Справа №592/9313/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - Литовченко
Номер провадження 11-кп/816/395/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою
УХВАЛА

Іменем України

03 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/9313/15-к за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 31.03.2023, якою закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК України на підставі ч. 6 ст. 340 КПК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, оскільки суд дійшов необгрунтованого висновку про те, що мала місце відмова прокурора від обвинувачення, і як наслідок кримінальне провадження було безпідставно закрито на підставі ч. 6 ст. 340 КПК.

У Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 190 КК.

05.10.2021 під час судового розгляду прокурор надав погоджений із прокурором вищого рівня змінений в порядку ст. 338 КПК обвинувальний акт, яким, зокрема, обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК ОСОБА_8 вже не висувалося, а залишилося обвинувачення тільки за ч. 1 ст. 190 КК без посилання на ч. 4 ст. 27 КК.

Потерпілий ОСОБА_11 підтримав обвинувачення відносно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368 КК.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 31.03.2023 кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрито на підставі ч. 6 ст. 340 КПК у зв`язку з повторним неприбуттям потерпілого в судове засідання. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що прийняте прокурором процесуальне рішення у виді зміни обвинувального акту шляхом виключення з обсягу обвинувачення твердження про вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, за своєю правовою суттю та наслідками є фактичною відмовою від підтримання державного обвинувачення, хоч і вчинене прокурором не у передбачений ст. 340 КПК спосіб.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, який складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурор при цьому також зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. При цьому, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК (п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 9 КПК).

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК, а відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення тягне за собою закриття кримінального провадження, крім випадків, передбачених КПК (п. 19 ч. 1 ст. 7, ч. 1-2 ст. 26 КПК).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в Ковпаківському районному суді м. Суми знаходиться на розгляді кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 190 КК.

05.10.2021 під час судового розгляду прокурор у кримінальному провадженні надав суду погоджений із прокурором вищого рівня змінений в порядку ст. 338 КПК обвинувальний акт, яким обвинувачення, зокрема, за ч. 3 ст. 368 КК ОСОБА_8 вже не висувалося, при цьому обвинувачення за ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 190 КК було змінено на ч. 1 ст. 190 КК.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зміна прокурором обвинувального акта шляхом виключення з обсягу обвинувачення твердження про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, фактично свідчить про відмову прокурора від підтримання обвинувачення в цій частині.

Так, відповідно ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акта, а згідно ч. 1, 2 ст. 338 цього Кодексу, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог ст. 341 КПК складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. При цьому необхідно мати на увазі, що якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог ст. 341 КПК повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. У разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді головуючий роз`яснює потерпілому його право підтримувати обвинувачення в суді (ч. 1 ст. 340 КПК).

Таким чином, за загальним правилом прокурор підтримує обвинувачення у тому обсязі, у якому воно було офіційно висунуто під час досудового розслідування. Однак у суді першої інстанції можуть виникати ситуації, коли фактичні обставини кримінального правопорушення змінюються порівняно із встановленими раніше, що має наслідком зміну їх юридичної оцінки кримінально-правової кваліфікації як у бік погіршення, так і у бік поліпшення становища обвинуваченого. В такому разі прокурор повинен прийняти рішення про зміну раніше пред`явленого обвинувачення.

Що стосується відмови від обвинувачення, то таке право прокурора може бути реалізоване ним на підставі його особистого переконання у тому, що «обвинувальних» доказів недостатньо для подальшого обстоювання своєї позиції у кримінальному провадженні. Таке рішення прокурор повинен прийняти і тоді, коли він має сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого. В такому випадку спрацьовує принцип презумпції невинуватості, одним із елементів якого є тлумачення усіх сумнівів у справі на користь обвинуваченого, а також починає діяти стандарт доведеності вини обвинуваченого «переконання поза розумним сумнівом», тому будь-який, навіть найменший, сумнів у винуватості обвинуваченого виключає можливість подальшого обвинувачення. При цьому, як при зміні, такі і при відмові від обвинувачення, прокурору слід брати до уваги зміст терміну «обвинувачення», що використовується у вказаних положеннях КПК, визначене законодавцем як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз зазначених норм кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку, що відмінність зміни обвинувачення (ст. 338 КПК) від відмови від підтримання обвинувачення (ст. 340 КПК) полягає в тому, що в першому випадку відбувається зміна обвинувачення у зв`язку з встановленням нових фактичних обставин кримінального правопорушення, але виключно в межах обсягу раніше висунутого обвинувачення, а в другому прокурор повністю відмовляється від твердження про вчинення особою того чи іншого кримінального правопорушення.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК, прокурор це особа, яка обіймає посаду, передбачену ст. 17 ЗУ «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень, а відповідно п. 15 ч. 2 ст. 36 КПК, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема, підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятись від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом.

