ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 671/866/23

Провадження № 11-кп/4820/288/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

цивільного позивача ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000354 від 30 січня 2023 року, стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоленськ Волочиського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , працюючого на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва ТОВ «Партнер Агропром», раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та засуджено до покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від призначеного основного покарання з випробуванням на 3 роки.

Покладено на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ст.76 ч.1 КК України:

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Позбавлено ОСОБА_10 права керування транспортними засобами строком на один рік.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_6 20 901, 99 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 1045,10 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього - 21 947,09 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 478 954,90 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_10 з кожного по 10 198,75 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 1225 грн. витрат на професійну правову допомогу, а всього - 11 225 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, 29 січня 2023 року близько 17 год. 30 хв. ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ауді А6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 12.9 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила дорожнього руху), рухаючись з перевищенням допустимої швидкості руху 65 км./год., всупереч вимогам дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 50 км./год., по проїзній частині автодороги Т2311 сполученням «Хмельницький-Волочиськ», на 21 км. + 120 м. зі сторони смт. Чорний Острів в напрямку руху смт. Наркевичі Хмельницького району Хмельницької області, в порушення вимог п. 12.3. Правил дорожнього руху, діючи недбало та необережно, не передбачив можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін та з моменту виникнення перешкоди для свого руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, а саме: мотоблок марки «Кентавр» з дизельним двигуном «Forte», серійний номер НОМЕР_2 , зчеплений з одновісним причепом, під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався попереду у попутному напрямку по проїзній частині автодороги Т2311 сполученням «Хмельницький-Волочиськ», негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив попутне зіткнення, під час якого автомобіль марки «Ауді А6», номерний знак НОМЕР_1 , переднім правим крилом контактував із задньою лівою частиною одновісного причепу, на якому в той момент перебувала пасажирка ОСОБА_11 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_10 вимог Правил дорожнього руху, водій мотоблоку ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді:

- численних закритих переломів лівої половини грудної клітки по декількох лініях, переважно в задній частині ребер (від 3-го до 6-го), що призвело до: а) флотації грудної клітки, тобто, утворення фрагменту (реберного вікна) зліва, що не брав участь в її (грудної клітки) рухах і переміщався в залежності від внутрішньогрудного тиску (при вдиханні западав, а при видиханні випинався), б) деформації грудної клітки, в) стискання (ателектазу) нижньої частки лівої легені, г) кровотечі в плевральну порожнину з накопиченням у її лівій половині близько 1200 мл. крові (700 мл. у згортках і 500 мл. у вигляді лізованої крові, виявлених під час операції), д) дихальної недостатності, е) підшкірної емфіземи (накопичення повітря під шкірою) лівої половини грудної клітки, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю;

- підшкірної гематоми лівого стегна, яка за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.

Своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» та п.п. 12.3, 12.9 (б) Правил дорожнього руху, зміст яких полягає у наступному:

- знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості». Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знаку;

- п. 12.3. - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.9. (б) - водію забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п. 12.4-12.7, на ділянках дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до п. «и» пункту 30.3. цих Правил.

Наведені порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_10 знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме: заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду в частині призначення покарання змінити, призначити ОСОБА_10 покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1,5 роки та не застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування всіма видами транспортними засобами строком на 1 рік.

Вирок суду щодо часткового задоволення цивільних позовів, а саме стягнення моральної шкоди в сумі 478 954, 90 грн., змінити та стягнути моральну шкоду з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 в сумі 150 000 грн.

Скасувати вирок в частині часткового задоволення цивільних позовів, а саме стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн. на користь ОСОБА_7 та в частині відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 1225 грн. на корить ОСОБА_7 та 10 198,75 грн. на користь ОСОБА_6 .

Свої вимоги аргументує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_10 щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину, співпрацював зі слідством у розкритті правопорушення, частково відшкодував шкоду потерпілому, являється учасником бойових дій, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, а також те, що під час вчинення ДТП ОСОБА_10 не перебував в стані алкогольного сп`яніння, не покинув місце вчинення правопорушення, викликав швидку медичну допомогу для надання допомоги потерпілому та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому вважає, що суд призначив йому занадто суворе покарання.

Крім того, апелянт вказує на те, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходу ОСОБА_10 , тому призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік позбавляє його засобів існування.

Стверджує, що при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 , суд першої інстанції у повній мірі не врахував те, що не було підтверджено факт завдання фізичного болю та страждань потерпілому, підвищення в нього тиску, головних та серцевих болів, і його стан після виписки був задовільний. Також, на думку захисника, стягнута сума морального відшкодування в розмірі 478 954,90 грн. є необґрунтованою та непомірною для ОСОБА_10 , оскільки останній згідно довідки про доходи отримує мінімальну заробітну плату та утримує неповнолітню дитину.

