КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3878/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

09 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року у кримінальному провадженні №0001610 від 25.11.2023 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який має середньо-спеціальну освіту, працює продавцем-консультантом в ТЦ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді штрафу 850 грн.,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

та за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у виді штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Згідно вироку суду, 24.11.2023 року близько 21.30 ОСОБА_7 , перебуваючи в під`їзді будинку між шостим та сьомим поверхами по АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , стоячи навпроти останнього, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя з лівого боку, від чого потерпілий присів та почав затуляти обома руками обличчя та голову, після чого ОСОБА_7 продовжив хаотично наносити удари кулаками рук в область голови та тулуба ОСОБА_10 та наніс ще один удар йому ногою в голову.

Відповідно до висновку експерта № 240 від 01-04.12.2023 року потерпілий ОСОБА_10 в результаті побиття отримав чотири синці передньої поверхні груди справа, два синці верхньої кінцівки, два синці правого плечового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та забійну рану лівої тім`яно-скроневої ділянки, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки її загоєння необхідний термін більше 6, але менше 21 дня.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_11 , посилаючись на незаконність вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сплатив штраф, призначений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Виключити з резолютивної частини вироку посилання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, шляхом повного приєднання до призначеного цим вироком покарання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023, у виді штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який на підставі ч.3 ст. 72 КК України виконувати самостійно. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що на час вчинення кримінального правопорушення за оскаржуваним вироком, покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за вироком від 05.05.2023 обвинуваченим відбуто не було, разом з тим, на момент ухвалення стосовно ОСОБА_7 оскаржуваного вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024, останній повністю відбув попереднє покарання, призначене йому вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів, що становить 850 грн. (штраф сплачено 16.01.2024), що підтверджується наданою ним копією квитанції. За таких обставин, суд першої інстанції не повинен був під час ухвалення оскаржуваного вироку призначати остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України, шляхом повного приєднання до призначеного цим вироком покарання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023, у виді штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який на підставі ч.3 ст. 72 КК України виконувати самостійно, однак зробив це, чим застосував закон, який не підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 в частині призначеного йому покарання змінити, призначивши за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України, покарання в межах санкції статті у виді штрафу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, обвинувачений вказує, що суд першої інстанції при постановленні вироку в достатній мірі не врахував обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, характеризуючі дані та призначив покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та не сприяє його виправленню.

Також ОСОБА_7 зазначає, що під час проведення досудового розслідування він активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надавав правдиві і вичерпні показання та жодним чином не намагався уникнути відповідальності за скоєне.

Крім того, апелянт зазначає, що судом було враховано його негативну характеристику, яка була складена поліцейським офіцером громади, проте, вона не відповідає дійсності, оскільки він офіційно працює, на роботі та за місцем проживання має нормальні стосунки з колективом і сусідами, веде нормальний спосіб життя.

Щодо невиконання покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва, то апелянт вказує, що суд постановив ухвалу від 29.03.2024, якою виключив з мотивувальної і резолютивної частини вироку посилання щодо несплати ним штрафу, який був сплачений 16.01.2024, що підтверджується квитанцією.

Апелянт також зазначає, що посилання суду на обставини безпричинного побиття потерпілого не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та спростовуються обвинувальним актом, заявами щодо розгляду обвинувального акту в спрощеному провадженні відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , а також протоколами допиту потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , підозрюваного ОСОБА_7 , в яких чітко описані події, які передували бійці і які підтверджують саме раптово виниклі відносини.

Також ОСОБА_7 звертає увагу на те, що процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся, наявна обставина, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутні обставини, що обтяжують покарання і саме тому, апелянт не погоджується з вироком суду, вважає його незаконним та несправедливим через суворість призначеного покарання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024 виправлено описку, допущену у вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 року у кримінальній справі № 369/20400/23.

Вилучено з мотивувальної частини вироку посилання при призначенні покарання, що обвинувачений ОСОБА_7 присуджений штраф не сплатив, а також вилучено з резолютивної частини вироку призначене остаточне покарання: «На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у виді штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно».

На зазначену ухвалу, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024, у зв`язку із допущеними судом першої інстанції істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що всупереч вимогам закону, суд першої інстанції мотивуючи своє рішення про виправлення описки, зазначив, що у вироку була допущена описка, а саме: в мотивувальній частині вироку помилково зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 присуджений штраф не сплатив, а також в резолютивній частині вироку невірно зазначено про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, шляхом повного приєднання до призначеного цим вироком покарання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у виді штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд при застосуванні ст. 379 КПК України не мав права змінювати чи скасовувати вирок.

Так, апелянт зазначає, що у даному випадку суд, змінивши власний вирок в частині призначення остаточного покарання, виключив з резолютивної частини вироку посилання про застосування положень ст. 71 КК України щодо покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023, перебравши на себе виключне повноваження суду апеляційної інстанції.

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не прибув, однак, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд проведено без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала подані прокурором апеляційні скарги та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора слід задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду.

Як слідує вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у виді штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

З матеріалів провадження вбачається, що судом першої інстанції з власної ініціативи було внесено в судовий розгляд питання про виправлення описки у вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024 вилучено з мотивувальної частини вироку посилання при призначенні покарання, що обвинувачений ОСОБА_7 присуджений штраф не сплатив, а також вилучено з резолютивної частини вироку призначене остаточне покарання: «На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 у виді штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та штрафу розміром 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно».

Однак, на переконання колегії суддів, і як правильно зазначає про це прокурор в апеляційній скарзі, такі виправлення у вироку не можуть вважатись опискою, оскільки, вказаною ухвалою було фактично внесено зміни в мотивувальну та резолютивну частину вироку від 18.03.2024 та змінено суть судового рішення в частині призначеного покарання, що не ґрунтується на законі, оскільки виправлення допущених у вироку описок допускається, якщо це не стосується зміни суті судових рішень. Натомість, вирішення питання щодо допущених судом першої інстанції порушень при ухваленні вироку віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції і не є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції самостійно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 379 КПК України.

Отже, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до порушення гарантії правової визначеності та незмінності судового рішення.

За таких обставин, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024 не може вважатися законною й обґрунтованою, оскільки допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону, у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, а тому апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а ухвала суду від 29.03.2024 - скасуванню.

Що стосується оскарження вироку суду обвинуваченим та прокурором, то колегія суддів зазначає наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному нанесенню легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються встановленими органом досудового розслідування обставинами, які досліджувались у спрощеному провадженні, а тому згідно із ч. 1 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають та не оспорюються учасниками судового провадження.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції при призначенні покарання повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком,дані про особу обвинуваченого, який, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд першої інстанції визнав та врахував щире каяття, обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 нових злочинів буде покарання у виді обмеження волі, в межах установлених санкцією ч.2 ст. 125 КК України для даного виду покарання.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Доводи обвинуваченого, про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано дані про його особу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і ті, на які є посилання у апеляційній скарзі обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про неврахування судом першої інстанції активного сприяння слідству, то, на переконання колегії суддів, вони не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 самостійно до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення не з`явився, його дії були викриті співробітниками поліції самостійноусі факти та обставини вчиненого проступку були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені дізнавачем самостійно, обвинувачений не повідомив, а тому така поведінка обвинуваченого не може свідчити про активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення. Не встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування дізнавачем і прокурором.

Щодо посилань обвинуваченого на позитивну характеристику з місця проживання та роботи, а також сплачений ним штраф за попереднім вироком, то дані обставини не є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, як слідує з матеріалів провадження на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, останній мав непогашену судимість, тобто штраф сплачений не був, що на переконання колегії суддів, свідчить про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, а тому погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах перебування у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляцій від суспільства під час здійснення нагляду з обов`язковим залученням до праці, що справить виховний вплив на обвинуваченого.

Водночас, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при ухваленні вироку безпідставно послався на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сплатив штраф, призначений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2023, а також допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, застосувавши положення ст. 71 КК України при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання.

Положеннями ст. 71 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю вироків. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 05.05.2023 був засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.1 ст. 162 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України за даним вироком ОСОБА_7 вчинив 24.11.2023, тобто після постановлення попереднього вироку, але до виконання покарання по вказаному вироку.

Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано, що останній штраф не сплатив, а також було призначено остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023.

Водночас, згідно із квитанцією ( а.п. 14), штраф, призначений ОСОБА_7 вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2023, сплачено останнім 16.01.2024, тобто після направлення даного кримінального провадження до суду, проте, до постановлення судом оскаржуваного вироку

Отже, на час призначення покарання за оскаржуваним вироком ОСОБА_7 вже відбув призначене вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2023 покарання, і підстави для застосування положень ст. 71 КК України були відсутні.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сплатив штраф, призначений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2023, а також з резолютивної частини рішення суду про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, відповідно, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024 щодо ОСОБА_7 , якою виправлено описку у вироку суду від 18.03.2024 - скасувати.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 щодо ОСОБА_7 змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сплатив штраф, призначений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2023, а також з резолютивної частини рішення про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 за ч.2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4