ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Київ

справа № 452/18/20

провадження № 51-3537 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000927 від 27 грудня 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України,

за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 червня 2023 року.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року ОСОБА_6 було засуджено за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Цим же рішенням стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 383 867,65 грн на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

За обставин, встановлених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він 21 березня 2019 року приблизно о 19:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 19 квітня 2018 року, власником автомобіля марки «FORD FOCUS», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , тобто особою, відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, достовірно знаючи те, що ОСОБА_9 не має посвідчення водія, тим самим не має права керування транспортним засобом, та перебував на той час в стані алкогольного сп`яніння, добровільно допустив останнього до керування власним автомобілем. У результаті допущення ОСОБА_6 до керування транспортного засобу ОСОБА_9 , останній 21 березня 2019 року приблизно о 19:45, на автодорозі Нижанковичі-Самбір-Дрогобич-Стрий на її ділянці між с. Дубрівка Самбірського району Львівської області та м. Самбір Львівської області, допустив зіткнення керованого ним автомобіля марки «FORD FOCUS», в салоні якого в якості пасажира переднього пасажирського сидіння перебував ОСОБА_6 , з автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який перевозив в салоні автомобіля пасажира переднього пасажирського сидіння ОСОБА_10 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_8 було спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент утворення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_12 задоволено частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінено.

Виключено з резолютивної частини вироку посилання суду на застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного суду від 16 лютого 2023 року касаційні скарги прокурора ОСОБА_13 та представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_12 задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволено, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_12 задоволено частково. Вирок суду першої інстанції змінено та виключено з його резолютивної частини посилання на застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Цим же рішенням постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Крім того, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції:

- в порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК України не врахував позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 лютого 2023 року, про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без реального відбування покарання;

- застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, безпідставно послався на те, що на утриманні обвинуваченого перебуває бабуся, матір (інвалід ІІІ групи) та малолітній син, оскільки довідка про склад сім`ї лише підтверджує їх спільне проживання, а інших доказів, які б дійсно підтверджували факт того, що вказані особи перебувають на утриманні ОСОБА_6 , в матеріалах провадження немає. Також прокурор зауважує, що відповідно до копій посвідчень матір та бабуся обвинуваченого є пенсіонерами, тобто отримують відповідне соціальне забезпечення від держави, при цьому сам ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, проходить стажування в магазині, та в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що обвинувачений має стабільний дохід та спроможний утримувати своїх родичів;

- не врахував обставин справи, а саме те, що злочин ОСОБА_6 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, при цьому достовірно знаючи, що ОСОБА_9 не має посвідчення водія, тобто не має відповідних навичок для керування джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, прокурор, не погоджуючись з позицією суду апеляційної інстанції щодо наявності в діях обвинуваченого щирого каяття, стверджує, що:

- ОСОБА_6 , визнаючи вину, не висловлював жодних доводів та міркувань щодо критичної оцінки своєї протиправної поведінки, не повідомив суду мотиви вчиненого злочину та не виявляв жодного жалю з приводу скоєного;

- на момент апеляційного розгляду обвинувачений навіть частково не відшкодував заподіяні збитки;

- суд не врахував позицію потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому реального покарання, оскільки останній не вибачився та не намагався усунути наслідки своєї протиправної поведінки.

Вказане, на думку прокурора, свідчить про відсутність щирості у каятті обвинуваченого.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, повною мірою не врахував тяжкість вчиненого злочину, усіх даних про особу обвинуваченого та інших обставин справи, а тому, як наслідок, постановив рішення, яке не відповідає викладеним у ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження.

На зазначену касаційну скаргу прокурора заперечень від учасників судового провадження не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 та просив її задовольнити.

Сторона захисту належним чином повідомлена про дату та час касаційного розгляду. Відводів та клопотань не заявляла.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність наведених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ст. 287 КК України у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість, Суд, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.

Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває. Судом також було прийнято до уваги і те, що обвинувачений не в повному обсязі усвідомив суть вчиненого, не розкаявся у своїх діях, не відшкодував шкоду спричинену потерпілому, що вбачалося із показань наданих потерпілим ОСОБА_8 під час судового розгляду справи.

Крім того, місцевий суд взяв до уваги і думку потерпілого ОСОБА_8 , який просив обрати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, оскільки з боку останнього відсутнє каяття та усвідомлення вчиненого.

Водночас судом першої інстанції не було встановлено обставин, що пом`якшують обвинуваченому покарання. При цьому обставиною, що обтяжує обвинуваченому покарання, судом було визнано вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на вищенаведене місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання в межах, передбачених санкцією ст. 287 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок за апеляційними скаргами обвинуваченого, прокурора та представника потерпілого, поданими з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, погодився з рішенням місцевого суду саме в частині виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. При цьому змінив вирок суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання, а також застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Перевіривши доводи касаційної скарги сторони обвинувачення, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання, виходячи з наступного.

Питання призначення покарання врегульовані розділом ХІ КК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Водночас відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Проте у своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, не наводить доводів щодо незаконності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, застосовуючи до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, виходив з того, що ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду повністю визнав вину та розкаявся у вчиненому, повідомив, що він готовий частково відшкодувати завдану шкоду. Разом з тим пояснив, що після ДТП потрапив до лікарні з травмами та у зв`язку із станом здоров`я змушений був звільнитися з попереднього місця роботи, оскільки не може тяжко працювати; на сьогодні проходить стажування у магазині, наразі офіційно не оформлений. Також зазначив, що він проживає з мамою та бабусею, розлучений, має дитину, з якою щоденно спілкується.

Крім того, суд апеляційної інстанції також прийняв до увагите, що обвинувачений є особою молодого віку, має на утриманні непрацюючих престарілу бабусю ОСОБА_14 , 1942 року народження та матір ОСОБА_15 , 1961 року народження, яка є інвалідом ІІІ групи, малолітнього сина ОСОБА_16 , 2020 року народження, а також хворіє, що підтверджувалося наявними у матеріалах кримінального провадження документами, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції відповідно до положень, передбачених ст. 66 КК України, визнав зазначені обставини такими, що пом`якшують покарання.

Ураховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, та в сукупності, на думку цього суду, знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання й звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладення на нього відповідно до ст. 76 КК України відповідних обов`язків.

Однак така позиція суду апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів, є необґрунтованоюз огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, застосовуючи до ОСОБА_6 інститут звільнення від відбування призначеного покарання, лише формально вказавши про врахування зазначених положень КК України, не надав обставинам, які враховуються при застосуванні ст. 75 КК України, належної оцінки.

Так, колегія суддів вважає, що, застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції належним чином не врахував обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме того, що обвинувачений, будучи особою, відповідальною за експлуатацію власного транспортного засобу, достовірно знаючи те, що ОСОБА_9 перебуває у стані алкогольного сп`яніння та при цьому не має посвідчення водія, тим самим не має права керування транспортним засобом, добровільно допустив останнього до керування власним автомобілем, в результаті чого ОСОБА_9 , керуючи автомобілем ОСОБА_6 , допустив зіткнення з іншим транспортним засобом, що у свою чергу призвело до заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Також колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки позиції потерпілого, який в суді першої інстанції, з огляду на зазначене, просив обрати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, оскільки з боку останнього було відсутнє каяття та усвідомлення вчиненого, а також оскаржував вирок місцевого суду, з-поміж іншого, і з підстав м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання.

Крім того, висновки суду апеляційної інстанції щодо можливості застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, зокрема, і з підстав того, що останній щиро розкаявся та повністю визнав свою вину, також не є належним чином вмотивованими, з огляду на таке.

Так, згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, обґрунтованими є доводи касаційної скарги прокурора щодо відсутності щирості у каятті обвинуваченого, оскільки поведінка обвинуваченого, який на час апеляційного розгляду не відшкодував навіть частково заподіяну злочином шкоду, а лише висловив позицію про те, що має намір здійснювати таке відшкодування, не свідчить про його бажання виправити наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому висновки апеляційного суду про наявність у ОСОБА_6 щирого каяття є непереконливими та не свідчать про наявність належних підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Водночасколегія суддів звертає увагу, що встановлені судом апеляційної інстанції пом`якшуючі покарання обставини, а саме, те, що обвинувачений є особою молодого віку, має на утриманні непрацюючих престарілу бабусю ОСОБА_14 , матір ОСОБА_15 , яка є інвалідом ІІІ групи та малолітнього сина ОСОБА_16 , а також хворіє, з огляду на положення ст. 65 КК України, можуть свідчити лише про обґрунтованість призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, проте з урахуванням змісту положень, передбачених ст. 75 КК України, пом`якшуючі покарання обставини не мають враховуватися судом під час звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому безпідставними є також посилання суду апеляційної інстанції, при застосуванні ст. 75 КК України, на обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки такі зазначені лише в диспозиції ст. 69 КК України, яка є нормою інституту призначення покарання, а не звільнення від його відбування.

Крім цього, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, ураховуючи зазначені обставини, належним чином не мотивував свого рішення в частині висновків щодо наявності у обвинуваченого утриманців, з огляду на те, що матір та бабуся обвинуваченого є пенсіонерами, тобто отримують відповідне соціальне забезпечення від держави, та в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що обвинувачений, який офіційно не працевлаштований, має стабільний дохід та спроможний утримувати своїх родичів.

Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд вважає, що застосування до ОСОБА_6 в цьому випадку інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на зазначене, не є достатньо вмотивованим та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України)

Разом з тим колегія суддів також звертає увагу, що питання застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, уже було предметом перевірки суду касаційної інстанції, який у своїй постанові від 16 лютого 2023 року з урахуванням даних про особу засудженого та обставин справи, дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження, після його скасування не врахував вказівки Верховного Суду, та, не навівши у своєму рішенні нових обставин, які відповідно до вимог закону могли істотно вплинути на висновки суду в частині можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, повторно застосував до ОСОБА_6 вищенаведені положення кримінального закону.

Вказане порушення, на переконання колегії суддів, є істотним, оскільки воно могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Таким чином, з урахуванням наведеного, а також з огляду на безпідставність посилань сторони обвинувачення на положення ст. 414 КПК України, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до положень, передбачених ч. 1 ст. 412, п. 2 ч. 1 ст. 413, пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен, використовуючи всі процесуальні можливості та дотримуючись положень матеріального і процесуального законодавства, ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в разі невстановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду в частині можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосування до засудженого положень ст. 75 КК України слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись статтями 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 червня 2023 року стосовно ОСОБА_6 в частині звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3