Справа № 740/3450/24
Провадження № 1-кс/740/548/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року м.Ніжин

Слідчий суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_3 про самовідвід у кримінальному провадженні,

встановив:

згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2024 головуючим суддею у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДРР за №0000409 від 19.10.2023 (судова справа №740/3450/24, провадження №1-кп/740/344/24) по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.27 ч.1 ст.368 КК України, визначено суддю ОСОБА_3 .

31.05.2024 суддя ОСОБА_3 заявила самовідвід у даному кримінальному провадженні, мотивуючи тим, що відповідно до обвинувального акта в указаному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, полягають, зокрема, у тому, що поліцейський ОСОБА_4 підбурив поліцейського відділу реагування патрульної поліції Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області, матеріали стосовно якого виділено в окреме кримінальне провадження, до отримання ним неправомірної вигоди. Зокрема, ОСОБА_4 28.03.2024 близько 14 год 03 хв під час розмови по аудіо-дзвінку схилив указаного поліцейського до одержання неправомірної вигоди в розмірі 10000,00 грн за непритягнення водія до адміністративної відповідальності. Після розмови поліцейський, будучи підбуреним ОСОБА_4 до вчинення корупційного кримінального правопорушення, одержав від водія неправомірну вигоду у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до п. 21 ІІ розділу реєстру матеріалів досудового розслідування №0000409 від 19.10.2023, 05.04.2024 матеріали досудового розслідування виділено в окреме провадження №0000417.

Матеріали кримінального провадження №0000417 від 05.04.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, перебували на розгляді в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області, у провадженні судді ОСОБА_3 . Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02.05.2024, ухваленим суддею ОСОБА_3 , ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України строком на 1 рік.

При розгляді кримінального провадження №0000417 від 05.04.2024 суддя ОСОБА_3 фактично надала оцінку обставинам кримінального правопорушення, викладеним у обвинувальному акті стосовно ОСОБА_6 . Зазначені обставини можуть викликати сумніви щодо неупередженості головуючого судді під час розгляду зазначеного кримінального провадження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану заяву про самовідвід передано слідчому судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 .

Учасники кримінального провадження у судове засідання не з`явилися про місце і час розгляду заяви про самовідвід повідомлені належним чином.

Прокурор ОСОБА_7 подав до суду заяву, в якій зазначив, що заява про самовідвід не підлягає задоволенню, оскільки жодна із підстав, передбачених ст.ст.75, 76 КПК України для відводу судді не існує в тому обсязі, який би беззаперечно давав підстави сумніватися в неупередженості судді ОСОБА_3 . Зазначив, що під час розгляду кримінального провадження №0000417 від 05.04.2024, яке було розглянуто в підготовчому судовому засіданні на підставі угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та підозрюваним, в суді не досліджували фактичні обставини кримінального провадження та будь-які докази, що позбавляє будь-якого сумніву у обізнаності в повному обсязі судді з матеріалами провадження, та фактичним обставинам кримінального правопорушення, і доведеність винуватості особи доказами. До того ж, сам КПК України не позбавляє можливості судді брати участь у провадженні, в якому укладено угоду та одночасно в тому, яке продовжується слухатися в загальному порядку. Відповідно до ч.8 ст.469 КПК України у разі якщо кримінальне провадження здійснюється щодо кількох осіб, які обвинувачуються у вчиненні одного або кількох кримінальних правопорушень, і згода щодо укладення угоди досягнута не з усіма обвинуваченими, угода можу бути укладена з одним (кількома) обвинуваченим. Кримінальне провадження щодо особи (осіб), з якими досягнуто згоди, підлягає виділенню в окреме провадження. Зазначив, що в такому випадку кримінальне процесуальне законодавство вказує, що при досягненні угоди з одним із обвинувачених матеріали виділяються в окреме провадження. Однак, і виділені матеріали і первісні матеріали щодо обвинуваченого, з яким не досягнуто угоди, згідно КПК України розглядаються одним і тим же суддею і це не є підставою для відводу судді, або заміни судді іншим. Вважає, що розгляд кримінального провадження №0000409 від 19.10.2023 суддею ОСОБА_3 можливий без будь-яких сумніві у її неупередженості. Просив про розгляд заяви про самовідвід судді за його відсутності.

