29.02.2024 Єдиний унікальний номер 205/5124/18
1-кп/205/128/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000173 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-08.12.2022 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на три роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, -за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , 06.06.2018 року, близько о 11 годині 00 хвилин, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна для використання у власних потребах, взявши з дому два мішки, прибув на залізничну станцію «Дїївка Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що розташована в адміністративно-територіальних межах Новокодацького району м. Дніпра, з метою набрати вугілля з вагону в принесенні із собою два мішки. Цього ж дня, знаходячись у зазначеному місці, ОСОБА_3 побачив, що на 12 залізничній колії стоїть вагон № 63388680 за відправкою № 46744587, станція Дїївка Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» - станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з вантажем - вугілля горішка коксового, виробник КЗД 17, заводський номер 31432, тип системи РП 500, що належить ПрАТ «ДМЗ».

У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 06.06.2018 року, близько о 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та він діє таємно, підійшов до вказаного вагону № 63388680 та заліз на нього. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 наповнив принесені з собою два порожні мішки 64 кг. вугілля горішка коксового, виробник КЗД 17, заводський номер 31432, тип системи РП 500, із вказаного вагону, що належить ПрАТ «ДМЗ», скинув дані два мішки з вугіллям на землю, після чого зліз із вагону, взяв один мішок у руки і відніс його на відстань близько 30 м. від вказаного вагону, щоб потім перенести даний мішок з вугіллям до свого місця мешкання. Надалі, ОСОБА_3 повернувся до вказаного вагону, звідки переніс другий мішок до першого мішка з вугіллям. Перенісши два мішки з вугіллям, ОСОБА_3 виконав усі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки він був зупинений співробітником ВОХР Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Таким чином, ОСОБА_3 внаслідок своїх кримінально-протиправних дій міг заподіяти потерпілому ПрАТ «ДМЗ» шкоду в розмірі 492 гривні 80 копійок.

Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майне (крадіжка), вчиненого повторно.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, щиро покаявся та погодився надати показання щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, одночасно погодившись на застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України щодо не дослідження обставин, викладених у обвинувальному акті щодо його обвинувачення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 надав такі покази, що дійсно він 06.06.2018 року, близько о 11 годині 00 хвилин, взявши з дому два мішки, прибув на залізничну станцію «Діївка Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що розташована в адміністративно-територіальних межах Новокодацького району м. Дніпра, з метою набрати вугілля з вагону в принесенні із собою два мішки. Цього ж дня, знаходячись у зазначеному місці, він побачив, що на 12 залізничній колії стоїть вагон з вантажем - вугілля горішка коксового, він підійшов до вказаного вагону і заліз на нього, де наповнив принесені з собою два порожні мішки 64 кг. вугілля горішка коксового, скинув дані два мішки з вугіллям на землю, після чого зліз із вагону, взяв один мішок у руки і відніс його на певну відстань від вказаного вагону, щоб потім перенести даний мішок з вугіллям до свого місця мешкання. Після чого, він повернувся до вказаного вагону, звідки переніс другий мішок до першого мішка з вугіллям. Але ж піти з викраденим не вдалося, так як він був зупинений охоронцями.

Судом, роз`яснені обвинуваченому наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме, позбавлення його можливості оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини кримінального правопорушення, а також перевірено правильність розуміння ним цих обставин та добровільність його позиції.

З урахуванням повного визнання своєї винуватості, визнання та підтвердження, обвинуваченим всіх обставин кримінальних правопорушень, викладених у обвинувальному акті, з урахуванням думки прокурора та відсутності заперечень, суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 349 КПК України та визнати недоцільним дослідження доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому ним інкримінованого стороною обвинувачення кримінального правопорушення, обмежившись лише дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 .

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_3 повністю підтвердилась під час судового провадження, та його умисні дії виразилися у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Разом з тим, суд не погоджується з правовою кваліфікацією пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, а саме, з кваліфікуючою ознакою "повторність", з наступних підстав.

Згідно ч.4 ст.32 КК України, повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.

Орган досудового розслідування кваліфікує дії обвинуваченого з кваліфікуючою ознакою «повторність» посилаючись на те, що ОСОБА_3 , будучи засудженим 15.12.2016 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська за ч.2 ст.15, ч.1 ст.186 КК України до 1 року позбавлення волі, відповідно до ст.ст.75, 76 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком 1 рік, судимість якого в установленому порядку не знята і не погашена, а тому вчинив повторно злочин проти власності по даному кримінальному провадженню.

Разом з тим, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000173 відносно ОСОБА_3 , затверджений прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 17.07.2018 року та надійшов до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська 24.07.2018 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Якщо строк додаткового покарання перевищує тривалість іспитового строку, особа визнається такою, що не має судимості, після відбуття цього додаткового покарання.

Суду не надані докази, що ОСОБА_3 протягом іспитового строку, визначеного вироком Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15.12.2016 року, вчинив нове кримінальне правопорушення, що протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням було скасовано.

Тому, суд приходить до висновку про те, що станом на день вчинення кримінального правопорушення по даному кримінальному провадженню, ОСОБА_3 відповідно до ст.89 КК України не мав судимості, у зв`язку з чим кваліфікуюча ознака "повторність" не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

За таких обставин, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_3 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та його умисні дії, які виразилися у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), кваліфікує за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визнаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали).

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, та обставини що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає його повне визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обговорюючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, яке на день ухвалення вироку відноситься до категорії кримінального проступку, а на день вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч. 2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, який в редакції КК України, чинній на 06.06.2018 року, відносився до злочинів середньої тяжкості, данні про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не знаходиться, за місцем мешкання характеризується посередньо, встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а також відсутні обставини, що обтяжують його покарання.

З врахуванням особи винного і наявності обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги, що останній в судовому засіданні щиро покаявся, суду пояснив, що зробив висновки для себе, суд прийшов до переконання, що обвинувачений ОСОБА_3 може бути перевихований без тримання його в кримінально-виконавчих установах відкритого типу в умовах здійснення нагляду, також суд враховує думку прокурора, у зв`язку з чим, вважає необхідним призначити йому покарання у вигляді обмеження волі у межах установленої санкцією статті обвинувачення. В порядку передбаченому ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_3 доцільно звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк із покладенням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України, оскільки саме, це покарання, на переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Оскільки іспитовий строк дисциплінує засуджених, привчає їх до додержання законів, нагадує їм, що вони не виправдані, а проходять випробування, від результату якого залежить їх подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Також, при призначенні покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у вигляді обмеження волі у межах строку, визначеного санкцією статті Кримінального кодексу України, із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України, оскільки встановлено, що обвинувачений засуджений 08.12.2022 Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на три роки, оскільки кримінальне правопорушення по даному кримінальному провадженню вчинено до постановлення попереднього вироку, а тому йому необхідно остаточно призначити покарання із застосуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України, застосувавши принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Законні підстави для застосування ст.69 КК України у суду відсутні.

Окрім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 згідно ухвали Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 03.06.2019 року в період з 03.06.2019 року до 19.01.2022 року перебував у розшуку. Перебіг давності з 06.06.2018 року до 03.06.2019 року був перерваний, оскільки ОСОБА_3 08.05.2019 року вчинив новий злочин, за який останній був засуджений вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2022 року за ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на три роки. Тому, новий перебіг давності розпочався з 08.05.2019 року, а у зв`язку з тим, що обвинувачений перебував у розшуку з 03.06.2019 року по 19.01.2022 року перебіг давності зупинився на цей період, а тому суд приходить до висновку, що підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні було проведено судову товарознавчу експертизу № 11/12.1/543 від 25.06.2018 року витрати на яку складають 572,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Суд приходить до висновку, що зазначені судові витрати, у відповідності з вимогами ст. ст. 122, 124, 126 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком у вигляді трьох років обмеження волі більш суворим покаранням за вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2022 року у вигляді п`яти років позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_3 до відбуття покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк в два роки.

На підставі п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 572,00 грн. (п`ятсот сімдесят дві гривні 00 коп.), витрати на проведення судової товарознавчої експертизи № 11/12.1/543 від 25.06.2018 року.

Речові докази:

-два мішка вугілля, а саме, 64 кг. горішка коксового, виробник КЗД 17, заводський номер 31432, що передано під зберігальну розписку представнику потерпілого вважати повернутим за належністю.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржено в тридцятиденний строк з дня його проголошення в судову палату по кримінальним справам Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1