Справа № 344/4388/24
Провадження № 11-сс/4808/116/24
Категорія ст.309 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні скарги захисника ОСОБА_9 ОСОБА_8 про скасування повідомлення про підозру від 03.02.2023р, складене старшим слідчим в ОВС Управління СБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 , яке погоджено начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.110-2 КК України; скасування повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 05.12.2023р., складене старшим слідчим в ОВС Управління СБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 , яке погоджено начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.110-2 КК України, ч.4 ст.111-1 КК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу адвоката ОСОБА_8 та скасувати письмове повідомлення про підозру від 03.02.2023 року, складене старшим слідчим в ОВС Управління СБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 , яке погоджено начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 стосовно ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.110-2 КК України; скасувати письмове повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри від 05.12.2023р., складене старшим слідчим в ОВС Управління СБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 , яке погоджено начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 стосовно ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.110-2 КК України, ч.4 ст.111-1 КК України.

Вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок невідповідності висновків суду обставинам кримінального провадження.

Вказує, що судом першої інстанції при розгляді скарги залишено поза увагою доводи сторони захисту щодо недотримання органом досудового розслідування встановленої правової процедури повідомлення про підозру, порушення принципу верховенства права і законності, порушення порядку повідомлення про підозру, що призвело до нівелювання завдань кримінального провадження.

Зокрема, сторона захисту не погоджується з висновком слідчого судді, що до повноваження останнього не входить визнання законів України неконституційними та не є підставним ствердження неконституційності зі сторони адвоката підозрюваної особи, з огляду на те, що принцип верховенства Конституції вимагає перевірки всіх актів, що має застосовувати суд, на відповідність конституційним положенням. На думку захисника, відсутність рішення Конституційного Суду України щодо невідповідності статей 110-2 та 111-1 КК України положенням ст.8 та 61 Конституції України, будь-яким чином не позбавляє суд загальної юрисдикції застосувати норми Конституції України як норми прямої дії, про що й було зазначено у скарзі на повідомлення про підозру. Так само вважає необґрунтованими посилання слідчого судді на те, що наявність складу злочину не є предметом перевірки слідчого судді. Вказує, що в своїй скарзі сторона захисту не посилалась та не використовувала доводи щодо відсутності складу злочину як окремого предмету розгляду. У скарзі було зазначено, що ст.111-1 КК України не відповідає статті 8 Конституції України, оскільки її норми містять правову невизначеність та уможливлюють неоднозначне розуміння складу злочину. Правовий аналіз змісту повідомлень про підозру свідчить про її необґрунтованість, оскільки інкриміновані ОСОБА_9 статті 110-2, 111-1 КК України не відповідають вимогам юридичної визначеності, ясності, недвозначності і передбачуваності та суперечать ч.1 ст.8, ст.61 Конституції України. Вважає неконституційними інкриміновані норми з огляду на те, що ними було доповнено КК України неконституційними Законами України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо кримінальної відповідальності за фінансування сепаратизму» від 19.06.2014 року №1533-VI (ст.110-2 КК), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність» від 03.03.2022 року №2108-ІХ (ст.111-1 КК), які прийняті Верховною Радою України без врахування висновків Головного науково-експертного управління Апарату ВРУ від 13.05.2014 року та від 02.03.2022 року. Зокрема, законодавець, доповнивши КК ст. 110-2 та ст. 111-1, створив дублювання норм, тобто встановив кримінальну відповідальність за ті діяння, які згідно з чинним КК України і так визнані злочинами, що є порушенням принципу недопустимості подвійного інкримінування, а також містять правову невизначеність та уможливлюють неоднозначне розуміння складу злочину. Водночас, Закон від 03.03.2022 року №2108-ІХ прийнятий Верховною Радою України з порушенням конституційно визначеної процедури розгляду, ухвалення та набрання чинності законами, оскільки не дотримано вимог ст.ст. 84, 91 Конституції України.

Крім того, захисник вважає неправильним висновок слідчого судді про недоведеність доводів скарги в частині інкримінування ОСОБА_9 дій, які на момент їх вчинення не були визначені законом як кримінально карані. Так, повідомлення про підозру, складене 03.02.2023 року та повідомлення про нову підозру, складене 05.12.2023 року, містять пряме та безпосереднє визначення періоду злочинної діяльності ОСОБА_9 , а саме з травня 2014 року, а не з жовтня 2014 року, як то зазначає слідчий суддя, посилаючись на пояснення прокурора. Таким чином, обставини та події, які викладені в повідомленні про підозру, відбувались до 11.07.2014 року дати набрання чинності Закону від 19.06.2014 року №1533-VI, яким була запроваджена кримінальна відповідальність за ч.3 ст. 110-2 КК, а тому не можуть бути інкриміновані ОСОБА_9 як кримінально каране діяння. При цьому, аналіз змісту нової підозри дозволяє прийти до висновку, що сторона обвинувачення використала фактично ідентичний опис обставин (об`єктивну сторону) як для формулювання підозри за ч. 3 ст. 110-2 КК України, так й за ч.4 ст. 111-1 КК України. Водночас, закон про колабораційну діяльність набрав чинності 15.03.2022 року, в той час як дії, які кваліфіковані органом досудового розслідування ОСОБА_9 як злочинні, мали місце у період 2014-2022 років. Виходячи з принципів чинності закону про кримінальну відповідальність у часі, підозра ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 110-2, ч.4 ст. 111-1 КК України є незаконною.

Сторона захисту стверджує про необґрунтованість висновку слідчого судді щодо відсутності грубого порушення права на захист ОСОБА_9 з моменту внесення відомостей до ЄРДР від 31.01.2023 року. У межах надання правової допомоги на підставі укладеного Договору №06/07/22 від 06.07.2022 року було узгоджено, що адвокатом ОСОБА_8 буде здійснюватися захист прав та інтересів ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000042. Проте, право на захист ОСОБА_9 було порушено неодноразово, зокрема, під час розгляду клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про продовження строків досудового розслідування у кримінальному провадженні за участю адвоката Регіонального центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, присутність якого мала лише формальний характер. Аналогічним чином, право на захист ОСОБА_9 було порушено на стадії досудового розслідування, під час якого органом досудового розслідування та прокурором тривалий час не визнавалися повноваження адвоката ОСОБА_8 як захисника ОСОБА_9 , внаслідок чого чисельні клопотання про ознайомлення з окремими матеріалами справи залишились без розгляду, а сторона захисту не мала доступу до тих матеріалів, в яких було зазначено характер та суть висунутих проти ОСОБА_9 обвинувачень. Так, 10.02.2023 року адвокатом ОСОБА_8 було складено та направлено на адресу слідчого письмове повідомлення про вступ у вказане кримінальне провадження як захисника ОСОБА_9 , а 13.02.2023 року користуючись своїми правами захисника вона звернулась до слідчого із клопотанням про надання для ознайомлення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадження, зокрема, документів, що підтверджують обґрунтованість складеного відносно неї письмового повідомлення про підозру. Проте, слідчим ОСОБА_10 надано відповідь від 21.02.2023 року, за змістом якої орган досудового розслідування не визнає адвоката ОСОБА_8 захисником ОСОБА_9 за договором. Крім того, 03.03.2023 року адвокатом ОСОБА_8 було повторно направлено на адресу Управління Служби безпеки України клопотання в порядку ст.ст. 220,221 КПК України, до якого повторно додано документи, які підтверджують повноваження ОСОБА_8 як захисника ОСОБА_9 . Її права як захисника у кримінальному провадженні було визнано тільки в судовому порядку під час розгляду її апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 29.03.2023 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Таким чином, недопуск стороною обвинувачення захисника до кримінального провадження є грубим порушенням права особи на захист, яке гарантується Конституцією України, КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Оскільки право на захист було порушено на початковій стадії досудового розслідування, допустимі докази для підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення відсутні.

Також захисник вказує, що повідомлення про підозру не відповідає вимогам ст.ст. 112, 277, 278 КПК України щодо змісту повідомлення про підозру та порядку його вручення, що не було спростовано слідчим суддею під час розгляду скарги. Зокрема, в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження не було опубліковано повідомлення про підозру ОСОБА_9 , а лише розміщена окрема інформація щодо наявності повідомлення про підозру, в якій констатовано наявність такого повідомлення. Крім того, повідомлення про підозру складене 03.02.2023 року, а опубліковано на Офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора не в день його складення, а лише 07.02.2023 року. Більше того, в порушення ч.1 ст. 135 КПК України, повідомлення про підозру не було скеровано за останнім місцем проживання ОСОБА_9 , оскільки в цей день 07.02.2023 рок адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_12 приймала участь під час проведення обшуку у будинку по АДРЕСА_1 , тобто за адресою, яка є останнім місцем проживання ОСОБА_9 . Аналогічним чином, повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри, складене 05.12.2023 року було опубліковано на Офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора не в день його складення, а лише 07.12.2023 року, а також не направлено за останнім місцем проживання ОСОБА_9 . При цьому, направлення електронною поштою захиснику повідомлення про нову підозру, з урахуванням вищевказаних порушень щодо порядку вручення такого повідомлення ОСОБА_9 не є належним повідомленням особи про підозру в порядку, передбаченому КПК України. Звертає увагу на те, що матеріали досудового розслідування даного кримінального провадження не містять фактичних даних, які свідчать про належне підтвердження отримання та/або вручення ОСОБА_9 письмового повідомлення про підозру або ознайомлення з його змістом іншим шляхом, тому станом на теперішній час у ОСОБА_9 відсутній статус підозрюваної у кримінальному провадженні №0000042. При цьому, з системного аналізу правових норм кримінального процесуального законодавства вбачається, що для визнання письмового повідомлення про підозру законним та вмотивованим необхідна сукупність наступних умов: наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення; письмове повідомлення про підозру має містити відомості, визначені ст. 277 КПК України; повідомлення про підозру повинно бути здійснено в порядку, передбаченому ст.278 КПК України. Однак, вищезазначені умови щодо вмотивованості повідомлення про підозру, органом досудового розслідування дотримані не були.

Підчас апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити;

- прокурор заперечив доводи і вимоги апеляційної скарги, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Інститут повідомлення про підозру під час досудового розслідування у кримінальному провадженні регламентовано Главою 22 КПК України, яка регулює правові підстави та порядок повідомлення конкретної особи про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, підстави для його зміни, а також вимоги до змісту та реквізитів повідомлення про підозру як процесуального документу.

Правові підстави для повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, передбачені ч.1 ст.276 КПК України, згідно з якою повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Зміст письмового повідомлення про підозру має відповідати вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 277 КПК України, а саме містити наступні відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; зміст підозри; правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; права підозрюваного; підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

З матеріалів судового провадження слідує, що слідчим відділом УСБ України в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000042 від 31.01.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110-2, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

В межах вказаного кримінального провадження, 03 лютого 2023 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу УСБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_13 складено та погоджено начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 , повідомлення про підозру ОСОБА_9 у фінансуванні дій, вчинених з метою насильницької зміни та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинених повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 110-2 КК України.

05 грудня 2023 року в межах вказаного кримінального провадження слідчим ОСОБА_13 складено та погоджено прокурором ОСОБА_11 повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри щодо ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110-2 КК України, а саме: у фінансуванні дій, вчинених з метою насильницької зміни та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинених повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, та ч. 4 ст. 111-1 КК України, тобто у передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням держави-агресора.

Як убачається зі змісту повідомлення про підозру ОСОБА_9 від 03.02.2023 року та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 05.12.2023 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110-2, ч.4 ст. 111-1 КК України, за формою та змістом відповідають вимогам ст. 277 КПК України, та містить усі передбачені вказаною статтею відомості, у тому числі зміст підозри, стислий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_9 із зазначенням часу, місця їх вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

Посилання захисника на недотримання органом досудового розслідування порядку повідомлення ОСОБА_9 про підозру, зокрема строків, визначених ст. 278 КПК України, ретельно перевірялися колегією суддів під час апеляційного розгляду, проте не знайшли свого підтвердження.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Письмове повідомлення про підозру, згідно вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, вручається особі в день його складання слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Порядок вручення повідомлення передбачено ст. 135 КПК України, згідно якої особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Відповідно до ч. 8 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Як встановлено слідчим суддею та підтверджується долученими до скарги матеріалами, повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України, було опубліковане на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора. При цьому, неповний текст повідомлення про підозру ОСОБА_9 було розміщено в Урядовому Кур`єрі №26(7264) від 07.02.2023 з відповідним посиланням на те, що повний текст розміщено на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.

Крім того, слідчим суддею обґрунтовано встановлено, що 07.12.2023 року на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора було розміщено повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри щодо ОСОБА_9 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110-2, ч.4 ст. 111-1 КК України у кримінальному провадженні № 0000042 від 31.01.2023 року. Також, неповний текст повідомлення про підозру ОСОБА_9 було розміщено в Урядовому Кур`єрі №245(7643) від 07.12.2023 з відповідним посиланням на те, що повний текст опубліковано на сайті Офісу Генерального прокурора.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стороною захисту не заперечується, що на час повідомлення ОСОБА_9 про підозру, остання не перебувала в Україні і не могла з`явитися до органу досудового розслідування у встановленому законом порядку.

Зі змісту матеріалів провадження та доводів апеляційної скарги вбачається, що підозрювана ОСОБА_9 знає про існування кримінального провадження №0000042, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2023 року, знає про висунуту стосовно неї підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.

За вказаних обставин, органом досудового розслідування вжито заходів для повідомлення ОСОБА_9 про підозру у спосіб, передбачений ст. ст. 135, 278 КПК України, для вручення повідомлень, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 42 КПК України свідчить про набуття нею статусу підозрюваної у кримінальному провадженні №0000042.

При цьому, доводи захисника про те, що повідомлення про підозру опубліковане не в день його складення, що свідчить про недотримання визначеного КПК порядку вручення повідомлення про підозру, колегія суддів вважає безпідставними.

Частиною першою ст. 278 КПК України фактично визначено різні строки вручення повідомлення про підозру, та визначено дії слідчого чи прокурора у випадку неможливості вручення повідомлення про підозру в день його складання. Зокрема для особи, яка не перебуває під вартою, строк вручення повідомлення про підозру залежать від наявності реальної можливості здійснити таке вручення у день складання повідомлення.

Таким чином, підстав для висновку про недотримання органом досудового розслідування вимог, визначених Главою 22 КПК України, під час складення повідомлення про підозру та порядку його вручення, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника про неконституційність, інкримінованих ОСОБА_9 , статей 110-2 та 111-1 КК України та зауважує, що суд апеляційної інстанції не наділений правом надавати свій висновок з цього питання, оскільки воно віднесено до компетенції Конституційного Суду України.

Так, згідно зі п.1 ч. 1 ст. 150 Конституції України вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України належить до повноважень Конституційного Суду України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Конституції України, питання, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються за конституційними поданнями: Президента України; щонайменше сорока п`яти народних депутатів України; Верховного Суду; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Частина 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Колегія суддів не погоджується з твердженнями сторони захисту про те, що інкриміновані ОСОБА_9 дії на момент їх вчинення не були визначені законом як кримінально карані. Зокрема, захисник зазначає, що у повідомленні про підозру та повідомленні про нову підозру, визначено період злочинної діяльності ОСОБА_9 з травня 2014 року, тобто до 11.07.2014 року дати набрання чинності Закону від 19.06.2014 року №1533-VI, яким була запроваджена кримінальна відповідальність за ч.3 ст. 110-2 КК України. Крім того, захисник звертає увагу на те, що закон про колабораційну діяльність набрав чинності 15.03.2022 року, а дії, які кваліфіковані органом досудового розслідування ОСОБА_9 як злочинні, мали місце у період 2014-2022 років.

Вказані доводи сторони захисту спростовується встановленими слідчим суддею обставинами, які перевірені апеляційним судом.

Колегією суддів встановлено, що у повідомленні про підозру та у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри стосовно ОСОБА_9 дійсно викладені події та документи, що передували вчиненню кримінальних правопорушень. Разом з тим, зі змісту доводів сторони обвинувачення вбачається, що зазначення вищевказаних обставин у повідомленні про підозру не впливає на правову кваліфікацію правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_9 та здійснено з метою забезпечення повного та всебічного викладення обставин, які були встановлені на стадії досудового розслідування та знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із діями, які стосуються фінансування насильницької зміни та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України, а також передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням держави-агресора.

Щодо доводів захисника про порушення органом досудового розслідування права на захист ОСОБА_9 з моменту внесення відомостей до ЄРДР, а саме, невизнання адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалами Івано-Франківського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року та 23 травня 2023 року (справа №344/5409/23, провадження №11-сс/4808/120/23) фактично підтверджено повноваження адвоката ОСОБА_8 як захисника підозрюваної ОСОБА_9 . Зокрема, за змістом ухвали від 23 травня 2023 року, апеляційний суд вважав неприпустимою позицію сторони обвинувачення щодо недопущення захисника адвоката ОСОБА_8 до участі у розгляді провадження. Водночас, апеляційним судом не було встановлено обставин, які дозволяють прийти до висновку, що участь захисника, якого було залучено до участі у кримінальному провадженні в порядку п. 3 ч. 1 ст. 49 КПК України, з числа адвокатів Регіонального центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, носила пасивний характер і остання не забезпечила ефективний захист інтересів підозрюваної ОСОБА_9 в суді першої інстанції.

Як встановлено слідчим суддею, з часу постановлення ухвали апеляційним судом 11.04.2023р. у справі №344/5409/23, адвокат ОСОБА_8 представляє інтереси підозрюваної ОСОБА_9 та здійснює необхідні дії щодо представництва її інтересів у даному кримінальному провадженні №0000042 від 31.01.2023р.

Таким чином, адвокату ОСОБА_8 забезпечено можливість реалізувати права підозрюваної ОСОБА_9 щодо здійснення ефективного захисту своїх інтересів під час досудового розслідування.

Колегія суддів приймає до уваги, що п.10 ч. 1 ст. 303 Кримінально процесуального кодексу України передбачено право на оскарження повідомлення про підозру під час досудового провадження.

Повідомлення про підозру може бути оскаржено підозрюваним, його захисником чи законним представником після спливу одного місяця з дня повідомлення про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту доводів прокурора вбачається, що 24.05.2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110-2, ч. 4 ст. 111-1 КК України, разом із обвинувальним актом направлено до суду першої інстанції.

Разом з тим, у даному випадку звернення прокурора до суду із обвинувальним актом не може бути підставою для закриття апеляційного провадження, оскільки захисник адвокат ОСОБА_8 оскаржила повідомлення про підозру у строки, які встановлені законом.

Колегія суддів зауважує, що при перевірці доводів апеляційної скарги щодо оскарження повідомлення про підозру особливе значення має те, що відповідно до п.10 ч.1 ст.303 КПК України, оскарження повідомлення про підозру обмежено в часі, оскільки може відбуватися тільки після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Таким чином, можливість оскарження повідомлення про підозру тільки в певний період часу свідчить про те, що законодавець, надаючи таке право підозрюваному, його захиснику чи законному представнику; виходив з того, що двомісячний строк з часу повідомлення про підозру достатній для вирішення органом досудового розслідування питання про складання обвинувального акту та направлення кримінального провадження до суду.

Таким чином, вказана норма закону фактично спрямована на оскарження бездіяльності органів досудового розслідування, внаслідок якої особа, яка підозрюється у вчиненні правопорушення, вимушена тривалий час перебувати у стані підозрюваного.

При цьому, у даному випадку не ставиться питання про перевірку порядку вручення повідомлення про підозру, його змісту та обґрунтованості, оскільки за таких умов право на оскарження повідомлення про підозру повинно було бути надано негайно після повідомлення про підозру, а не через певний період часу.

Перевірка судом повідомлення про підозру повинна відбуватися з врахуванням відповідних критеріїв, які застосовуються на стадії досудового розслідування і не може перетворюватись на перевірку доводів сторони захисту про невинуватість підозрюваного у вчиненні злочину.

Зокрема, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що факти, які викликають підозру, не повинні бути такого ж рівня, як ті, які необхідні для обґрунтування обвинувального вироку або навіть притягнення до відповідальності, що настає на наступному етапі процесу кримінального розслідування. Метою затримання є подальше розслідування кримінальної справи шляхом підтвердження або зняття підозр, а тому не потрібно, щоб особі, який повідомили про підозру, в кінцевому рахунку було пред`явлено обвинувачення. ( «Кавала проти Туреччини»)

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальним процесуальним законом не передбачено, які саме правові підстави дозволяють суду визнати повідомлення про підозру незаконним.

Колегія суддів вважає, що правова невизначеність щодо наявності правових підстав для визнання повідомлення про підозру незаконним свідчить про необхідність вирішення цього питання виходячи із загальних принципів верховенства права.

Колегія суддів також враховує, що визнання повідомлення про підозру незаконним також утворює певну правову невизначеність, оскільки не свідчить про необхідність закриття кримінального провадження і не перешкоджає складанню обвинувального акту та направленню кримінального провадження до суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо відсутності належних та допустимих доказів для підозри ОСОБА_9 , колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з положеннями глави 24 КПК України оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності в особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, не з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Обставини здійснення підозрюваною конкретних дій та доведеність її вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Тобто, перед слідчим суддею не ставиться питання доведеності поза розумним сумнівом вини підозрюваної у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, а лише вирішується питання щодо обґрунтованості підозри.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_9 підозри, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини.

З системного аналізу правової позиції ЄСПЛ (справа «Ферарі-Браво проти Італії») щодо наявності у кримінальному провадженні повідомлення про підозру в контексті його суті як процесуального рішення, вбачається, що момент повідомлення про підозру є початком одного з найважливіших етапів досудового розслідування, на якому орган досудового розслідування на підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів готовий висловити припущення щодо вчинення певною особою кримінального правопорушення, з метою отримання можливості здійснення подальших слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у кримінальному провадження, однією з головних умов для здійснення яких є наявність повідомлення особі про підозру. При цьому, згідно з вищевказаною позицією ЄСПЛ, обсяг доказів, наявних у розпорядженні органу досудового розслідування, не обов`язково повинен бути достатнім для пред`явлення конкретній особі обвинувачення у кримінальному провадженні та скерування справи до суду, оскільки можливість вирішення питання про наявність чи відсутність достатньої для цього кількості доказів і є основною метою повідомлення про підозру та вчинення подальших процесуальних дій.

Отже, надання слідчим суддею оцінки доказам, на яких ґрунтується підозра, можливе лише в межах перевірки їх достатності для повідомлення особі про підозру та не може завчасно вирішувати питання про їх допустимість та достовірність, обґрунтованість чи безпідставність в контексті вирішення питання про доведеність винуватості певної особи у вчиненні злочину та наявності в її діях ознак інкримінованого їй кримінального правопорушення, оскільки ці питання можуть бути вирішені лише під час розгляду судом кримінального провадження по суті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правильність кваліфікації дій особи, яка вчинила злочин залежить від встановлених фактичних обставин, які відповідно до вимог ст.92 КПК України повинні бути доведені стороною обвинувачення.

Разом з тим, такий обов`язок може бути виконаний стороною обвинувачення тільки під час розгляду кримінального провадження у суді в межах висунутого обвинувачення, а не на стадії досудового розслідування, коли здійснюється збирання доказів, їх перевірка та оцінювання з метою встановлення обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження.

Необхідність перевірки судом вимог щодо обґрунтованості підозри зберігається протягом усього часу проведення досудового розслідування і виникає при вирішенні питань, які стосуються застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Досудове розслідування стосовно конкретної особи проводиться саме з метою встановлення обставин, які дозволяють підтвердити або спростувати її причетність до вчиненого злочину, а тому рівень обґрунтованості підозри змінюється протягом досудового розслідування з врахуванням сукупності доказів, які отримані у встановленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кваліфікація це встановлення та юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння й ознаками складу злочину, передбаченого законом про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Системний аналіз поняття кваліфікація злочину свідчить про те, що встановлення відповідності між ознаками вчиненого діяння й ознаками злочину має різний ступінь юридичного закріплення, який залежить від стадії, на якій знаходиться розгляд кримінального провадження.

Зокрема, кваліфікація злочину проходить ряд етапів, до яких необхідно віднести необхідність встановлення фактичних обставин вчиненого суспільно небезпечного діяння та кримінально-правової норми, яка передбачає ознаки такого діяння, юридичне закріплення правильності кваліфікації злочинних дій у відповідному кримінальному процесуальному документі.

Так, відповідно до ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань до ЄРДР, до яких відноситься і попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення під час внесення відомостей до ЄРДР повинна відповідати наявним даним, а правова кваліфікація кримінального правопорушення викладена у повідомленні про підозру, повинна узгоджуватись із сукупністю доказів, які отримані стороною обвинувачення.

Разом з тим, вищевказані обставини свідчать про те, що рівень обґрунтованості підозри не є постійним протягом часу досудового розслідування та постійно змінюється в залежності від доказів, які отримані стороною обвинувачення.

Перевірка правильності кваліфікації кримінального правопорушення шляхом оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів є обов`язком суду, який на підставі наданих сторонами доказів повинен встановити чи дозволяє сукупність наданих суду доказів переконати об`єктивного спостерігача, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється саме у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено законом.

При цьому, докази, на яких ґрунтується підозра, повинні бути отримані органом досудового розслідування в порядку та у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, та містити відомості, які могли б переконати стороннього спостерігача в тому, що ця особа має відношення до вчиненого кримінального правопорушення.

Водночас, слідчий суддя повинен перевірити, чи не володіє орган досудового розслідування доказами, які спростовують уже отримані слідчим та прокурором відомості щодо можливої причетності підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, що є принциповим питанням при розгляді скарги на повідомлення про підозру в частині вирішення питання щодо обґрунтованості самої підозри.

Отже, на стадії досудового розслідування слідчий суддя, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду.

Колегія суддів вважає, що слідчим суддею перевірені доводи скарги захисника підозрюваної на повідомлення про підозру та зміну раніше пред`явленої підозри в повному обсязі та обґрунтовано відмовлено в її задоволенні, оскільки вимоги скарги є безпідставними.

Колегією суддів не здобуто доказів порушення стороною обвинувачення вимог ст.ст. 276-278 КПК України під час складення та вручення повідомлення про підозру, які б слугували підставою для його скасування.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, перевіркою матеріалів судового провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга з викладеними в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року про відмову в задоволенні скарги захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 про скасування повідомлення про підозру та про скасування повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5