Справа № 206/1462/23
Провадження № 1-кп/206/190/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000084 від 10.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпіла: ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000084 від 10.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурор в судовому засіданні подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які на цей час не відпали та існують, а саме:

- наявність ризику, передбаченого у п. 1 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин, санкція ч.1 ст. 115 КК України передбачає покарання від семи до п`ятнадцяти років. Усвідомлюючи тяжкість покарання обвинувачений може переховуватись від суду;

- наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України передбачає, що обвинувачений ОСОБА_5 реально може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування могли бути відшукані не всі речові докази у кримінальному провадженні;

- наявність ризику передбаченого у п. 3 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 знаходячись на волі може незаконно впливати на свідків та потерпілих, які є його родичами.

Потерпіла ОСОБА_8 вважає можливим обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 вважає, що доводи прокурора про наявність ризиків, передбаченого п. п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, є безпідставними та надуманими, оскільки жодних доказів наявності цих ризиків прокурором суду не надано. Просив обрати обвинуваченому менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію захисника.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_5 , судом не знайдено підстав вважати наявним ризик, передбачений п.2 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки стадія досудового розслідування закінчена, а тому збирання доказів та проведення органом досудового розслідування слідчих дій, крім випадків, передбачених ст.. 333 КПК України, заборонено. А тому доводи прокурора щодо того, що обвинувачений реально може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, через те, що під час досудового розслідування могли бути відшукані не всі речові докази у кримінальному провадженні, є безпідставними.

Разом з тим, суд констатує наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, у тому числі в особливо тяжкому злочині проти життя та здоров`я особи, а також у вчиненні тяжких злочинів, офіційно не працевлаштований, не одружений, тобто він не має міцних соціальних зав`язків, а тому, суворість очікуваного покарання у рамках висунутого обвинувачення, у своїй сукупності підвищує ризики переховування обвинуваченого від суду. Крім того у даному кримінальному провадженні безпосередньо цим складом суду ще не допитана потерпла ОСОБА_9 , яка є родичкою обвинуваченого, ні свідки, а тому обвинувачений може незаконно впливати на них з метою схиляння їх до зміни своїх показів.

Усе перелічене вище вказує на неможливість зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на менш суворий запобіжний захід.

Обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді тримання під вартою відпали, суду не надано.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а і характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя.

Крім того, вирішуючи подане клопотання суд, також враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та можливість ухилення від явки до суду.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 177 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 197, 314-316, 331, 372 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 05.09.2024 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст ухвали буде оголошено 09.07.2024 о 08-00 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2