Разом з тим, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на мотоблок, доказів підтвердження того, що власником даного мотоблоку є саме ОСОБА_7 матеріали справи не містять, як і не підтверджено той факт, що заробіток останнього залежав від даного мотоблоку та причіпу, а тому вважає, що поданий останнім позов задоволенню не підлягав.

Наголошує і на тому, що рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10198,75 грн. та 1225 грн. є необґрунтованим, з огляду на те, що в жодному пункті додатка до позовної заяви не було додано ні договору про надання правової допомоги, ні акту приймання-передачі, де була б вказана сума попередніх судових витрат, також до матеріалів справи не було додано доказів (платіжне доручення, касовий чек), які б свідчили про отримання коштів адвокатом.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , підтримали апеляційну скаргу, подану захисником, просили змінити вирок суду в частинах призначеного покарання обвинуваченому та стягнення моральної шкоди на користь потерпілого, скасувати вирок в частинах стягнення моральної шкоди на користь цивільного позивача та відшкодування витрат на правову допомогу. Потерпілий, цивільний позивач та прокурор заперечили проти всіх апеляційних вимог, вважають вирок суду як в частині призначеного покарання, так і в частинах вирішення цивільних позовів та стягнення витрат на правову допомогу законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження у межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 , учасниками провадження не оспорюється.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині призначеного ОСОБА_12 покарання, яке на думку обвинуваченого, захисника є суворим та не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_12 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст.50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в середніх межах санкції ст. 286 ч.2 КК України із подальшим звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив необережне тяжке кримінальне правопорушення та вірно прийшов до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, доведена, його дії правильно кваліфіковані за ст. 286 ч.2 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є те, що ОСОБА_10 повністю визнав свою вину у скоєному, частково відшкодував потерпілому заподіяну шкоду.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, виходячи з положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Колегія суддів також враховує обставини, характеризуючі особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше не судимий (а/с - 190 т.1), являється учасником бойових дій (а/с - 178 т.1), за місцем роботи характеризується позитивно (а/с - 181, т.1), на обліку у психіатра та нарколога не перебуває (а/с - 191 т.1) та частково відшкодував спричинену шкоду потерпілому (а/с - 192, т.1). має на утриманні неповнолітню дитину.

Наведені обставини в сукупності, а також думка потерпілого, який не наполягав на призначенні покарання обвинуваченому в виді позбавлення волі, фактично стали підставою для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з застосуванням положень ст. 76 КК України.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_10 відповідає вимогам положень ст. 50,65 КК України, є достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових правопорушень, тобто ґрунтується на вимогах кримінального закону.

Стороною захисту не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене ОСОБА_10 покарання є явно несправедливе через його суворість, тому підстав для зміни вироку та пом`якшення покарання обвинуваченому в частині зменшення основного покарання, передбаченого санкцією ст. 286 ч.3 КК України та тривалості строку випробування згідно положень ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про необхідність змінити вирок суду в частині призначення ОСОБА_10 додаткового покарання.

Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судому кожному конкретному випадку.

Призначаючи додаткове покарання, суд першої інстанції в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та тяжкі наслідки, які настали від дій обвинуваченого у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також грубе порушення обвинуваченим ПДР України, що призвели до ДТП та відповідних наслідків.

Апеляційні твердження захисту про те, що позбавлення прав керування транспортним засобом призведе до втрати заробітку обвинуваченим ОСОБА_10 , який працює трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва ТОВ «Партнер Агропром» за місцем свого мешкання, на думку колегії суддів не спростовує наведених висновків. Колегія суддів виходить з того, що обвинувачений ОСОБА_10 є працездатним, може займатися іншою діяльністю та отримувати заробіток.

Отже, наведені обставини в сукупності свідчать про відсутність підстав для призначення покарання ОСОБА_10 за ст. 286 ч.2 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На переконання колегії суддів, додаткове покарання в даному випадку є необхідним засобом стимулювання виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом у даному випадку нівелює мету покарання, визначену ст. 50 КК України. Тому підстав для зміни вироку суду в цій частині не вбачає.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника в частині зменшення відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 , колегія суддів також вважає їх не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Позовні вимоги потерпілого були заявлені у межах положень ст. 128 КПК України, за якоюособа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Виходячи із положень ст.129 КПК України, ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги потерпілого були розглянуті судом з додержанням положень ст.129 КПК України, за якими, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, вирішує по суті заявлені позовні вимоги.

Моральна шкода, завдана фізичній особі підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За рекомендаціями, викладеними в п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судами при визначенні розміру моральної шкоди враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів виходить з того, що при вирішенні питання про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_6 завданої йому протиправними діями обвинуваченого моральної шкоди, обґрунтовуючи у вироку її розмір, суд вірно зважив на обсяг страждань, перенесених потерпілим через отримання ним тілесних ушкоджень.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: численних закритих переломів лівої половини грудної клітки по декількох лініях, переважно в задній частині ребер (від 3-го до 6-го), що призвело до: а) флотації грудної клітки, тобто, утворення фрагменту (реберного вікна) зліва, що не брав участь в її (грудної клітки) рухах і переміщався в залежності від внутрішньогрудного тиску (при вдиханні западав, а при видиханні випинався), б) деформації грудної клітки, в) стискання (ателектазу) нижньої частки лівої легені, г) кровотечі в плевральну порожнину з накопиченням у її лівій половині близько 1200 мл. крові (700 мл. у згортках і 500 мл. у вигляді лізованої крові, виявлених під час операції), д) дихальної недостатності, е) підшкірної емфіземи (накопичення повітря під шкірою) лівої половини грудної клітки, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю; підшкірної гематоми лівого стегна, яка за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.

Як вбачається із виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №720 в період з 29.01.2023 по 06.02.2023 року ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Волочиська багатопрофільна лікарня» із діагнозом: S20.2 політравма, поєднана, ЗТТГК, забій грудної клітки, закритий перелом лопатки зліва, закритий перелом 1,2,3,4,5 ребер зліва, підшкірна емфізема зліва, забій лівого кульшового суглобу, ускладнення: J94.2 Гемоторакс.(а/с - 33-34 т.1). В період з 06.02.2023 по 21.02.2023 року ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні Торакальної хірургії КНП «Хмельницька обласна лікарня» із діагнозом: множинні переломи ребер по двох і трьох лініях з флотацією грудної стінки, травматичний пневмогемоторакс, хворому проведено хірургічну операцію із дренування лівої плевральної порожнини по Бюлау, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №ІХ-230206/2979 (а/с - 35-37 т.1).

На думку колегії суддів, такі об`єктивні обставини, встановлені судом, безсумнівно доводить моральні страждання потерпілого через фізичний біль внаслідок отримання тілесних ушкоджень з вини обвинуваченого, тривалого стаціонарного та наступного амбулаторного лікування, а також необхідністю у зв`язку з цим змінити звичайний спосіб життя. Колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_6 займається сільським господарством, має фізично працювати, характер отриманих ним травм в наслідок ДТП, безумовно вплинув на його фізичні можливості, стан його здоров`я потребує тривалого відновлення.

Колегія суддів виходить також з того, що обвинувачений ОСОБА_12 , є працездатним, що підтверджується довідкою з місця роботи від 30.03.2023 року, згідно якої ОСОБА_10 з 27.04.2022 року і по теперішній час працює в ТОВ «Партнер Агропром» (а/с - 103 т.1), відповідно в змозі відшкодувати потерпілому завдану моральну шкоду. Розмір моральної шкоди яку суд визначив у розмірі 478 954,90 грн колегія суддів вважає обґрунтованим.

Апеляційні твердження захисту в тій частині, що факт завдання фізичного болю та страждань потерпілому, підвищення в нього тиску, головних та серцевих болей не підтверджено доказами, і стан ОСОБА_6 після виписки був задовільний,наведених висновків суду не спростовують, оскільки тяжкість тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, встановлені належними та допустимими доказами, які були отримані з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Посилання сторони захисту на те, що стягнута моральна шкода є необґрунтованою та непосильною для ОСОБА_10 , оскільки він отримує мінімальну заробітну плату та утримує неповнолітню дитину колегія суддів відкидає, враховуючи характер кримінального правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань потерпілого, обмеження можливості реалізації своїх потреб, тощо.

Зважаючи на викладене, доведеність моральних страждань ОСОБА_6 , враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновками суду про доцільність відшкодування моральної шкоди потерпілому у розмірі 478 954,90 гривень, який не можна визнати надмірним. Приймаючи до уваги обставини події кримінального правопорушення, колегія суддів вважає такий розмір відшкодування моральної шкоди співрозмірним обсягу понесених потерпілим моральних страждань та не знаходить підстав для його зменшення за апеляційними вимогами захисту.