Від захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 до суду надійшла заява про розгляд заяви про самовідвід без її участі, проти задоволення заяви не заперечила.

Зважаючи на положення ст.26 КПК України та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті заяви у відсутність осіб, які не з`явилися, оскільки їх неприбуття не перешкоджає розгляду заяви на підставі наданих доказів.

Згідно із ч.4 ст.107 КПК України фіксація під час розгляду заяви за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до вирокуНіжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02.05.2024 суддею ОСОБА_3 не досліджувались та не надавалась оцінка матеріалам досудового розслідування, перевірялись тільки угода на відповідність вимогам кримінально-процесуального закону.

Разом з цим, відповідно до положень ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.ст.75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.

Водночас, ч.1 ст.81 КПК України встановлено, що у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Нормами ст.ст. 75, 76 КПК України визначені обставини, які виключають участь судді у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до ст.75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно із ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відтак, суду належить дослідити питання підставності відводу, крізь призму рішення ЄСПЛ фактичні обставини якого були б релевантними до обставин у цьому кримінальному провадженні.

Так, у справі «Муча проти Словаччини» від 25.11.2021 ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього. У п. 48 цього рішення ЄСПЛ зауважує, що конкретні скарги заявника ґрунтуються на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь […] Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно бути враховано. Питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 цього ж рішення).

Не заперечується, що заявника судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно з ним, і що, визначаючи ці діяння, суд першої інстанції також посилався на участь у них заявника (п. 50).

Суд зазначає, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (див. також пункти 27 і 28), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного наміру, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців.

Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55).

Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника […]. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56).

Суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.

Зазначені посилання жодним чином не були сформульовані таким чином, щоб вказувати на те, що на даний момент заявник є лише обвинуваченим і переслідується в окремому кримінальному провадженні. Разом з тим, жодне таке формулювання чи будь-яке інше пояснення щодо того, що його вину законодавчо не встановлено, не фігурує ні в обґрунтуванні вироків, які засуджують співвиконавців, ні де-небудь ще.

Правда, що у вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці (п.61).

Оскільки суд першої інстанції щодо заявника вважав засудження його співвиконавців частиною справи проти нього, принаймні, на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним зі своїм попереднім набором рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки, зроблені вперше, могли підірвати довіру до останнього (рішення ЄСПЛ «Навальний і Офіцеров»). Так само - враховуючи, що власне засудження заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співвиконавцями, які вже інкримінували йому зізнаннями, які вони дали під час угоди про визнання винуватості - у них також був очевидний стимул не суперечити їхнім попереднім заявам.

З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п.64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Згідно з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Крім того, суд бере до уваги положення ст. 1 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) в частині того, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін «суд, встановлений законом» з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (Справа «Сокуренко і Стригун проти України», п.24 Рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року).

Також судом враховані Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року.

Відповідно до п.12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

У п. 26 рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» Суд зазначив, що «навіть видимість може бути важливою», «правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться», тому будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений.

З наведеного можна зробити висновок, що відводу (самовідводу) підлягає суддя не лише у разі існування фактів, що свідчать про його упередженість, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Таким чином, враховуючи наведені висновки ЄСПЛ, суд вважає наявними обставини, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_3 внаслідок ухвалення нею вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Відтак, з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, суд вважає за необхідне заяву про відвід судді ОСОБА_3 задовольнити та передати матеріали кримінального провадження до канцелярії суду для визначення іншого судді автоматизованою системою документообігу суду.

Керуючись ст.ст.75, 80, 81, 82 КПК України, суд

постановив:

заяву про самовідвід задовольнити.

Відвести суддю Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_3 від розгляду кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000409 від 19.10.2023 (судова справа №740/3450/24, провадження №1-кп/740/344/24) по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.27 ч.1 ст.368 КК України.

Провести повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1