Оскільки кримінальним процесуальним законом не врегульована ситуація, коли прокурор фактично частково відмовляється від підтримання державного обвинувачення шляхом зміни обвинувального акта, то у такому випадку необхідно керуватися насамперед основними засадами судочинства, передбаченими у ст. 129 Конституції України, у розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та безпосередньо у ст. 7 КПК, в тому числі і принципами верховенства права та законності, згідно яких у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ч. 6 ст. 9 КПК), а саме кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, що у свою чергу застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (п. 1 ч. 1 ст. 7 і ст. 8 КПК).

Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (п. 31, рішення по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п. 109, рішення по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); п. 53, рішення по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п. 19, рішення по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), за вказаних вище обставин слід враховувати принцип правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Аналогічним рішенням від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб «він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід, тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи».

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Виходячи із системного аналізу вказаного вище кримінального процесуального законодавства України, яке зобов`язує прокурора відмовитися від підтримання державного обвинувачення, якщо в результаті судового розгляду останній дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується (зокрема, в межах ч. 3 ст. 368 КК), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, та який знайшов своє закріплення у практиці КСУ і рішеннях ЄСПЛ, колегія суддів приходить до переконання, що прийняте прокурором процесуальне рішення у виді зміни обвинувального акту шляхом виключення з обсягу обвинувачення твердження про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, за своєю правовою суттю та наслідками є фактичною відмовою від підтримання державного обвинувачення, хоч і вчинене не у передбачений ст. 340 КПК спосіб, оскільки відбулася не зміна правової кваліфікації чи обсягу обвинувачення, а повна відмова прокурора від твердження про вчинення ОСОБА_8 вказаного кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 368 КК).

Тобто, відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення в частині ч. 3 ст. 368 КК відбулась de facto в межах зміни обсягу первинного обвинувачення відносно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 190 КК, внаслідок чого прокурор після виконання вимог ст. 341 КПК склав новий обвинувальний акт, в якому сформулював змінене обвинувачення виключно за ч. 1 ст. 190 КК, а щодо ч. 3 ст. 368 КК будь-якого процесуального рішення прийнято не було, хоч відомості про вчинення ОСОБА_8 цього діяння (за версією сторони обвинувачення) і були внесені у встановлений законом спосіб у ЄРДР.

Не надання прокурором суду першої інстанції постанови з викладеними в ній мотивами щодо відмови від підтримання обвинувачення, як того вимагає ст. 340 КПК, не може, в даному конкретному випадку, розцінюватися як протилежне рішення останнього, оскільки особа, відносно якої повинно бути вирішене питання щодо закриття кримінального провадження не повинна ставати в певну процесуальну чи колізійну залежність чи/або бажання певного прокурора.

Слід зазначити, що відсутність кінцевого (остаточного) процесуального рішення в частині пред`явленого обвинувачення за ч. 368 КК, як зазначалось вище, також порушує принцип правової визначеності та суттєво обмежує право особи на захист, оскільки штучно виокремлене з обвинувального акту вказане обвинувачення продовжувало б фактично та юридично існувати у ЄРДР без відповідного остаточного процесуального рішення по суті та перебувати на невизначеній стадії кримінального провадження, що є неприпустимим. Тобто, оскільки звернення прокурором до суду із обвинувальним актом є однією із форм закінчення досудового розслідування (п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК), то так чи інакше щодо пред`явленого обвинувачення також має бути прийнято відповідне процесуальне рішення за наслідками судового розгляду.

Вказане вище узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, який у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine), заява № 11901/02) констатував, що «засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права».

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не відмовлявся від обвинувачення, а лише його змінив в частині правової кваліфікації є неприйнятними, і така позиція також повністю узгоджується з висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеними в справі № 588/159/15-к (ухвала від 31.10.2022).

Враховуючи фактичну відмову прокурора від обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368 КК, на виконання приписів ч. 2 ст. 340 КПК, суд першої інстанції роз`яснив потерпілому ОСОБА_12 право підтримувати обвинувачення в цій частині, який висловив на це свою згоду.

Однак, у судові засідання, будучи належним чином повідомлений про їх дату, час і місце, потерпілий ОСОБА_12 неодноразово не з`являвся, доказів поважності причин неприбуття не надавав, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, що згідно ч. 6 ст. 340 КПК обгрунтовано розцінено судом як відмову потерпілого від обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК, що мало наслідком закриття кримінального провадження за цим обвинуваченням. При цьому, ст. 340 КПК не передбачено обов`язку суду роз`яснювати потерпілому, що його повторна неявка без поважних причин чи без повідомлення про причини неприбуття може бути підставою для закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням, тому відповідні доводи апеляційної скарги прокурора також є безпідставними.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 31.03.2023 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК України на підставі ч. 6 ст. 340 КПК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3