Дата документу 29.05.2024 Справа№ 314/409/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/409/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/315/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Водяне Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працює, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше судимого 04 серпня 2016 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.3 ст.187 КК України до позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробування строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 травня 2023 року, яким визнано ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2016 року, визначено остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 5 (п`ять) місяців 05 (п`ять) днів.

Відповідно до вимог ст.72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з моменту його затримання, тобто з 13 березня 2019 року до 31 травня 2023 року.

Звільнено ОСОБА_6 від відбуття покарання у зв`язку з його повним відбуттям.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили скасовано, звільнено його негайно з-під варти після проголошення вироку.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Провадження в частині цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням злочину, закрито.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь держави суму в розмірі 3420,56 грн за проведення судової біологічної експертизи за експертною спеціальністю «Молекулярно-генетичні дослідження» (висновок експерта від 10 жовтня 2017 року №8-390).

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим за ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2016 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що злочин обвинуваченим вчинено у вечірній час, з використанням для побиття потерпілого вигаданого нікчемного приводу.

Недостатньою мірою враховані показання свідка ОСОБА_12 , який зазначив, що обвинувачений продовжував наносити потерпілому удари ногами в ліву частину голови, коли той вже лежав на землі та не міг чинити спротиву. Загалом наніс біля 7 ударів, що свідчить про спрямованість дій ОСОБА_6 на жорстоке побиття потерпілого, а не на захист. Після вчиненого злочину обвинувачений не намагався надати потерпілому допомогу та викликати швидку, залишивши його лежати на снігу у провулку.

Також, ОСОБА_12 зазначив, що ОСОБА_6 намагався вплинути на свідка ОСОБА_13 , щоб останній змінив свідчення.

Окрім цього, з показань вказаного свідка випливає, що дії ОСОБА_6 були припинені лише завдяки його, а також свідка ОСОБА_14 втручання. Після припинення свідками злочинних дій обвинуваченого, останній висловлював на адресу потерпілого погрози.

Також, не надано належної оцінки тій обставині, що після вчиненого злочину ОСОБА_6 , з метою уникнення відповідальності, покинув межі держави, тим самим укрився від органів досудового слідства.

Окрім того, судом не достатньою мірою враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину, суспільно-корисною працею не займається, веде антисоціальний спосіб життя, про що свідчить вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Не надано також належної оцінки тій обставині, що злочин ОСОБА_6 вчинений через півроку після засудження його з випробуванням за ч.3 ст. 187 КК України, до того ж із застосуванням ст. 69 КК України.

З огляду на викладене, можна дійти висновку про те, що вже у молодому віці у обвинуваченого ОСОБА_6 сформувалась усталена кримінальна спрямованість поведінки.

Судом першої інстанції безпідставно до пом`якшуючих вину ОСОБА_6 обставин віднесено щире каяття та визнання вини, оскільки останній фактично вину визнав частково та намагався її мінімізувати, зазначивши, що саме потерпілий вчинив на нього напад.

За таких обставин прокурор вважає, що у суду першої інстанції були усі підстави для призначення обвинуваченому більш суворого, а не у мінімальній межі, передбаченого санкцією ч.2 ст.121 КК України, покарання.

Крім того, враховуючи, що злочин обвинуваченим був вчинений через незначний відрізок часу з ухвалення попереднього вироку, тобто ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, прокурор вважає, що визначена судом першої інстанції частина невідбутого покарання для приєднання на підставі ст. 71 КК України не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно з вироком суду, 10 лютого 2017 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у провулку між АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи умисел, направлений на заподіяння останньому тілесних ушкоджень, стоячи обличчям до ОСОБА_15 на відстані близько 0,5 м, наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя, від якого потерпілий ОСОБА_15 втратив рівновагу та впав на землю. Після цього ОСОБА_6 , не зупиняючись на досягнутому, продовжуючи свій злочинний умисел, схилився над ОСОБА_15 , який у цей час із положення сидячі намагався підійнятися на ноги, та наніс йому не менше п`яти почергових ударів кулаками обох рук та взутими ногами в область голови, тулуба та верхніх кінцівок, в результаті чого спричинив ОСОБА_15 комплекс тілесних ушкоджень, серед яких відповідно до висновку експерта №678 від 13 березня 2017 року, мала місце закрита внутрішньочерепна травма з крововиливом під тверду і м`яку мозкові оболонки головного мозку з великоосередковими крововиливами у корі головного мозку, ділянками ішемічного некрозу, зі «свіжими» вторинними осередками ішемічного некрозу, геморагічним компонентом, який обумовив розвиток набряку головного мозку, при явищах приєднаної двосторонньої фібринозно-гнійної пневмонії, та від якої 17 лютого 2017 року потерпілий ОСОБА_15 помер у лікарні. Зазначена закрита внутрішньочерепна травма має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК України, ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, суд взяв до уваги те, що обвинувачений вчинив злочин, який віднесений до категорії тяжких, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, до моменту скоєння злочину працював, за місцем роботи характеризувався як дисциплінований та сумлінний працівник, який користувався повагою в колективі, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, раніше судимий.

Обставинами, що обтяжують покарання, суд визнав скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття, яке, на думку суду, виразилося в належній критичній оцінці ОСОБА_6 своєї протиправної поведінки через її щирий осуд, визнання вини, добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Також, суд прийняв до уваги те, що обвинуваченим була здійснена спроба почати відшкодовувати розмір моральної шкоди, проте потерпіла відмовилась від отриманого переказу в розмірі 10 000 грн, що підтвердив представник потерпілої ОСОБА_8 у судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення.

Проте, визначаючи майже мінімальний строк вказаного покарання за ч.2 ст.121 КК України 7 років 6 місяців, та відповідно - строк остаточного покарання за сукупністю вироків, суд не навів для цього переконливого обґрунтування та хоча і послався у вироку, проте не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та фактичні обставини кримінального провадження; те, що обвинувачений раніше судимий за вчинення особливо тяжкого насильницького злочину, через досить короткий проміжок часу після ухвалення щодо нього попереднього вироку, яким останній був засуджений із застосуванням положень ст.69 КК України та звільнений від відбування покарання з випробуванням, вчинив новий умисний тяжкий злочин, що свідчить про те, що останній належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став. Не в повній мірі судом враховано і те, що новий злочин вчинений обвинувачений за обтяжуючих покарання обставин - у стані алкогольного сп`яніння, окрім того, має місце рецидив злочинів. Після вчинення вищевказаного злочину ОСОБА_6 виїхав за межі України та тривалий час переховувався від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений його розшук.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що призначене ОСОБА_6 покарання є надто м`яким, таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи викладене, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню на підставі ст.ст.414, 420 КПК України, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 з урахуванням всіх встановлених обставин необхідно призначити покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Оскільки ОСОБА_6 вчинив вищевказане кримінальне правопорушення під час іспитового строку, визначеного йому попереднім вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2016 року, на підставі вимог ст.71 КК України, до призначеного покарання слід частково приєднати невідбуте обвинуваченим покарання за попереднім вироком суду та остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

З доводами прокурора про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж визначено колегією суддів, погодитись не можна, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття обвинуваченого, яке полягає у визнанні своєї вини, повному відшкодуванні завданої потерпілій матеріальної шкоди та частково - моральної, що підтвердила сама потерпіла при апеляційному розгляді. Твердження прокурора про відсутність обставини, що пом`якшує покарання, суперечить матеріалам провадження.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 травня 2023 року, яким визнано ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, скасувати в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання:

за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

На підставі вимог ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте ОСОБА_6 покарання, призначеного йому за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2016 року, та остаточно призначити покарання останньому у виді позбавлення волі на строк 10 років.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4