Справа №576/1378/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/592/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/1378/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.08.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Глухова Сумської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та призначити йому основне покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки до нього безпідставно не застосована ч. 1 ст. 69 КК, не ураховані пом`якшуючі покарання обставини: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілим витрат на лікування і відшкодування збитків закладу охорони здоров`я, наявність ІІ групи інвалідності, висновок пробації. Цивільним позивачем не надано доказів щодо розміру моральної шкоди, а віктимна поведінка виключає його цивільну відповідальність.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.08.2023 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, і йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з на строк п`ять років. Стягнуто на користь ОСОБА_11 75000 грн моральної шкоди, а на користь держави процесуальні витрати на користь держави в сумі 3569,68 грн. Цивільний позов прокурора в інтересах закладу охорони здоров`я залишений без розгляду.

Згідно вироку, ОСОБА_10 15.10.2021 близько 6:46, керуючи в стані алкогольного і наркотичного сп`яніння т/з Audi А4, д. н. з. НОМЕР_1 , у якому перебували пасажири ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , у АДРЕСА_2 перевищив дозволену швидкість руху, зневажив безпекою дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, виїхав на ліве узбіччя дороги і допустив наїзд на дерево, внаслідок чого пасажир ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Будучи належним чином повідомленими про день, час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_13 в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, клопотань про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого і його захисника, оскільки це не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в його апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про незгоду з результатами токсикологічних досліджень, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки токсикологічні дослідження були проведені до вимог кримінального процесуального закону, будь-яких порушень під час апеляційного розгляду кримінального провадження встановлено не було. При цьому стороною захисту в ході розгляду справи в суді першої інстанції результати токсикологічних досліджень і висновок експерта з цього приводу не оспорювались.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про невідповідність призначеного покарання внаслідок його суворості, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Визначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування потерпілим витрат на лікування і відшкодування збитків закладу охорони здоров`я, та дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, позицію потерпілих, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є інвалідом ІІ групи, характеризується в цілому позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за висновком органу пробації має середній ризик небезпеки й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Обтяжуючих покарання обставин судом першої інстанції не було установлено.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі, але які при цьому істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Обставини, що пом`якшують покарання, вже були ураховані судом першої інстанції при ухваленні вироку, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 щодо необґрунтованості стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_11 .

Так, відповідно ч. 5 ст. 128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом; якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, а згідно ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи (ст. 1167 ЦК).

Згідно положень ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції врахував, що останній місяць знаходився на стаціонарному лікуванні, переніс декілька операцій та зазнав моральних страждань, а також виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь цього потерпілого моральної шкоди в сумі 75000 грн, задовольнивши частково таким чином заявлений потерпілим позов в кримінальному провадженні.

Беручи до уваги фактичні обставини справи, враховуючи характер та обсяг страждань потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті через отримання травм внаслідок неправомірних дій ОСОБА_10 , висновок суду щодо визначеного грошового відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів, є законним, справедливим і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що наведені ним обставини та відомості про особу обвинуваченого у сукупності не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому ці доводи не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та дістали належну правову оцінку.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.08.2023 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4