововиливів над твердою мозковою оболонкою в ділянці лівої лобної частки головного мозку, крововиливів під м`якими мозковими оболонками в лобній частці лівої півкулі головного мозку, 4 колото-різаних поранень голови, синця та множинних саден голови; колото-різаного поранення тулуба: розрив задньої поверхні лівої нирки, крововиливів у брижу та прилеглу клітковину лівої нирки, проникаюча колото-різана рана на рівні 10-12 ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, множинні садна тулуба; тупої травми кінцівок: множинні садна та синці обох верхніх і нижніх кінцівок; різкого недокрів`я внутрішніх органів, рідкий стан крові.»

Всі виявлені тілесні ушкодження в області голови, проникаюче колото-різане поранення тулуба відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

ОСОБА_8 побачивши, що ОСОБА_4 завдав ОСОБА_6 ножові поранення, забрав у нього ніж та кинув його на стіл. Бійка між ними припинилась.

Далі, близько 19-45 год. ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вийшли з приміщення кухні на подвір`я, де разом з іншими присутніми оглянули отримані ОСОБА_6 поранення, допомогли змити кров. ОСОБА_6 наполягав на продовженні вживання спиртних напоїв, однак присутні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відмовили йому дати спиртне, допомогли дійти до кушетки біля літньої кухні. Поклавши його на кушетку продовжили розпивати спиртні напої, під час чого присутні приблизно до 22:00 год. 10.07.2013 бачили що ОСОБА_6 неодноразово падав з кушетки, самостійно підводився і знову на неї лягав.

ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відпочивали в будинку і близько 24:00 год. 10.07.2013 ОСОБА_8 , вийшовши на подвір`я вказаного домоволодіння виявив свого брата ОСОБА_6 мертвим.

Смерть ОСОБА_6 настала від отримання тяжких тілесних ушкоджень завданих ОСОБА_4 , а саме: - сполученої травми голови та тулуба, яка супроводжувалась множинними колото-різаними пораненнями голови та тулуба та ускладнилася гострою крововтратою, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 1426 від 08.08.2013.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні захисник - адвокат ОСОБА_5 подав суду клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення цього злочину та закриття кримінального провадження у зв`язку із цим, яке просив задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні надав свою беззаперечну згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, розуміючи, що вона не є реабілітуючою, зазначивши, що це його добровільне рішення.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_4 у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із цим, так як для цього існують підстави, передбачені чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Потерпіла ОСОБА_12 в судове засідання не з`явилася, але направила до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності.

Розглянувши клопотання сторони захисту, заслухавши думку прокурора, а також позицію обвинуваченого та його захисника, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, перевіривши матеріали кримінального провадження, що були надані прокурором, суд дійшов висновку про можливість його задоволення, виходячи з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Системний аналіз наведених норм закону вказує на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не зобов`язує суд першої інстанції у випадку заявлення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України дослідити докази в провадженні і лише після цього вирішити таке клопотання.

Натомість, ч. 8 ст. 284 КПК України передбачено, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною третьою статті 285 КПК України також передбачено, що досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку лише у разі, якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього.

Застосування інституту давності обумовлене зменшенням суспільної небезпечності кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила внаслідок спливу певного проміжку часу.

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Чинна ч. 1 ст. 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

Виходячи з вказаних вище правових норм, суд вправі у судовому засіданні до дослідження доказів в провадженні чи не даючи їм оцінку після дослідження, розглянути питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із цим, оскільки наявне клопотання щодо такого звільнення, обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує проти такого звільнення та згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, тобто зокрема і в судовому засіданні, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку, передбаченому статтями 347-363 КПК України.

З обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується зокрема у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке було вчинено 10 липня 2013 року.

На час вчинення цього кримінального правопорушення, таке протиправне діяння, відповідно до ст. 12 КК України (у редакції, чинній на момент вчинення) відносилося до тяжкого злочину.

Вивчаючи чинники, які призвели до напрочуд тривалого розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити таке.

02.09.2013 вперше вищевказаний обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 надійшов до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та розподілено судді цього суду ОСОБА_13

04.11.2013 постановлено вирок згідно якого ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України та виправдано.

08.04.2014 за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області виправдувальний вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2013 скасовано та постановлено свій вирок, згідно з яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі.

17.02.2015 за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, згаданий вище вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

27.04.2015 вказане кримінальне провадження повернулося до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

07.07.2015 за ухвалою названого апеляційного суду обвинуваченого ОСОБА_4 оголошено у розшук.

23.12.2015 за ухвалою нового складу колегії Апеляційного суду Дніпропетровської області обвинуваченого ОСОБА_4 повторно оголошено у розшук.

20.12.2016 за ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, за відсутності обвинуваченого ОСОБА_4 , вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2013 скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

28.12.2016 справа повернулася до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та була розподілена новому складу цього суду - судді ОСОБА_14

13.01.2017 за ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_4 з метою його примусового приводу до суду.

13.12.2018 до Софіївського районного суду Дніпропетровської області надійшло повідомлення від Софіївського ВП Жовтоводського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області з посиланням на листа Міністерства юстиції України від 18.06.2018 про те, що ОСОБА_4 відбуває покарання у вигляді 4 років і 7 місяців позбавлення волі у ФКУ «Виправна колонія № 6 УФСВП Росії по Красноярському краю» згідно вироку Слов`янського районного суду Краснодарського краю РФ від 30.11.2015 за п. «а» ч. 3 ст. 111 КК РФ (умисне завдання тяжкої шкоди здоров`ю, небезпечної для життя людини, вчинене із застосуванням предметів, використаних у якості зброї, групою осіб). Мінюстом ухвалено рішення про прийняття ОСОБА_4 до України для подальшого відбування покарання, призначеного за вищевказаним вироком РФ (т.3 а.с. 133-134).

Як повідомив обвинувачений ОСОБА_4 вказаний строк покарання він відбув у в`язниці РФ повністю і після свого звільнення, у зв`язку з «ковідними» обмеженнями у РФ, у подальшому його було депортовано до України. У м. Нікополь він повернувся 26.06.2020.

22.07.2020 за ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку з встановленням місця знаходження обвинуваченого, провадження у справі було відновлено та призначено обвинувальний акт до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Зокрема обвинуваченого ОСОБА_4 було виявлено за його постійним місцем проживанням по АДРЕСА_1 (т.3 а.с.136).

24.09.2021 закінчилися повноваження судді ОСОБА_14 , у зв`язку з чим проведено повторний автоматичний розподіл даного кримінального провадження, на підставі якого воно було передано на розгляд судді цього суду ОСОБА_1 .

Розгляд даного кримінального провадження крайнім складом суду відкладався переважно у зв`язку з численними неявками свідків та неможливістю виконання її приводу (хвороба, переїзд на інше невідоме місце проживання, смерть, тощо), а також неявкою з поважних причин обвинуваченого ОСОБА_4 , який постійно проживав та працював у АДРЕСА_3 , і після повномасштабної збройної агресії РФ на територію України, через постійні обстріли міста Нікополя, відсутність стабільного транспортного сполучення не міг завжди своєчасно прибувати у судові засідання у сел. Софіївка безпосередньо до Софіївського районного суду Дніпропетровської області, а через вказані вище обставини, у тому числі через відсутність електроенергії то у Софіївському районному суді Дніпропетровської області, то у Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області, обвинувачений ОСОБА_4 не завжди міг прийняти участь у режимі відеоконференції з приміщення суду за місцем його проживання.

Згідно з частинами 2-4 статті 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

З аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2-4 статті 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строків давності, є обов`язком суду, а не його правом. Водночас, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності також є обов`язком суду.

Щодо того, що до обвинуваченого ОСОБА_4 протягом апеляційного судового провадження застосовувався привід та його було оголошено у розшук, суд дійшов такого висновку.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо)… Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство... При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (провадження № 51-9040 км 18) на підставі аналізу положень ч. 1 ст. 281 КПК колегія суддів дійшла висновку, що підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування "місцезнаходження підозрюваного невідоме" може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження. Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Таким чином, зупинення судового провадження у зв`язку із розшуком обвинуваченого через його невідоме місцезнаходження саме по собі не свідчить про ухилення від суду.

Вказане взаємоузгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 204/4728/15-к, провадження № 51-735 км 20, від 02 березня 2023 року у справі № 382/1118/21, провадження № 51-3492 км 22.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_4 застосовувався привід та він був оголошений у розшук у зв`язку із невідомим місцем проживання/перебування останнього. У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 , після того як суд касаційної інстанції скасував 17.02.2015 обвинувальний вирок щодо нього, постановлений судом апеляційної інстанції, виїхав на заробітки до Російської Федерації, на території якої вчинив злочин та відбував покарання за його скоєння у виправній колонії РФ.

Тобто, вказані обставини на переконання суду свідчать про відсутність факту умисного вчинення ОСОБА_4 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства чи суду, адже визнання факту переховування обвинуваченого від суду, шляхом перебування у в`язниці іншої країни, суд знаходить абсурдним.

