ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1190/24 Справа № 182/4590/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.02.2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.02.2024 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на два місяці, до 19 квітня 2024 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та задовольнити клопотання сторони захисту про застосування ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Застосувавши, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що вказані обґрунтування прокурора як на підставу продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є формалізованими та ідентичними формулюванням викладеним у попередніх клопотаннях, що з огляду на тривалий час перебування ОСОБА_8 під вартою, починаючи з 22.09.2022 та наявності інших обставин, передбачених ст.178 КПК України, не можуть беззаперечно свідчити про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів не пов`язаних із триманням під вартою. Вважає, що продовживши обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворий запобіжний захід, судом не було з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що обвинувачений ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а місце проживання свідків є м. Нікополь, що є значно віддаленим від м.Дніпро. У разі призначення підозрюваному ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, останній буде позбавлений можливості залишати своє місце проживання в м. Дніпро, що виключає будь-яку можливість впливати на свідків та/або на потерпілих. Вважає, що встановлений судом ризик, передбачений п. 1, ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду, який був обґрунтований тим, що ОСОБА_8 повною мірою усвідомлює невідворотність покарання та настання для нього передбачених законом обмежень його прав та свобод, проте таке обґрунтування наявності ризику не відповідає вимогам КПК України та принципам Конвенції. Зазначає, що 19.05.2023 року ОСОБА_9 , було внесено кошти у якості застави за ОСОБА_8 , про що 22.05.2023 року було видано відповідну довідку та в той же день обвинувачений був звільнений із ДУ «ДУВП №4». Також вказує, що за час який ОСОБА_8 знаходиться на волі, останній жодним чином не порушував покладені на нього ст. 194 КПК України обов`язки, не переховувався від суду та прокуратури. Вчиняючи дії щодо працевлаштування задля отримання доходу на утримання своєї сім`ї, про що свідчить витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також розуміючи свою вину перед потерпілою ОСОБА_10 щодо спричинення їй моральної шкоди, через свого захисника звертався до останньої з проханням надати реквізити для здійснення перерахування грошових коштів по сплаті шкоди у добровільному порядку. Також обвинувачений займається волонтерською діяльністю в БО «Благодійний фонд «Діти майбутнього». Вказує, що стороною захисту були надані належні докази того, що у обвинуваченого ОСОБА_8 наявне постійного місце проживання, відсутність судимостей, наявність тісних соціальних зв`язків, а саме утримання дружини, його волонтерська діяльність, наявність роботи та отримання доходу, який дозволяє утримувати себе та свою родину, а також намір компенсувати потерпілій ОСОБА_10 шкоду в добровільному порядку, відсутність обставин щодо порушень процесуальних обов`язків за час дії запобіжного заходу у вигляді застави, з 22.05.2023 року по 19.06.2023 року. Вказує, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має ідентичний зміст раніше поданим клопотанням. Вказує, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 перебуває в проваджені Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з 01.12.2022 року, та лише 12.07.2023 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду, при цьому тривала неможливість розпочати судовий розгляд було спричинено систематичними неявками потерпілої ОСОБА_11 , яка не з`являлась за викликом до суду та не надавала заяву про проведення засідання за її відсутності, з огляду чого тривалий розгляд провадження спричинено саме безвідповідальним ставленням потерпілої до своїх процесуальних обов`язків, в свою чергу застосування до ОСОБА_8 безальтернативного тримання під вартою, призводить до істотних порушень прав на захист та розумності строків судового розгляду. Вважає, що домашній арешт, як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції в житлі через заборону залишати житло цілодобово або у певний період доби, також на підозрюваного при обранні до нього цього запобіжного заходу як такого, що не пов`язаний з триманням під вартою, може бути покладено один або кілька обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило. Також клопотань від обвинуваченого відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України про бажання брати участь у справі не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення покарання, у разі доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, яке є особливо тяжким злочином; ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 01.01.2019 року приблизно о 04-40 годині перебував на майданчику розважального закладу «Еліт-Клуб», який розташований за адресою пр. Трубників, 38 в м. Нікополь Дніпропетровській області , де у нього на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_12 , тобто на умисне заподіяння смерті іншій людині.

В подальшому ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, кулаками рук наніс не менше трьох ударів в область голови та обличчя ОСОБА_13 , який захищався.

Під час нанесення ударів, ОСОБА_13 відійшов від фасадної стіни розважального закладу «Еліт-Клуб», який розташований за адресою пр. Трубників, 38 в м. Нікополь Дніпропетровській області.

ОСОБА_8 продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство ОСОБА_14 , діючи умисно, 01.01.2019 року приблизно о 04-42 годині перебуваючи на майданчику розважального закладу «Еліт-Клуб», який розташований за адресою пр. Трубників, 38 в м. Нікополь Дніпропетровській області , стоячи зліва від потерпілого своєю лівою ногою обутою у взуття умисно наніс ОСОБА_13 удар в область шиї, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому гортані та наніс кулаками рук не менше двох ударів в область обличчя, при цьому на пальцях його правої руки знаходився невстановлений в ході досудового розслідування предмет, зовні схожий на кастет.

Від удару в область шиї потерпілий почав втрачати рівновагу, та повернувшись спиною до обвинуваченого, обома руками тримався за стіну розважального закладу «Еліт-Клуб». Після чого, потерпілий почав втрачати свідомість та приспускатися до поверхні майданчику. В цей час обвинувачений наніс йому один удар правою ногою обутою у взуття в область його правої ноги, від якого ОСОБА_15 впав спиною на поверхню майданчику та помер.

Смерть ОСОБА_13 відповідно до висновку судово-медичного експерта № 3 від 08.02.2019 року настала від закритої травми шиї у вигляді синця та саден шиї, крововиливу у м`які тканини шиї, переломів під`язичної кістки і щитовидного хряща гортані, що спричинили розвиток шоку, який слід вважати безпосередньою причиною смерті.

Дії обвинуваченого кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_8 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Попри наявності місця проживання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 , відсутність судимостей, наявність тісних соціальних зв`язків, волонтерська діяльність, наявність роботи, намір компенсувати потерпілій шкоду в добровільному порядку, відсутність обставин щодо порушень процесуальних обов`язків за час дії запобіжного заходу у вигляді застави, з 22.05.2023 року по 19.06.2023 року, відсутність у зазначений проміжок часу стороною захисту, фактів втечі обвинуваченого жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому, наразі його право слухняна поведінка зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Ризик впливу обвинуваченого ОСОБА_8 на свідків в рамках даного кримінального провадження залишається сталим, адже обвинувачений знає місце проживання свідків, тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який, може вжити протиправних заходів з метою помсти/залякування свідків.

Тривалість судового розгляду та тривале утримування під вартою ОСОБА_8 , та посилання сторони захисту на ставлення потерпілої до своїх процесуальних обов`язків під час розгляду справи у суді першої інстанції, в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що ускладняється у зв`язку з активними бойовими діями в Україні, Указом Президента України №64/2022 введено в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року по теперішній час, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_8 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а більш м`які запобіжні заходи не спроможні забезпечити належний розгляд провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та про необхідність продовження щодо останнього найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.02.2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України - без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді