Провадження № 11-кп/811/105/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000241 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м.Львова від 20.11.2023 стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м.Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Франківського районного суду м.Львова від 25.06.2020 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

встановила:

Обвинувачений подав апеляційну скаргу на вирок Франківського районного суду м.Львова від 20.11.2023, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст.71 КК України до даного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м.Львова від 25.06.2020 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 2 роки 2 місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахується з моменту звернення вироку до фактичного виконання.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд. Вважає, що вирок є незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування такого вироку.

Апелянт покликається, що у мотивувальній частині вироку суд мав чітко викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, навести докази, на яких ґрунтуються висновки суду щодо цього обвинувачення, тощо. У порушення зазначеного суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 виклав його таким чином, що обставини, які підлягають обов`язковому доказуванню, встановлені органом слідства згідно з обвинувальним актом, а не судом, як вимагає процесуальний закон, тобто суд першої інстанції не виклав формулювання обвинувачення за епізодом вчинення кримінального правопорушення, а саме крадіжки 21.09.2021 року ним велосипеду марки «Bulls Bush», яке визнав доведеним, а лише навів обставини кримінального правопорушення, у вчинені якого він, ОСОБА_6 обвинувачувався органом досудового розслідування.

Апелянт зазначає, що розгляд справи та підготовче судове засідання було проведено без участі потерпілого, що є порушенням ст. 314 КПК України, хоча у матеріалах справи і присутня заява потерпілого, яка окрім усього іншого навіть не адресована головуючому судді ОСОБА_1 , що здійснювала судовий розгляд кримінального провадження, про судовий розгляд справи без його участі, однак така заява не стосувалася питань проведення підготовчого судового засідання без участі потерпілого. А тому така заява на стадії підготовчого судового засідання взагалі не повинна була братися судом до уваги і в подальшому потерпілий мав судом належним чином повідомлятися про необхідність явки в суд чого судом першої інстанції зроблено не було.

Апелянт наголошує, що через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону справа підлягає поверненню на новий судовий розгляд.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , близько 18:45 год., перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, таємно викрав велосипед марки «Bulls Bush» вартістю 10000,00 грн., який належить ОСОБА_9 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Захисник адвокат ОСОБА_10 був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув але скерував заяву про слухання справи без його участі.

Обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що не заперечує проти продовження слухання справи без захисника.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Прокурор не заперечував проти продовження судового засідання в суді апеляційної інстанції без участі захисника обвинуваченого, який дав на це свою згоду.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_11 про задоволення апеляційної скарги, міркування прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, думку потерпілого ОСОБА_8 , який просив відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим та ніким не оскаржується.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України.

Так суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, а тому його дії правильно кваліфіковані органами досудового розслідування за ч.2 ст.185 КК України.

Апеляційні вимоги обвинуваченого є безпідставними та голослівними оскільки і потерпілий і обвинувачений та інші учасники процесу належним чином повідомлялися судом як про підготовчі судові засідання так і про судовий розгляд, зокрема і скеруванням смс повідомлень на телефонні номери учасників процесу ( а.с.11-115, т.1, а.с.4,5 т.2).

Прокурор в судовому засіданні 17.02.2023 року повідомив суду під запис про те, що потерпілий ОСОБА_12 служить в ЗСУ (а.с.122 т.1).

Потерпілий ОСОБА_8 скеровував саме судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 заяву від 06.03.2023 року про розгляд справи без його участі , де вказав що обвинувачення підтримує , складу суду довіряє (а.с.134 т.1).

Через неяку в суд обвинуваченого ОСОБА_6 до нього був застосований привід 11.09.2023 (а.с.224 т.1).

Колегією суддів встановлено, що у вироку суд першої інстанції виклав обставини, які були судом встановлені та підтверджені свідком, матеріалами справи так і обвинуваченим ОСОБА_6 , який спочатку свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, не визнав, обставини, наведені в обвинувальному акті заперечив, однак в подальшому під час дослідження матеріалів кримінального провадження вину визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення, просив суворо не карати. Показав суду, що 21.09.2021 року, перебуваючи у АДРЕСА_2 викрав велосипед, який стояв біля магазину.

Відтак апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції та сприймаються колегією суддів як підставою для затягування розгляду справи з метою уникнення покарання, оскільки перед судом апеляційної інстанції обвинувачений ставив питання в апеляційній скарзі про скерування справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були в повному обсязі досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження та, з врахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжкого злочину, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, було призначено покарання у відповідності до чинного законодавства.

При цьому суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, який відповідно до довідки №3571д від 24.12.2021 року на обліку у лікаря-психіатра не перебуває; відповідно до довідки №5354 від 23.12.2021 року на обліку у лікаря-нарколога не перебуває; відповідно до характеристики директора ЛКП «Сигнівка» ОСОБА_13 характеризується задовільно, скарг на такого не поступало, раніше неодноразово судимий ОСОБА_14 вчинив кримінальне правопорушення під час встановленого вироком суду випробувального терміну.

Згідно ч. 3 ст.78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статях 71, 72 цього Кодексу. При цьому, невідбутою частиною покарання за попереднім вироком, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 26 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», треба вважати покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням. За сукупністю вироків (ст.71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України.

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 25.06.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_15 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, ОСОБА_6 шляхом часткового складання покарань, призначеного за даним вироком та покарання призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 27.05.2019 року призначено остаточне покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробувальним терміном строком на 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України

Даний злочин ОСОБА_6 вчинив 21.09.2021 року, тобто під час встановленого судом іспитового строку. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що остаточне покарання ОСОБА_6 слід призначити відповідно до ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зважається, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції були враховані та дотримано принципів призначення покарання.

Апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання у конкретному випадку є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання й меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Франківського районного суду м.Львова від 20.11.2023 року яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: