Справа №585/3267/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/171/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2021 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про визнання покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує права гарантовані Конституцією України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 та просив суд постановити ухвалу, якою: - підтвердити факт порушення його Конституційних прав гарантованих ч.1 ст. 3, ст. 23 , ч.2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України в період з 11 лютого 2014 року по теперішній час, включно.

29 листопада 2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, засудженому ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його клопотання. Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що вирок, яким останній засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі не містить жодних сумнівів та протиріч, крім того така, вимога, як встановлення факту порушення конституційних прав засудженого гарантованих йому ч.1 ст.3, ст..23, ч.2 ст.28, ч.3 ст.63 Конституції України, як окремі вимоги не може бути надана в порядку ст.ст.537,539 КПК України.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.11.2021 року скасувати, як незаконну, постановлену з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити іншу ухвалу, якою констатувати юридичний факт встановлений Рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 про порушення його прав гарантованих ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28, ч.3 ст.63 Конституції України під час відбування покаранняу виді довічного позбавлення волі без подальшої можливості звільнення та скорочення строку такого покарання в період з 11.02.2014 року по теперішній час.

В обгрунтування апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_7 вказує, що суд першої інстанції вдаючись до маніпуляцій, перекрутив його вимоги зазначені в клопотанні, фактично відмовив йому у доступі до правосуддя всупереч вимогам передбаченим ч.2 ст.30 КПК України.

Крім того, вказує, що суд ні слова не зазначив де і як він може встановити факт, що вже встановлений Рішенням КСУ від 16.09.2021 №6-р(ІІ)/2021.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої засудженим апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину , передбаченого п.1 ч. 2 ст. 115 КК України та засуджено до покарання у вигляді довічного позбавлення волі .

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 червня 2014 року вирок Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 лютого 2014 року залишено без змін .

ОСОБА_7 відбуває покарання в Роменській ВК № 56.

Згідно ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

За змістом статей 8, 9 та 26 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України,кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1ст. 7 цього Кодексу.

Статтею 537 КПК України встановлено перелік питань, які суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати.

Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочини, передбачені п. 1, ч. 2 ст. 115 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі .

Статтею ст. 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання.

Таким чином, суд має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та приходить до висновку, що заява засудженого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, оскільки вирок, яким останній засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі не містить жодних сумнівів та протиріч.

Так, рішенням Конституційного Суду № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Вказаним Рішенням, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статями 81,82 Кримінального кодексу України, у відповідність доКонституції Українита цього Рішення.

Разом з тим, зміни до нормативно-правових актів, які б визначали порядок та умови умовно-дострокового звільнення та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не внесені.

Отже, вказаним рішенням зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.07.2020 року справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України установлення неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи.

З урахуванням того, що зміни до законодавства на момент ухвалення оскаржуваного рішення ще не були не внесені, а тому, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даного клопотання.

Виходячи з наведеного, доводи апелянта про незаконність ухвали є безпідставними.

Крім того така, вимога, як встановлення факту порушення конституційних прав засудженого гарантованих йому ч.1 ст.3, ст..23, ч.2 ст.28, ч.3 ст.63 Конституції України, як окремі вимоги не може бути надана в порядку ст.ст.537,539 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив засудженому у задоволенні заявленого клопотання, у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги захисника, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4