ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 636/3648/18 Номер провадження 11-кп/814/680/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 жовтня 2018 року за № №0001416, 28 листопада 2018 року за №0001817, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 27 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.3 ст.185 КК України - на 4 роки позбавлення волі;

ч.3 ст.186 КК України - на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання - 5 років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 січня 2022 року до дня набрання вироком законної сили.

Залишено ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за ч.3 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі, судове рішення щодо якого апеляційним судом ухвалено у формі вироку.

ОСОБА_12 визнано винуватим і засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, вирок місцевого суду щодо якого не оскаржується.

Цивільний позов ОСОБА_13 про відшкодування майнової шкоди задоволено і стягнуто на її користь солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 900 гривень цієї шкоди.

Цей же цивільний позов про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

Епізод №1

04 жовтня 2018 року приблизно о 05 годині 30 хвилин ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою між собою групою осіб, умисно вчинили крадіжку, в ході якої ОСОБА_12 проник через віконну раму в житлову кімнату квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_9 перебував біля вікна зазначеної квартири, наглядаючи за навколишньою обстановкою та забезпечуючи ОСОБА_12 таємне перебування в квартирі. В одній із кімнат цієї квартири ОСОБА_12 таємно викрав грошові кошти в сумі 900 гривень, алкогольні напої та тютюнові вироби, після чого він та ОСОБА_9 розпорядились викраденим майном на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_13 майнової шкоди на суму 900 гривень.

Епізод №2.

26 листопада 2018 року приблизно о 21 годині ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою групою осіб, умисно вчинили грабіж, у ході якого проникли через незачинену металеву хвіртку на територію домоволодіння по АДРЕСА_3 і затим відповідно до розподілених між собою ролей ОСОБА_9 , демонтувавши ліву частину секції рами зі склом третього за рахунком від входу вікна, проник усередину будинку, де відчинив ізсередини вхідні двері та впустив до будинку ОСОБА_10 .

Затим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зайшли до однієї з кімнат житлового будинку, де на ліжку відпочивала ОСОБА_14 , в ході чого ОСОБА_10 залишився стояти в дверному прорізі, перекривши вхід та вихід до будинку. У свою чергу, ОСОБА_9 , розбудивши ОСОБА_14 , почав вимагати грошові кошти та, отримавши відмову від останньої в добровільній видачі, застосував погрози та фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, а саме у вигляді двох поштовхів обома руками в область грудної клітини, від чого ОСОБА_14 кожного разу падала на підлогу. Подолавши своїми неправомірними діями опір ОСОБА_14 , ОСОБА_9 обшукав приміщення житлової кімнати та, виявивши: на ліжку під подушкою - грошові кошти в сумі 4 000 гривень; у столі - гаманець, усередині з грошовими коштами в сумі 200 гривень, відкрито викрав зазначені кошти.

Викраденим майном ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розпорядились на власний розсуд, завдавши ОСОБА_14 майнової шкоди на загальну суму 4 200 гривень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить скасувати вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 27 березня 2023 року щодо ОСОБА_9 і закрити кримінальне провадження у зв`язку недоведеністю винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що: суд першої інстанції не врахував те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому крадіжки та грабежу; в судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_9 зазначив про застосування до нього тиску поліцією під час досудового розслідування; в ході судового розгляду не було допитано свідка, який брав участь у проведенні з ОСОБА_9 слідчого експерименту; ОСОБА_9 має: постійне місце проживання, матір похилого віку, стійкі соціальні зв`язки та на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває.

Прокурор ОСОБА_15 у порядку ст.403 КПК України відмовився від поданої ним апеляційної скарги на вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 27 березня 2023 року щодо ОСОБА_9 , а тому розгляд за апеляційною скаргою прокурора щодо ОСОБА_9 не здійснюється.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_6 проти апеляційної скарги, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (справа №128/2455/15-к, провадження №51-5172 кмо 18), з урахуванням положень ч.1 ст.407, ч.1 ст.418 та ч.1 ст.420 КПК України, які не містять заборони щодо постановлення одночасно двох різних процесуальних рішень за результатами апеляційного розгляду кримінального провадження, у випадках порушення в апеляціях питання про погіршення становища одних обвинувачених та про скасування чи зміну вироку суду першої інстанції щодо інших таких осіб з інших підстав, апеляційний суд, за наявності для того підстав, ухвалює вирок тільки щодо тих обвинувачених, становище яких погіршується, а щодо інших - постановляє ухвалу.

Оскільки колегія суддів за результатом розгляду апеляційної скарги прокурора дійшла висновку про необхідність ухвалення рішення щодо погіршення становища ОСОБА_10 шляхом призначення йому більш суворого покарання із додатковим застосуванням принципу складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_12 - про залишення оскаржуваного вироку без зміни, тобто без погіршення становища останнього, то судове рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_10 ухвалюється у формі вироку, а щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_12 - у формі ухвали.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_12 учасниками провадження в апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині він не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому крадіжки та грабежу позбавлені підстав.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України - таємного викрадення чужого майна (крадіжки), поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб; ч.3 ст.186 КК України - відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, та проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок по епізоду №1 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_13 , яка підтвердила те, що 04 жовтня 2022 року вранці в ході руху до автобусної зупинки зустріла ОСОБА_9 , який ішов у напрямку будинку ОСОБА_12 . Приблизно о 12 годині, повернувшись додому, виявила у спальній кімнаті своєї квартири (по АДРЕСА_4 ) відчинене вікно, сліди взуття на підвіконнику та факт викрадення з квартири належних їй грошових коштів на загальну суму 900 гривень, 4 блоків безакцизних тютюнових виробів «Марвел» червоного кольору та 8 пластикових пляшок розливної безакцизної горілки, об`ємом по 0, 5 л.

Свідок ОСОБА_16 (онука ОСОБА_13 ) підтвердила показання потерпілої в тому, що ОСОБА_13 у телефонному режимі повідомила їй про обставини проникнення через вікно сторонніх осіб у її ( ОСОБА_13 ) квартиру та викрадення належних їй грошових коштів, тютюнових виробів та горілки, а також те, що вранці під час руху на зупинку громадського транспорту зустрілась з ОСОБА_9 , а тому останній був обізнаний щодо її відсутності у квартирі.

Свідок же ОСОБА_17 (продавець магазину в АДРЕСА_3 ) підтвердила те, що в один із днів восени 2018 року при зустрічі ОСОБА_9 повідомив про наявність у нього горілки й у ході розмови купив сигарети «Марвел» в упаковці червоного кольору. На її запитання ОСОБА_9 повідомив, що розбагатів, хоча він ніде не працював і в нього раніше були відсутніми кошти.

Наведені вище докази узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 04 жовтня 2018 року з додатком, у ході якого оглянуто вікно, через яке проникли обвинувачені у квартиру, та місця, звідки було викрадено в ОСОБА_13 грошові кошти, тютюнові вироби й горілку (т.7 а.п.5-9).

Затим 06 жовтня 2018 року в ході огляду квартири за місцем проживання ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено 2 порожні пластикові пляшки, об`ємом 0,5 л, та 2 пачки від сигарет «Марвел», що підтверджується протоколом цієї слідчої дії з додатком (т.7 а.п.11-17).

Факт вилучення зазначених вище матеріальних об`єктів за місцем проживання ОСОБА_9 засвідчив і свідок ОСОБА_18 (понятий) у суді першої інстанції.

Відповідно ж до протоколу пред`явлення речей для впізнання від 29 жовтня 2018 року з додатком ОСОБА_13 упізнала пачку червоного кольору з-під сигарет «Марвел» без марок акцизного податку, які в неї були викрадено (т.7 а.п.42-45).

