УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 361/3707/21

провадження № 51-2559ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року і прокурора ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, неповнолітній ОСОБА_6 06 лютого 2021 року, близько 22:40, керуючи технічно-справним автомобілем «Honda Accord» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, рухався проїзною частиною АДРЕСА_1 , в напрямку до м. Києва зі швидкістю, відповідно до висновку судової фототехнічної експертизи від 23 березня 2021 року № СЕ-19/111-21/8490- ФП, 141,76 км/год+_5,67 км/год.

В цей же час, на вул. Київській, поблизу перехрестя з вул. Ярослава Мудрого у м.Бровари розташувався автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв на червоний сигнал світлофорна із увімкненим покажчиком лівого повороту.

Під час руху, водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити небезпеку для руху, яку йому становив автомобіль «Chevrolet Lacetti», не вжив заходів для зменшення швидкості та зупинки керованого ним автомобіля, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Chevrolet Lacetti» під керуванням водія ОСОБА_7 .

Своїми діями водій ОСОБА_6 згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи від 15 квітня 2021 року № СЕ-19/111-21/16438-ІТ порушив вимоги п. 12.1. п. 12.4 ПДР.

Невідповідність у виконанні указаних вимог ПДР водієм ОСОБА_6 , з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень помер в кареті швидкої допомоги при транспортуванні до лікарні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2024 року вирок місцевого суду змінив.

Пом`якшив ОСОБА_6 призначене за ч. 2 ст. 286 КК основне покарання, а саме до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції

Зокрема захисник не погоджується з висновками судів попередніх інстанції в частині перебування підзахисного у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий стан не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Також стверджує, що розгляд кримінального провадження в місцевому суді був проведений незаконним складом суду, оскільки судді, які входили до складу колегії не мали 10 років стажу роботи для розгляду справ щодо неповнолітніх, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і є істотним порушенням процесуального закону.

Крім цього вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є занадто суворим, а виправлення підзахисного можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням приписів ст. 75 КК.

Апеляційний суд переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою сторони захисту з підстав невідповідності призначеного покарання через суворість, в порушення вимог ст. 419 КПК безпідставно не врахував, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, вчинив злочин у неповнолітньому віці.

Захисник акцентує увагу, що суд першої інстанції допустив неповноту фіксації кримінального провадження технічними засобами в судових засіданнях від 05 липня 2021 року та 21 листопада 2022 року.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадження стосовно ОСОБА_6 , а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вважає, що призначене засудженому покарання є занадто м`яким за своїм розміром.

Апеляційний суд в ухвалі не навів достатніх мотивів, які дають підстави для призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах ч. 2

ст. 286 КК.

На переконання прокурора призначаючи ОСОБА_6 покарання апеляційний суд не врахував, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 не вибачився перед сім`єю потерпілого, не висловив почуття жалю, не осудив свою поведінку, що не свідчить про його щире каяття та вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Суд касаційної інстанції бере до уваги, що ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року захиснику ОСОБА_4 було відмовлено у відкритті касаційного провадження в цьому кримінальному провадженні. Повторна касаційна скарга за своїм змістом в більшості має аналогічні доводи з попередньою.

Також ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .

Перевіривши викладені в касаційних скаргах захисника та прокурора доводи і копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах, не має.

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Як убачається з судових рішень, висновок місцевого суду, з

яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, детально наведеними у вироку й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю доказів, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив, проаналізував, детально навів у вироку та дав їм відповідну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними.

Доводи захисника про те, що розгляд справи у місцевому суді проведено незаконним складом суду були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Спростовуючи їх суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з частин 3-6 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у місцевих загальних судах та апеляційних судах діє спеціалізація суддів із здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх.

Судді (суддя), уповноважені здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, обираються з числа суддів відповідного суду зборами суддів цього суду за пропозицією голови суду або за пропозицією будь-якого судді цього суду, якщо пропозиція голови суду не була підтримана, на строк не більше трьох років і можуть бути переобрані повторно.

Кількість суддів, уповноважених здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, визначається окремо для кожного суду зборами суддів цього суду. Суддею, уповноваженим здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, може бути обрано суддю зі стажем роботи суддею не менше десяти років, досвідом здійснення кримінального провадження в суді і високими морально-діловими та професійними якостями. У разі відсутності в суді суддів з необхідним стажем роботи суддя, уповноважений здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, обирається з числа суддів, які мають найбільший стаж роботи на посаді судді.

Як встановлено апеляційним судом, у цьому кримінальному провадженні неодноразово змінювався суддя з різних об`єктивних підстав.

Оскільки на дату визначення судді ОСОБА_9 (29 січня 2022 року), а також на дату визначення судді ОСОБА_10 (20 червня 2023 року) в Броварському міськрайонному суді Київської області були відсутні судді зі стажем роботи не менше десяти років зі спеціалізацією з розгляду кримінальних проваджень, зборами суддів Броварського міськрайонного суду Київської області їх було обрано уповноваженими суддями на здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх (т. 4 а.с.12, 13-18, 19).

Доводи захисника про те, що перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння не підтверджуються належними та допустимими доказами, також були предметом перевірку суду апеляційної інстанції, який аргументовано їх відхилив.

Так, стороною захисту оспорюється факт керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, оскільки на думку захисника, були порушення під час відібрання зразків крові обвинуваченого та недотримано порядку медичного освідування.

Апеляційний суд встановив, що твердження ОСОБА_6 про те, що він не керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, були предметом перевірки суду першої інстанції, який оцінив такі показання і встановив, що вони спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Так, 6 лютого 2021 року о 22:54 з місця дорожньо-транспортної пригоди

ОСОБА_6 каретою швидкої медичної допомоги в супроводі працівників поліції з численними тілесними ушкодженнями був доставлений до лікарні, де під час огляду лікарями поряд з встановленими тілесними ушкодженнями, була підозра на перебування його у стані алкогольного сп`яніння. Згідно супровідного листка виїзду бригади екстреної медичної допомоги, ОСОБА_6 , було проведено обстеження спеціальним технічним засобом для визначення наявності або вимірювання вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі "Алконт 01 СУ", за результатом якого виявлено 1,5 проміле. Крім цього було взято зразок крові, який передано в клініко-діагностичну лабораторію для токсикологічного дослідження на вміст алкоголю, наркотичного засобу чи лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, однак зразки протягом 90 днів зберігалися в лабораторії, але дослідження проведено не було, так як батьки хворого відмовилися оплатити дослідження, яке б уточнило результати приладу.

Суд також встановив, що медичний огляд ОСОБА_6 відповідно до вимог спільного наказу МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року не проводився, оскільки працівник поліції не надав направлення для проведення такого огляду, а тому акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та висновок щодо результатів медичного огляду в лікарні не оформлялись.

Таким чином на підтвердження факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння суди взяли до уваги фактичні дані листа виїзду бригади екстреної швидкої медичної допомоги, згідно яких було проведено обстеження спеціальним технічним засобами для визначення наявності вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі - Алкотоном 01 СУ, за результатом якого у ОСОБА_6 виявлено сп`яніння 1,5 проміле, фактичні дані медичної картки стаціонарного хворого, в якій зазначено діагноз «Алкогольне сп`яніння».

Також суди зважили на показання: свідка ОСОБА_11 , який разом з іншими водіями діставали чоловіка з автомобіля "Chevrolet Lacetti", викликав швидку та поліцію. Згідно показань цього свідка від водія автомобіля "Honda Accord" ОСОБА_6 було чути запах алкоголю і видно, що він не тверезий, оскільки вів себе неадекватно і ледь тримався на ногах; потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яким зі слів лікарів швидкої медичної допомоги відомо, що інший учасник ДТП ОСОБА_6 , який був госпіталізований до лікарні, перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім цього суди визнали необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що перевірка на стан алкогольного або іншого сп`яніння, була проведена без дотримання Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року, оскільки цей нормативний документ не регулює питання доказування у кримінальному провадженні та не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння іншими доказами.

Будь-який даних, які б свідчили про порушення прав і свобод громадянина під час надання ОСОБА_6 медичної допомоги та встановлення діагнозу лікарями після ДТП не встановлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 про те, що в лікарні у її присутності ні працівники поліції, ні медичні працівники не використовували технічні засоби для встановлення у ОСОБА_6 стану алкогольного сп`яніння, оскільки вказаний свідок є рідною тіткою обвинуваченого, а тому її показання розцінив, як намагання пом`якшити ОСОБА_6 відповідальність.

Стаття 91КПК передбачає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК України).

Тобто в будь-якому випадку встановлення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину підлягає доказуванню, а тому передбачає дослідження всієї сукупності доказів.

Наведених вимог закону суди дотримались, тобто перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення було встановлено шляхом дослідження всієї сукупності доказів. При цьому, суди кожен доказ і доводи сторони захисту оцінили з дотриманням процесуального закону.

