УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 727/9926/23

провадження № 51-2045 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 січня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 січня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 26 липня 2023 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 06 червня 2023 року, близько 22 год, перебуваючи на площі Пресвятої Марії в м. Чернівці, діючи умисно, повторно, шляхом обману потерпілого ОСОБА_6 , під приводом здійснення дзвінка з мобільного телефону, скористався відсутністю уваги останнього та заволодів його телефоном марки «POCCO X4 GT» вартістю 15 999 грн.

В момент, коли ОСОБА_5 намагався покинути місце вчинення злочину, його протиправні дії були викриті потерпілим, однак переслідуючи корисливу мету, спрямовану на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, зник з місця вчинення правопорушення із викраденим майном, чим спричинив ОСОБА_6 шкоду на вказану суму.

Крім цього, 24 липня 2023 року, в період часу з 17 год 20 хв. по 17 год 50 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , переслідуючи корисливу мету, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу таємно викрав із вказаної квартири чуже майно, а саме гаманець червоного кольору, що належав ОСОБА_7 , в якому знаходилися грошові кошти в сумі 5 000 грн, та мобільний телефон марки «Sigma X-style 31 pover black», вартістю 465 грн, який належав ОСОБА_8 , чим спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_7 в розмірі 5 000 гр., а потерпілому ОСОБА_8 - на суму 465 грн.

Пізніше, 26 липня 2023 року, приблизно о 16 год 45 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи в ліфті під`їзду АДРЕСА_2 , переслідуючи корисливу мету, діючи відкрито, повторно, в умовах воєнного стану, шляхом ривка з шиї ОСОБА_9 заволодів ланцюжком та хрестиком з сірого металу, після чого зник з місця вчинення злочину, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2 621, 17 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі. В обґрунтування доводів вказує, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції та залишене без змін апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. На її думку, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв'язку з чим обвинуваченому не було призначено більш м`яке покарання ніж передбачене санкціями вказаних правових норм. Зокрема, стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, є визнання вини, щире каяття, а також активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевказане, захисник просить застосувати ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, не працює, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 4 ст. 185 та ч. 4 ст. 186 КК України.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила змінити рішення місцевого суду та пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання, шляхом застосування до нього приписів ст. 69 КК України. За результатами розгляду вказаної скарги суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування апеляційний суд вказав, що призначаючи ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції врахував всі обставини, на які посилається сторона захисту, та з огляду на фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, беручи до уваги особу обвинуваченого, вважав, що виправлення останнього можливе лише протягом визначеного судом строку в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначене судом першої інстанції покарання є справедливим.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, за обставинами цього кримінального провадження, хоча і встановлено наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, однак відсутні підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, відповідно до приписів ст. 69 КК України. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 січня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3