Окрім того, 27 листопада 2018 року обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_12 під час проведених із ними слідчих експериментів на місці злочину по АДРЕСА_4 , відтворили обставини вчинення ними за попередньою змовою між собою крадіжки майна ОСОБА_13 , у тому числі, спосіб проникнення в житло потерпілої ( ОСОБА_12 проник у будинок через вікно, а ОСОБА_9 перебував біля вікна, забезпечуючи злочинні дії ОСОБА_12 ), обставини таємного викрадення належного ОСОБА_13 майна (грошових коштів у сумі 900 гривень, 4 пачок сигарет «Марвел» та 8 пляшок алкоголю, об`ємом по 0,5 л кожна), а також спільного залишення ними місця злочину та розподілу викрадених речей, що підтверджується протоколами слідчих експериментів із додатками (т.7 а.п.56-68).

У свою чергу, за епізодом №2 суд першої інстанції свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, правильно обґрунтував даними протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_14 від 28 грудня 2018 року з технічним носієм інформації, на якому зафіксовано відеозапис із перебігом цієї слідчої дії, в ході якої ОСОБА_14 на місці злочину на території належного їй огородженого домоволодіння по АДРЕСА_3 продемонструвала обстановку та обставини вчиненого 26 листопада 2018 року у вечірній час доби ОСОБА_9 та ОСОБА_10 грабежу щодо неї, зокрема, спосіб проникнення обвинувачених на територію її домоволодіння та в житловий будинок ( ОСОБА_9 проник у будинок через вікно, після чого відчинив ізсередини двері ОСОБА_10 ), обставини відкритого викрадення обвинуваченими належного їй майна із застосуванням насильства та подальшого спільного залишення ними місця злочину ( ОСОБА_9 , двічі штовхнувши її, від чого вона падала на землю, з висловлюванням вимог надати грошові кошти, заволодів її коштами в сумі приблизно 5 000 гривень з-під подушки та з гаманця, а ОСОБА_19 у цей час спостерігав за грабежем і чекав біля дверей, після чого вони вибігли з будинку). ОСОБА_14 впізнала ОСОБА_9 як особу, яка попередньо працювала в неї по господарству (т.7 а.п.119-121).

Посилання сторони захисту на порушення місцевим судом права сторони захисту на перехресний допит потерпілої є безпідставними, оскільки ОСОБА_14 померла станом на момент судового розгляду в суді першої інстанції, а саме 30 березня 2021 року, а тому не було об`єктивної можливості безпосередньо допитати її в судовому засіданні, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.6 а.п.62).

Також 28 грудня 2018 року ОСОБА_14 у ході пред`явлення для впізнання за фотознімками впізнала ОСОБА_10 як особу, яка прикривала обличчя капюшоном і була співучасником ОСОБА_9 . Упізнання ОСОБА_10 потерпіла здійснила за характерними ознаками (рисами) обличчя останнього (зокрема, очей та форми обличчя), що підтверджується протоколом вказаної слідчої дії з додатками та спростовує доводи сторони захисту з приводу того, що ОСОБА_14 не було зазначено конкретних ознак, за якими вона ідентифікувала ОСОБА_10 (т.7 а.п.113-115).

Що стосується тверджень сторони захисту про невідображення на фототаблиці понятих, то вони є необґрунтованими, оскільки приписами КПК України не передбачено такої вимоги до оформлення додатку до протоколу пред`явлення особи для впізнання. Натомість, факт участі двох понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в ході названої вище слідчої дії підтверджено їх підписами у відповідних графах протоколу без будь-яких доповнень і зауважень (т.7 а.п.113).

Неспроможними є і доводи сторони захисту про те, що слідчим необґрунтовано не пред`явлено для впізнання безпосередньо ОСОБА_10 , так як положення ч.6 ст.228 КПК України в разі необхідності дозволяють провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у ч.ч.1, 2 ст.228 КПК України, незалежно від наявності реальної можливості пред`явити для впізнання саму особу. Законодавством не передбачено необхідності обґрунтування та вмотивування слідчим проведення впізнання за фотознімками.

Наведений вище підхід узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі №208/2160/18.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено істотних порушень вимог ст.228 КПК України при пред`явленні для впізнання чи ст.231 КПК України в частині складеного за результатами його проведення протоколу, які би ставили під сумнів допустимість цього доказу.