Суд також бере до уваги, що касаційна скарга захисника не містить будь-яких посилань, які свідчать про недотримання судами попередніх інстанцій процесуального закону, що не були взяті до уваги та перешкодили або могли перешкодити прийняти законне та обґрунтоване рішення у цьому кримінальному провадженні.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції допустив неповноту фіксації технічними засобами судових засідань від 05 липня 2021 року та 21 листопада 2022 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки у касаційній скарзі не наведено, які саме фактичні обставини не були зафіксовані на технічних носіях і яким чином неповнота фіксації судового провадження вказаних судових засідань вплинула на законність прийнятого судом рішення.

У постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року в справі № 753/9541/14-к міститься висновок, згідно з яким під час вирішення питання про те, чи було порушення повноти фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу істотним і таким, що може потягнути за собою наслідки, визначені п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, необхідно зважати на обсяг інформації, відсутньої на технічному носії, та значущість тих процесуальних дій, які проводились у судовому засіданні і мали стати «інформативною основою» ухваленого судового рішення, але інформація про які виявилася відсутньою на технічному носії.

Таким чином, за певних обставин відсутність звукозаписів або неповна фіксація судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та умотивованість судового рішення.

Доводи захисника щодо неврахування сукупності обставин, які мають значення при призначенні покарання ОСОБА_6 , що є наслідком невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про безпідставне не застосування

ст. 75 КК, на переконання колегії суддів є необґрунтованими.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, суд встановив, що призначене місцевим судом ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є суворим, а тому дійшов висновку про необхідність його зменшення до 3 років позбавлення волі.

Водночас апеляційний суд, взяв до уваги особу ОСОБА_6 , який на час вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, навчається на 3 курсі Державного університету інфраструктури та технологій, позитивно характеризується, обставини, які передували вчиненню злочину, подальша поведінка ОСОБА_6 , керування ним автомобілем без дозволу його володільця, без отримання посвідчення водія, грубе умисне порушення елементарних вимог ПДР в частині недотримання режиму швидкості в населеному пункті, обставина, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, тобто відверте ігнорування вимог закону та байдуже ставлення до наслідків своїх дій, намагання виправдати своїм дії виключно віком (крім стану сп`яніння), свідчать про відчуття ним безкарності. Також суд враховав, наслідки у виді смерті людини, які є невиправними, позицію потерпілих, які просили призначити найсуворіше покарання.

Також апеляційний суд звернув увагу, що місцевий суд безпідставно визнав обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_6 непримирення обвинуваченого з потерпілими, невідшкодування понесених збитків на поховання потерпілого ОСОБА_7 , пошкоджене авто, не вибачення на день винесення вироку перед потерпілими, оскільки вказані обставини не входять до переліку обставин, визначених ч. 1 ст.67 КК і розширеному тлумаченню не підлягають.

Апеляційний суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, буде відповідати принципу невідворотності покарання, і буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Таким чином, узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення при призначенні виду та розміру покарання, в тому числі ті про які йде мова у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування ним призначеного покарання, а його розмір є мінімальним, визначеним санкцією ч. 2 ст. 286 КК. Безумовних підстав, які давали б можливість застосування інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст. 75 цього Кодексу матеріали кримінального провадження не містять.

З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому ОСОБА_6 призначено покарання, яке є явно несправедливим через суворість та не відповідає вчиненому ним кримінальному правопорушенню і його особі, а тому доводи касаційної скарги сторони захисту є безпідставними.

Касаційна скарга захисника не містить інших переконливих аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги або не врахували при визначенні виду і розміру покарання, що дають підстави для застосування інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, на переконання колегії суддів є необґрунтованими, оскільки прокурор у касаційній скарзі не наводить безумовних аргументів та обставин, які суд апеляційної інстанції необґрунтовано взяв до уваги або врахував при визначенні виду і розміру покарання, що дають підстави вважати, що призначене покарання є занадто м`яким. Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що призначаючи покарання ОСОБА_6 апеляційний суд врахував сукупність обставин, які пливають на його вид і розмір, в тому числі й ті про які вказує прокурор у касаційній скарзі. Зі змісту ухвали апеляційного суду убачається, що суд використовуючи свої дискреційні повноваження, діючи в межах кримінального закону призначив ОСОБА_6 реальне покарання, яке є достатнім для його виправлення.

Оскільки з касаційних скарг та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року і прокурора ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3