ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/248/24 Справа № 694/2069/23 Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000330 за апеляційною скаргою законного представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, тимчасово не працюючого, неодруженого, раніше не судимого, -

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 08.07.2023 близько 19-00 год., перебуваючи на території спортивного майданчику Гудзівської гімназії Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області, за адресою: АДРЕСА_3 , під час словесної сварки з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 наніс останньому один удар кулаком лівої руки в праву частину голови, а саме: в ділянку правої щоки, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, які відповідно до висновку експерта № 05-11-01/132 від 04.08.2023 відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, законний представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просила його скасувати в частині призначеного покарання через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції хоча і було встановлено обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, однак в достатній мірі не враховано.

Також судом не було враховано характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_7 за місцем проживання, зухвалу поведінку та відношення до скоєного, який до даного часу не вибачився ні перед нею, ні перед потерпілим.

Неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 даних про особу обвинуваченого, способу та місця вчинення злочину, а також особи потерпілого відносно якого було вчинено злочин, який є малолітнім, призвело до призначення занадто м`якого покарання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга законного представника потерпілого не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок районного суду в цій частині не перевіряється.

Доводи представника потерпілого ОСОБА_10 про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до проступку, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, активне сприяння у розкритті кримінального проступку, те, що дане кримінальне правопорушення не набуло значного суспільного резонансу, що суспільний інтерес виражається в зменшенні рівня злочинності, запобіганні, виявленні та припиненні кримінального правопорушення та забезпеченні швидкого досудового розслідування та судового розгляду, пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття, обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Разом з тим, колегія суддів враховує належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який є неофіційно працевлаштованим, відсутність даних, які б вказували на те, що ОСОБА_7 з моменту вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в липні 2023 року, і до даного часу вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про усвідомлення ним вчиненого. Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, зазначив, що попросив вибачення у потерпілого та його законного представника, що беззаперечно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та обґрунтованість призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України.

На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Твердження апелянта про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання місцевим судом не в достатній мірі враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку після вчинення кримінального правопорушення та його особу є безпідставним, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані місцевим судом при винесенні вироку.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апелянтом в апеляційній скарзі не наведено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому вирок місцевого суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, - залишити без змін, апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді