КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02.11.2023 задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000301, а саме на: автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , яким користується та володіє ОСОБА_9 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 вказаного автомобіля та ключі від нього.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та повернути автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, VIN НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та ключі від нього власнику - ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_7 зазначала, що арештований автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 було придбано у 2021 році під час шлюбу з ОСОБА_9 , а відтак даний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя.

______________________________________________________________________________

Справа 752/13364/23 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/1361/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

З огляду на викладені у клопотанні фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, неможливо погодитись з висновком про відповідність вилученого автомобіля ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України.

Ухвалою слідчого судді, відповідно до якої проведено обшук 27.09.2023, було надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі «Тойота», для відшукання та вилучення доказів, проте в ухвалі не надано дозволу вилучення автомобіля, у зв`язку з чим він є тимчасово вилученим майном.

Розгляд клопотання відбувся 02.11.2023 без участі сторін, при цьому, без належного повідомлення ОСОБА_9 , який перебуває у Київському слідчому ізоляторі.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000301 від 26.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 255 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на території міста Києва діє організована група, учасники якої протягом 2022-2023 років на веб-платформах з розміщення оголошень про продаж товарів та послуг використовують «фішингові» посилання, за допомогою яких під час здійснення платежів за товари або послуги, доставку товарів, шахрайським шляхом заволодівають грошовими коштами громадян Чеської Республіки та інших країн Європейського Союзу.

Також розслідуванням встановлено, що до вчинення зазначених кримінальних правопорушень причетний ОСОБА_9 , який користується автомобілем Toyota Camry (2017) д.н.з НОМЕР_1 . БТІ

27.09.2023 в період часу з 12 год. 37 хв. по 13 год. 17 хв. на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва проведено обшук автомобіля марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, який знаходився у подвір`ї житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході даного обшуку слідчим вилучено автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, VIN НОМЕР_2 без видимих ознак пошкодження, з подряпинами та слідами його експлуатації (ЛФП), який поміщено на штраф-майданчик за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20б, свідоцтво про реєстрацію даного автомобіля та ключі від нього.

Постановою старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_11 від 27.09.2023 автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000301.

29.09.2023 прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , яким користується та володіє ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 та ключі від нього.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02.11.2023 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000301, а саме на:автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , яким користується та володіє ОСОБА_9 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 та ключі від нього.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію даного автомобіля та ключі запалення від нього, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000301, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його переховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, передачі чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що вищевказане майно набуте ОСОБА_9 у шлюбі із ОСОБА_7 , а відтак дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділу часток кожного власника в натурі. Даних про виділ таких частин апелянтами не надано.

Сама по собі наявність режиму спільної сумісної власності майна подружжя не створює обов`язку слідчого судді при розгляді клопотання про арешт майна встановлювати, яка саме частина майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, належить підозрюваному, оскільки це не передбачено нормами кримінального процесуального законодавства України, натомість, має встановлюватися в порядку цивільного судочинства. У межах кримінального провадження питання, пов`язані з правами на частку майна вказаних осіб, мають вирішуватись судом при постановленні вироку.

Крім того, з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність відповідності вилученого автомобіля речовим доказам в розумінні ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже дане майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах членів родини ОСОБА_9 та інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Висловлені під час апеляційного розгляду доводи представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна про недотримання прокурором передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку для звернення із клопотання про арешт майна, ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Так, як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як убачається із матеріалів судового провадження, обшук транспортного засобу марки «Тойота» модель «Кемрі» днз НОМЕР_1 відбувся на підставі ухвали слідчого судді, 27.09.2023 в період часу з 12 год. 37 хв. по 13 год. 17 хв.

Із клопотанням про арешт майна, вилученого в ході вищевказаного обшуку, прокурор Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва 29.09.2023, що підтверджується відповідним штампом Голосіївського районного суду міста Києва про отримання вхідної кореспонденції.

Матеріали клопотання не містять даних про час звернення прокурором до суду із відповідним клопотанням 29.09.2023. Разом з тим, згідно даних протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.09.2023, автоматизовною системою розподілу Голосіївського районного суду міста Києва вказане клопотання прокурора розподілено слідчому судді 29.09.2023 о 11 год. 47 хв.

Наведене дає підстави для висновку, що клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні надійшло до Голосіївського районного суду міста Києва 29.09.2023 до 11 год. 47 хв., тобто в межах 48-годинного строку після вилучення майна, а відтак підстави для висновку про недотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, у колегії суддів відсутні.

З урахуванням вищенаведених положень ч. 7 ст. 236, ч. 5 ст. 171 КПК України, відсутність вилученого транспортного засобу у переліку майна, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна за умови дотримання вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України не повідомлено власника майна ОСОБА_9 про розгляд клопотання про арешт майна, не можуть бути безумною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не є підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3