Справа№938/157/22
Провадження № 1-кп/938/11/24
УХВАЛА

про вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою

26 березня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2021 року за №0000604 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки селища Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, громадянки України, українки, із середньою освітою, непрацюючої, вдови, маючої на утриманні одну малолітню дитину, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Верховинського районного суду перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Ухвалами суду від 23.04.2023 року,15.06.2023 року, 24.07.2023 року, 12.09.2023 року, 30.10.2023 року, 19.12.2023 року продовжено обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, востаннє до 13 квітня 2024 року включно, з утриманням у Державній установі "Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)" без визначення розміру застави.

26.03.2024 року через канцелярію суду прокурор подав клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 на 60 днів, із яким вона ознайомлена з дотриманням строків, визначених ст.184 КПК України.

Подане клопотання прокурор обґрунтовує тим, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого відповідно до ч.1 ст.115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Крім того, існують підстави для продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так як, ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченій відповідного запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати, в тому числі, що обвинувачена ОСОБА_4 може переховуватися від суду.

У судовому засіданні прокурор вимоги клопотання підтримав у повному обсязі.

Захисник ОСОБА_5 не заперечував проти продовження обвинуваченій строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно неї строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не заперечувала.

З урахуванням позицій учасників кримінального провадження, досліджених доказів та вимог закону суд прийшов до такого висновку.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Як зазначено в ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У ч. 2 ст.177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно зі ч.ч.3,5 ст.199 КПК України, якою суд керується в силу ч.2 ст.331 КПК України, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, виходячи із вищевказаних положень чинного законодавства, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд зазначає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Тобто ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Водночас КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При чому ризик кримінального провадження як критерій застосування запобіжного заходу має прогностичний характер, спрямований на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Також суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 року у справі «Гарькавий проти України» зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє до Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Відповідно до ст. 5 п. «С» Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин, покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, її зв`язки з суспільством.

Зазначені стандарти доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченої ОСОБА_4 .

При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд оцінює тяжкість інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_4 злочину, наслідки злочину, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання її винною. При цьому, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного особливого тяжкого злочину, пов`язаного зі застосуванням насильства та смертю іншої особи.

Вищевказане у сукупності вказує на підвищену небезпеку як самого діяння, так і особи обвинуваченої, а також на те, що обставини, які враховувалися судом при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п.1 ч.1 ст.177 КПК України не змінилися та не перестали існувати.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_4 є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження. Виключно застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою здатен забезпечити запобігання ризикам переховування обвинуваченого від суду, вчиненню іншого кримінального правопорушення.

За таких обставин, наведені прокурором ризику, передбаченого в п. 1 ч.1 ст.177 КПК України суд вважає доведеним.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для забезпечення виконання ОСОБА_4 покладених на неї обов`язків, а тому необхідно продовжити строк тримання її під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 183, 197, 199, 315, 331 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 25 травня 2024 року включно, з утриманням у Державній установі "Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)" без визначення розміру застави.

Копію ухвали для виконання направити начальнику Івано-Франківської установи виконання покарань (№12), та вручити обвинуваченій, її захиснику, прокурору негайно після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала підлягає до негайного виконання після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_6