За змістом положень ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо особа у період строків давності вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Оскільки факт вчинення злочину у період строку давності несе серйозні кримінально - правові наслідки для обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не може для його врахування, посилатися лише на листа Міністерства юстиції України від 18.06.2018 про те, що ОСОБА_4 відбував покарання у вигляді 4 років і 7 місяців позбавлення волі у ФКУ «Виправна колонія № 6 УФСВП Росії по Красноярському краю» згідно вироку Слов`янського районного суду Краснодарського краю РФ від 30.11.2015 за п. «а» ч. 3 ст. 111 КК РФ (т.3 а.с. 133-134), оскільки ці дані не містять жодних відомостей про дату набрання цим судовим рішенням, його виконання, тощо, а через припинення виконання Україною з 29.12.2023 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколів до неї та в цілому припинення буд-яких дипломатичних відносин через повномасштабну збройну агресію РФ на території України, суд не мав можливості витребувати у країни агресора копію вказаного вироку.

Згідно Постанови ВП ВС від 2 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20 (провадження № 13-26кс22), підхід, за якого сам лише факт ухилення підозрюваного, обвинуваченого від досудового розслідування або суду повністю нівелює диференційовані строки давності, означає, що продовження злочинної діяльності тягне кращі правові наслідки, ніж перебування в розшуку. Вчинення особою в межах передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України строку нового злочину не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі строк давності переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок.

У разі беззастережної заміни передбачених ч. 1 ст. 49 КК України строків загальними особа опиниться в гіршому становищі порівняно з тією, котра до спливу диференційованих строків учинить навіть низку нових злочинів, у тому числі тяжких. Зазначене є очевидно несумісним зі справедливістю як властивістю права, що вимагає співмірності юридичних наслідків протиправних дій їхній соціальній небезпечності.

На переконання ВП ВС, реалізація принципу гуманізму під час тлумачення та застосування конкретного положення закону про кримінальну відповідальність здійснюється за правилом: якщо відповідне положення містить елемент невизначеності й вона не може бути усунута з урахуванням інших конкретних чи загальних положень, таке положення має застосовуватися за найбільш сприятливим для особи варіантом з усіх можливих.

Більш того, згідно актуального витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості", обвинувачений ОСОБА_4 з часу вчинення інкримінованого йому злочину до кримінальної відповідальності не притягувалася, належні докази, які свідчать про протилежне, - відсутні, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (т.5 а.с.39).

Враховуючи вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_4 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства чи суду. Будь-яких інших підстав для перерви чи зупинення перебігу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченої не встановлено,

З огляду на викладене, зважаючи на те, що з дня вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, минуло більше десяти років, відсутні будь-які підстави для перерви чи зупинення перебігу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 в судовому засіданні особисто просив звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, підтвердив, що розуміє, що звільнення його від кримінальної відповідальності з підстави, передбаченої п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, є звільненням його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючої підстави, розуміє наслідки такого закриття провадження і бажає це зробити, а тому суд висновує, що клопотання захисника підлягає задоволенню, зокрема вважає за необхідне звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності та у зв`язку із цим закрити кримінальне провадження.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування були проведені судову дактилоскопічну експертизу, вартістю 391,20 грн. (т. 1, а.с. 130-136) та судову експертизу волокнистих матеріалів, вартістю 391,20 грн. (т.1 а.с.139-143), які, з огляду на закриття провадження у справі з нереабілітуючих для обвинуваченого обставин, підлягають стягненню з останнього на користь держави.

Цивільний позов не заявлявся.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 12, 49 КК України, ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ст. ст. 369-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000646 від 11.07.2013 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку зі звільненням його від кримінальної відповідальності, на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, закрити.

Речові докази: шорти, джинсові штани, зрізи нігтьових пластин та мікрооб`єкти з обох рук трупа ОСОБА_6 , ніж зі слідами РБК, два молотки з РБК, виріз тканини з РБК, зразки крові трупа ОСОБА_6 , які перебувають на зберіганні у камері схову речових доказів ВП № 9 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області (т.1 а.с. 173-174).- знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 процесуальні витрати понесені на залучення експерта та проведення дактилоскопічної експертизи за № 58/01-182 від 24.07.2013 у розмірі 391,20 грн. (т.1 а.с.130) та експертизи волокон і волокнистих матеріалів за №70/13/1756 від 26.07.2013 - 391,20 грн., що у сумі складає 782 (сімсот вісімдесят дві) гривні 40 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 24 червня 2024 року звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Суддя ОСОБА_1