КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/773/2024 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
ЄУН: 939/919/22 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002838, внесеному до ЄРДР 21 грудня 2021 року, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Бородянського відділу Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 , заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року,яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Конотопського району Сумської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, працюючого паркувальником в ТОВ «Сільпо», зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.. 76 КК України,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_9

ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 20 грудня 2021 року приблизно о 23 годині водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автодорогою між селами Небрат та Нове Залісся, що відповідає вулиці Гутніченка села Небрат Бучанського району Київської області, в напрямку хутора ОСОБА_11 Рухаючись у вказаному напрямку, водій ОСОБА_6 , діючи в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого: «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», проявляючи кримінально протиправну самовпевненість, не обрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням та втратив контроль над рухом вищевказаного транспортного засобу і, як наслідок, допустив виїзд його на частину дороги, призначену для зустрічного руху транспортних засобів, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які рухались у зустрічному напрямку вздовж засніженого узбіччя. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому діафізу в дистальній 1/3 правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості; пішохід ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді розриву передньої хрестоподібної зв`язки, забою латеральних виростків стегнової, великогомілкової кісток, виростка малогомілкової кістки, які відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а саме спричиненням потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Цим же вироком вирішено питання процесуальних витрат та речового доказу.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки; відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок залишити без змін.

В апеляційних скаргах апелянти зазначають про те, що суд визнав ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України та призначив основне покарання у виді 2 років обмеження волі, а також звільнив останнього від призначення обов`язкового додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі ст. 69 КК України. Однак, суд при призначенні ОСОБА_6 основного та додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК України не мав права звільняти останнього від призначення додаткового покарання на підставі ст. 69 КК України, тобто, судом застосований закон, який не підлягає застосуванню, а, отже, неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність.

Апелянти вважають, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне застосування судом положень ст. 69 КК України щодо звільнення ОСОБА_6 від обов`язкового додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, призвело до призначення остаточного покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Потерпіла ОСОБА_12 , будучи присутньою у попередньому судовому засіданні апеляційного розгляду та будучи належним чином повідомлена про день та час апеляційного розгляду, до суду не з`явилась. Від її представника - адвоката ОСОБА_14 надійшла заява, в якій висловлене прохання про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілої ОСОБА_12 та її представника, апеляційні скарги прокурорів підтримують у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_13 , повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явилась, будь-яких заяв та клопотань не надходило.

Захисник ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду. Як зазначив під час апеляційного розгляду обвинувачений, він припинив договір із захисником.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду, які вважали можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб, колегія суддів, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, доходить висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих, представника потерпілої ОСОБА_12 та захисника.

Заслухавши доповідь судді,

- прокурора, яка підтримала апеляційні скарги, вказавши, що є підстави для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та постановлення судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку, з призначенням обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та звільненням обвинуваченого від відбування саме основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України,

- обвинуваченого, який заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, вказав про те, що ним повністю відшкодована заподіяна шкода, в суді першої інстанції подавалась заява про закриття провадження у зв`язку з примиренням з потерпілою, однак, було відмовлено оскільки він вже раніше притягувався до відповідальності за ст. 286 КК України, де провадження було закрито у зв`язку з примиренням з потерпілою особою; що він проживає на хуторі, де відсутній громадський транспорт, і він може тільки на автомобілі будь-куди доїхати, у т.ч. і на роботу;

- дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК Українине досліджувалися.

Будь-яких порушень положень ч. 3 ст. 349 КПК України під час судового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційних скаргах, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах прокурорів не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурорів про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому покарання, яке, на думку прокурорів, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому дотримався вищевказаних вимог закону не у повному обсязі.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце роботи, характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання; висновок, що міститься в досудовій доповіді Бородянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, згідно з яким орган пробації дійшов попереднього висновку та вважає можливим виправлення особи без ізоляції від суспільства.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, позитивну характеристику обвинуваченого, стан його здоров`я, звернення потерпілих із заявами про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, віддаленість місця проживання обвинуваченого від місця його роботи, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді обмеження волі та можливість на підставі ст. 69 КК України не призначати обвинуваченому додаткове покарання, передбачене ч.1 ст. 286 КК України.

Водночас, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, обставини його здійснення, приймаючи до уваги щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та можливість на підставі ст. 75 КК України звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки.

Проте, колегія суддів частково не погоджується з таким рішенням суду, враховуючи таке.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, вирок суду в частині призначення основного покарання обвинуваченому у виді 2 років обмеження волі та звільнення його від вказаного покарання на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, в апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду не заперечується жодним з учасників кримінального провадження, і з таким рішенням суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вироком суду в частині застосування до обвинувачення положень ст. 69 КК України та не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

За змістом вироку суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та про можливість його звільнення від цього основного покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

В частині, що стосуються призначення додаткового покарання, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке є обов`язковим (згідно з санкцією ч. 1 ст. 286 КК), то суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без призначення такого покарання на підставі вимог ст. 69 КК України.

Частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до вимог 2 ст. 69 КК, на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином ч. 1 ст. 69 КК України може бути застосована лише при призначенні особі основного виду покарання, а ч. 2 наведеної правової норми надає суду можливість не призначати особі додаткове покарання, яке є обов`язковим, проте за винятком вищевикладеного випадку.

У даному кримінальному провадженні обвинуваченого визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що виключає можливість застосування ч. 2 ст. 69 КК України при вирішенні питання щодо призначення засудженому додаткового покарання, яке є обов`язковим.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про можливість не призначати обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі ст. 69 КК України, не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, на переконання колегії суддів, не призначивши додаткове покарання обвинуваченому, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, на що обґрунтовано посилались прокурори в апеляційних скаргах.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що, хоча у мотивувальній частині вироку суд і послався на застосування положень ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання, однак, у резолютивній частині вироку посилання на застосування вказаної норми закону відсутнє.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, враховуючи характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог ПДР України, внаслідок яких потерпілим були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого та обставини, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів доходить висновку, що обвинуваченому слід призначити таке ж основне покарання, як призначив суд першої інстанції, проте, з призначенням додаткового покарання, яке не було застосовано судом першої інстанції, а тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

За встановлених обставин колегія суддів призначає обвинуваченому той сам вид і розмір основного покарання, що призначений судом першої інстанції, з призначенням обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, оскільки прокурорами в апеляційних скаргах не наведено обґрунтування про позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

З урахуванням того, що висновок суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України в апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не заперечується, як і покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, колегія суддів вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з мотивів, наведених у вироку суду першої інстанції, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурорів підлягають до задоволенню частково, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Бородянського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та постановити в цій частині новий вирок:

ОСОБА_6 призначити за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді двох років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком два роки.

На підставі ст. 76 КК Українипокласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4