Колегія суддів вважає неспроможними апеляційні твердження захисту про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 , пов`язаної з пошкодженням його майна та погоджується з розміром моральної шкоди стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в розмірі 10000 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо цивільного позову, частково задовольнив позовну заяву ОСОБА_7 та стягнув на його користь 10 000 гривень. При визначенні розміру моральної шкоди, суд дотримався вимог ст. 23 п.3 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Просудову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», врахував характер кримінального правопорушення, вид та ступінь вини обвинуваченого та прийняв обґрунтоване рішення про визначення розміру моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про стягнення на користь ОСОБА_7 завданої йому протиправними діями обвинуваченого моральної шкоди, обґрунтовуючи у вироку її розмір, суд зважив на обсяг страждань, пов`язаних із знищенням його майна - мототрактора, переробленого з мотоблоку марки «Кентавр» з дизельним двигуном «Forte» та причіпу до нього, що вплинуло на його звичайний ритм життя у зв`язку з необхідністю докладати додаткових зусиль для його організації, оскільки за допомогою вказаної техніки він здійснював сільськогосподарські роботи.

А тому, колегія суддів погоджується, з обґрунтованістю розміру моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., стягненої на користь ОСОБА_7 та вважає, що такий розмір відповідає засадам розумності та виваженості, а отже є справедливим для відновлення морального стану останнього.

Посилання захисника на те, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на мотоблок і докази підтвердження того, що власником даного мотоблоку є саме ОСОБА_7 , апеляційний суд відкидає та виходить з того, що з матеріалів провадження, зокрема з видаткової накладної ФОП ОСОБА_13 №35525 від 06.03.2013 року мотоблок «Zubr JR-Q78E 8к.с. стартерний» був придбаний саме ОСОБА_7 (а/с - 86-88 т.1); документами на дизельний двигун «Forte», серійний номер НОМЕР_2 (а/с - 7 т.2), який повністю збігається із ілюстративними таблицями до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.01.2023 року (а/с -21 т.2).

З урахуванням викладеного, доведеність моральних страждань ОСОБА_7 , враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновками суду про доцільність відшкодування моральної шкоди ОСОБА_7 у розмірі 10000 гривень. Приймаючи до уваги обставини події кримінального правопорушення, колегія суддів вважає такий розмір відшкодування моральної шкоди співрозмірним обсягу понесених потерпілим моральних страждань та не знаходить підстав для його скасування чи зменшення за апеляційними вимогами захисту.

Перевіряючи доводи сторони захисту в частині витрат на правову допомогу в розмірі 1225 грн., стягнених на корить ОСОБА_7 , та 10 198,75 грн. - на користь ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 118 ч. 1 п. 1 КПК України, витрати на правову допомогу віднесено до процесуальних витрат.

За змістом вимог ст. 120 ч.2 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Статтею 124 ч.1 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, між потерпілим ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_8 12.03.2023 року був укладений договір про надання правової допомоги (а/с -214-215 т.1). Згідно акту приймання-передачі наданих послуг правової допомоги №1 від 12.03.2023 року сторони погодили вартість правової допомоги, яка полягала: в аналізі документів для формування правової позиції щодо підготовки позовної заяви, підготовці позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та представництва інтересів у суді, в розмірі 25 000 грн. (а/с - 216 т.1).

Крім того, 04.07.2023 року був укладений договір про надання правової допомоги і ОСОБА_7 з адвокатом ОСОБА_8 (а/с - 217-218 т.1). Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг правової допомоги №1 від 04.07.2023 року сторони погодили вартість правової допомоги, яка полягала: в аналізі документів для формування правової позиції щодо підготовки позовної заяви, підготовці позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та представництва інтересів у суді в розмірі 10 000 грн. (а/с -216 т.1).

Упродовж досудового розслідування, а саме з 12.03.2023 року та судового розгляду провадження адвокат ОСОБА_8 здійснював представництво інтересів потерпілого ОСОБА_6 , а протягом судового розгляду, а саме з 04.07.2023 - представництво ОСОБА_7 .

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд повинен оцінити витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінити їх необхідність, тобто має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України»).

Крім того, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/ 16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Вимоги щодо розміру витрат потерпілого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовуються актами приймання-передачі наданих послуг правової допомоги №1 від 12.03.2023 року та 04.07.2023 року (а.с.216, 219 т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_6 10 198,75 грн. процесуальних витрат на професійну правову допомогу.

З наведених підстав колегія суддів також погоджується із висновком суду в частині стягнення витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_7 , в розмірі 1225 грн.

На переконання колегії суддів, витрати на професійну правову допомогу, стягнуті судом першої інстанції з обвинуваченого на користь потерпілого та цивільного позивача відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування або зміни вироку у межах апеляційної скарги захисника не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2024 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3