Викладені вище докази узгоджуються з протоколами огляду місця події від 27 листопада 2018 року з додатком та огляду предметів від 30 листопада 2018 року, відповідно до яких у ході огляду місця злочину (території домоволодіння потерпілої по АДРЕСА_3 ) у будинку було зафіксовано відсутність грошових коштів та гаманця, а також дерев`яної віконної рами зі склом, виявлено й вилучено сліди папілярних візерунків (т.7 а.п.74-85, 92).

Відповідно ж до висновку судової дактилоскопічної експертизи №1716 від 20 грудня 2018 року слід пальця руки, розмірами 19х14 мм, на поверхні вікна будинку за вказаною вище адресою залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_9 , що в сукупності з наведеними вище доказами додатково підтверджує механізм проникнення ОСОБА_9 у житло потерпілої через вікно (т.7 а.п.95-106).

Окрім того, також обвинувачений ОСОБА_9 під час проведеного з ним слідчого експерименту відтворив обставини вчинення ним і ОСОБА_10 за попередньою змовою між собою відкритого викрадення майна ОСОБА_14 , в тому числі, спосіб проникнення в житло потерпілої ( ОСОБА_9 проник у будинок через вікно, після чого відчинив двері ОСОБА_10 ), деталі відкритого викрадення належних їй грошових коштів у сумі приблизно 4 000 гривень, а також грошей із гаманця із застосуванням насильства (двох поштовхів), спільного залишення ними місця злочину та розподілу викраденого майна (т.7 а.п.116-118).

Таким чином, наведені вище докази є послідовними, узгоджуються між собою та підтверджують зміст один одного, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку. При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено підстав обмовити обвинуваченого з боку потерпілих.

Верховний Суд у своїх рішеннях (зокрема, постановах від 02 березня 2023 року у справі №525/1207/20, 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17) неодноразово наголошував, що приписи ч.4 ст.95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст.95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Так, метою слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, автоматично не свідчить про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Зі змісту зазначених вище протоколів слідчих експериментів із додатками за участю потерпілої ОСОБА_14 та обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_12 вбачається, що їх було проведено за правилами, передбаченими ст.240 КПК України, в ході слідчих експериментів потерпіла ОСОБА_14 та обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_12 в присутності понятих не тільки розповіли, а й показали обставини вчиненого кримінального правопорушення з демонстрацією відповідних деталей грабежу, що спростовує доводи сторони захисту про здійснення фактичного допиту, а не слідчого експерименту.

Посилання сторони захисту на незалучення ОСОБА_19 до слідчих експериментів з іншими особами, є необґрунтованими, оскільки, виходячи з положень ч.3 ст.240 КПК України, визначення кола осіб, яких доцільно залучити для участі в слідчому експерименті, належить до виключних повноважень слідчого, прокурора.

За змістом ч.1 ст.240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, тобто це є правом слідчого, прокурора, а не їх обов`язком.

Відповідно до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості особи та притягнення її до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

У силу ж ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.92 КПК України, покладається на слідчого й прокурора. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

При цьому, ОСОБА_19 , як під час досудового розслідування, так і судового розгляду повністю заперечував свою присутність на місці злочину та факт його вчинення, а тому й стороною захисту не обґрунтовано, для уточнення чи перевірки яких обставин необхідними були участь ОСОБА_19 у слідчому експерименті чи проведення з ним цієї слідчої дії з огляду на його позицію щодо пред`явленого обвинувачення.

Водночас ОСОБА_19 у місцевому та апеляційному судах мав можливість навести ті обставини, які, за його версією, відбувались 26 листопада 2018 року у вечірній час доби, чим і скористався в повному обсязі, в той час як непроведення з ним слідчого експерименту жодним чином не вплинуло на повноту з`ясування фактичних обставин провадження, оскільки його винуватість поза розумним сумнівом доведено зазначеними вище доказами сторони обвинувачення, а висунута ним версія - є неспроможною.

Ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протоколи слідчих експериментів з додатками допустимими доказами.

Між тим, показання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_12 ОСОБА_10 про те, що вони не мають відношення до вчинення інкримінованих їм крадіжки та грабежу правильно розцінені судом першої інстанції критично та є способом їх захисту від обвинувачення, оскільки повністю спростовуються сукупністю наведених вище взаємоузгоджених доказів, якими поза розумним сумнівом підтверджено вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, саме обвинуваченими ( ОСОБА_9 та ОСОБА_12 - кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України; ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Твердження ж ОСОБА_9 та ОСОБА_12 у суді першої інстанції про застосування до них тиску під час досудового розслідування є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ані ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , ані їх захисники із заявами про стверджувані вище порушення до правоохоронних органів не зверталися. Перевірка цих доводів відноситься до повноважень органів досудового розслідування. При цьому, такі спізніле повідомлення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 практично унеможливлюють перевірку їх змісту й, окрім того, не містять будь-яких конкретних даних, які би могли бути перевірені засобами кримінального процесу (жодних обставин констатованого ним тиску). При цьому, під час досудового розслідування сторона захисту про здійснення на ОСОБА_9 чи ОСОБА_12 тиску на досудовому провадженні не заявляла, а, отже, з урахуванням усіх викладених вище обставин, відсутні вважати такі повідомлення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 небезпідставними.

Навпаки, згідно з даними відеофіксації до протоколу слідчого експерименту по епізоду №2 ОСОБА_9 підтвердив те, що будь-який тиск до нього не застосовувався, він добровільно демонстрував обставини вчиненого ним у співучасті з ОСОБА_10 злочину.

По епізоду ж №1 твердження ОСОБА_12 та ОСОБА_9 про застосування до них тиску спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_22 (понятого), які підтвердили те, що обвинувачені в ході слідчих експериментів відтворювали обставини їх злочинної діяльності добровільно, будь-якого тиску поліцією на них не чинилось.

При цьому, колегія суддів ураховує те, що незалежно від позиції ОСОБА_9 , у тому числі під час слідчих дій на стадії досудового розслідування, його та винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, доведена сукупністю зазначених вище доказів по справі, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Таким чином, твердження обвинувачених у цій частині не пов`язані із питанням допустимості доказів у справі, що є предметом апеляційного розгляду, та не здатні вплинути на результат судового розгляду.

Посилання сторони захисту на те, що в ході судового розгляду не було допитано свідка, який брав участь у проведенні з ОСОБА_9 слідчого експерименту, є необгрунтованими, оскільки в них не зазначено, якого саме свідка, на думку сторони захисту, не допитано, та неспроможними, так як за епізодом №1 суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_22 , який брав участь у статусі понятого в ході проведення з ОСОБА_9 слідчого експерименту, а за епізодом №2 перебіг здійсненого за участю ОСОБА_9 слідчого експерименту, в тому числі участь та дії понятих, зафіксовано безперервною відеофіксацією.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 та ч.3 ст.186 КК України.

Так само необгрунтованими є доводи сторони захисту щодо призначення ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінальних правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, дані досудової доповіді про високі ризики вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, наявність обставин, які пом`якшують покарання - молодий вік, вперше вчинив кримінальні правопорушення, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Оцінивши вказані вище обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в розмірі, наближеному до мінімальної межі, та із застосуванням найбільш сприятливого принципу складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень.

Колегія суддів ураховує доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 має місце проживання, матір похилого віку (т.7 а.п.110), не перебуває на спеціальних обліках у медичних закладах (т.7 а.п.111), однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не є мотивованою й достатньою підставою для висновку про явну несправедливість обраного ОСОБА_9 заходу примусу. При цьому, за місцем проживання ОСОБА_9 характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, не працює та щодо нього неодноразово надходили скарги про крадіжки чужого майна (т.7 а.п.109).

Таким чином, призначене ОСОБА_9 покарання за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване, справедливе судове рішення щодо ОСОБА_9 , не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 27 березня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_12 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4