Справа № 348/1298/23
Провадження № 11-кп/4808/235/24
Категорія ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Надвірнянського районного суду від 23 лютого 2024 року, відносно ОСОБА_9 за ст. 286 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим в частині призначення додаткового покарання.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючі обставини, а саме те, що обвинувачена визнала свою вину, щиро розкаялась, відшкодувала завдану моральну шкоду потерпілим. Згідно з досудової доповіді ймовірність вчинення обвинуваченою злочину повторно низька, орган пробації вважає, що її виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Окрім цього, при підготовці досудової доповіді було встановлено, що ОСОБА_9 за фахом лікар, отримала спеціалізацію лікар анестезіолог, на даний час працює спеціалістом з клінічних досліджень фармацевтичних компаній, проводить моніторинг клінічних випробувань, тому робота потребує необхідності у керуванні транспортного засобу, оскільки треба прибувати до дослідницьких центрів.

Просить змінити вирок Надвірнянського районного суду від 23 лютого 2024 року та виключити з резолютивної частини призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, поклавши на неї такі обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про стягнення майнової шкоди у розмірі 106517, 34 гривень та моральної шкоди у розмірі 150000 гривень.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про стягнення майнової шкоди у розмірі 41614,07 гривень та моральної шкоди у розмірі 100000 гривень.

Судом встановлено, що 10 березня 2023 року приблизно о 14 год. 15 хв., у світлу пору доби, суху погоду, ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась ділянкою автодороги Н-09 сполученням Львів-Мукачево, по вул. Шевелівка, смт. Делятин Надвірнянського району Івано Франківської області, у напрямку м. Львів. Проїжджаючи, заокруглену вправо, ділянку дороги, ОСОБА_9 проявила неуважність, не врахувала дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрала в установлених межах безпечної швидкості, внаслідок чого виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення із автомобілем марки Daewoo Sens, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, у салоні якого перебувала пасажирка ОСОБА_11 . Таким діями ОСОБА_9 порушила вимоги п. 1.5, п. 2.3(б, д), п. 10.1, п.12.4, а також розділу 34 п.1.1 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, перелому основи черепа та вогнищевого забою головного мозку, які відностяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння, закритої травми поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечних відростків 2-4го хребців з незначним зміщенням без порушення функції спинного мозку, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що не є небезпечні для життя у момент їх заподіяння та викликали тривалий розлад здоров`я; ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми тіла правої ключиці, перелому зі зміщенням та осадженням м`яких тканин в даній анатомічній ділянці, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як такі що не є небезпечними для життя в момент їх заподіяння та викликали тривалий розлад здоров`я.

Такими діями, ОСОБА_9 вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілим та тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 .

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення додаткового покарання обвинуваченій;

- прокурор заперечив з приводу заявленої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , просив залишити її без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні протиправних діянь щодо порушення правил безпеки дорожнього руху, які виразились у ігноруванні нею пунктів п. 1.5, п.2.3 (б,д), п.10.1, п.12.4, транспортним засобом марки Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що спричинили потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, та про кваліфікацію таких дій обвинуваченої за ст. 286 ч.2 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої, на кваліфікацію її дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи захисника ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості, які полягають у призначені їй додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими.

Санкція ст.286 ч.2 КК України передбачає вид покарання, а саме - позбавлення волі на строк від 3 (трьох) до 8 (восьми) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 (трьох) років або без такого.

Як вбачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченій суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України, тобто дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання.

При цьому, судом враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу обвинуваченої ОСОБА_9 , її молодий вік, майновий стан, те, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з досудової доповіді ймовірність вчинення обвинуваченою злочину повторно низька, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб низький, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства. Крім того, уповноважений орган з питань пробації пропонував, якщо суду дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, окрім обов`язків, визначених ст. 76 ч.1 КК України, додатково покласти на обвинувачену обов`язки відповідно до ст. 76 ч.3 КК України.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_9 покарання дотримався у повному обсязі.

У п. 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» закріплено, що у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 ч.2 КК України, судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене як обов`язкове ст. 286 ч.3 КК України , суд може відповідно до ст. 69 КК України не призначити лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного. Позбавлення права керування транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченій ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки за ст. 286 ч.2 КК України. Висновки суду про призначення вказаного додаткового покарання захисник обвинуваченої в апеляційній скарзі не спростував.

Посилання захисника обвинуваченої ОСОБА_9 наведені в апеляційній скарзі про її необхідність у керуванні транспортним засобом, не є такими, з яких, можна було би зробити висновок про реальну необхідність обвинуваченої у керуванні транспортним засобом протягом наступних трьох років. Окрім цього, під час апеляційної розгляду обвинуваченою ОСОБА_9 не було подано жодних підтверджуючих документів про те, що її робота потребує необхідності у керуванні транспортного засобу.

З вищевказаних підстав, у відповідності до вимог ст. 407 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано Франківської області від 23 лютого 2024 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_4