Справа № 465/2714/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/811/4/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

судового засідання

10 липня 2024 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна; у вчиненні злочину, передбаченого ст. 257 КК України, та призначено покарання - 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_7 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання та від його відбування у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року скасувати та закрити вказане кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

Захисник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальну справу стосовно ОСОБА_7 , його численні скарги на жорстоке поводження залишив без належного реагування. Вказав, що ОСОБА_7 був фактично затриманий та поміщений до приймальника-розподільника 09 грудня 2004 року, де знаходився до 05 січня 2005 року. За цей час його двічі допитували як свідка, потім як підозрюваного, з ним проводили очну ставку, при цьому ОСОБА_7 був позбавлений можливості скористатись послугами захисника на початковому етапі досудового слідства. Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки про винуватість ОСОБА_7 явками з повинною ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не давши оцінки їхнім показанням у судовому засіданні про непричетність підсудного до вчинення злочину, про те, що вони обмовили ОСОБА_7 під тиском працівників поліції.

Ухвалою колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

21 травня 2024 року колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду розглянуто кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08 березня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_7 . Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_7 скасовано та направлено справу на новий апеляційний розгляд.

Верховний суд у своїй ухвалі зазначив, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальну справу стосовно ОСОБА_7 , його численні скарги на жорстоке поводження залишив без належного реагування. Апеляційний суд під час апеляційного провадження не з`ясував, чи проведено ефективне офіційне розслідування за скаргами ОСОБА_7 на жорстоке поводження та не проаналізував його результатів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який вказав, що під час досудового слідства працівники поліції застосовували до нього фізичний та психологічний тиск, з метою отримання зізнавальних показань, позицію сторони захисту, яка наполягала на проведенні перевірки доводів обвинуваченого, думку прокурора, який не заперечував проти доручення ДБР провести відповідну перевірку заяв обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Виходячи зі змісту статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.

Згідно з практикою Європейського суду допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Відповідно до ч. 4 ст. 216 КПК України, досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених працівником правоохоронного органу здійснюють слідчі органів державного бюро розслідувань.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 не визнав своєї вини й стверджував про застосування до нього під час досудового розслідування працівниками поліції недозволених методів досудового розслідування. В своїх поясненнях обвинувачений ОСОБА_7 вказував, що злочину щодо ОСОБА_13 не вчиняв, не згідний з висновками та процедурою проведення досудового слідства та надав суду наступні пояснення. 09.12.2004 року він перебував у м. Львові у «Новому Цумі». В цей момент на нього налетіли працівники поліції,які були в масках і відвезли в УБОЗ, що на той час був розташований на АДРЕСА_1 . В даному приміщенні йому сказали написати явку з повинною в якій він мав зізнатися у нападі на будинок ОСОБА_10 . З його показів йому наносили побої працівники поліції різними способами, щоб він тільки підписав вказаний документ. Після цього поїхали до нього додому і вилучили речі в яких він ніби-то був одягнутий в ніч нападу. В послідуючому, практично цілий місяць його переховували в спецприймальнику і кожен день забирали його в УБОЗ для проведення слідчих дій, де побоями заставляли підписати протокол

Відповідно до п. 2 ст. 6 ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), суд зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне доручити органам Державного бюро розслідувань провести перевірку показів ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 405 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

доручити Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Львові, провести перевірку показів ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 , в строк, передбачений ст. 214 КПК України.

Процесуальні рішення за результатами перевірки скерувати обвинуваченому ОСОБА_7 та Львівському апеляційному суду.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Львівську обласну прокуратуру.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3