Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/489/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький дистанційно в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2024 року, якою щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.5 ст.152, п.10 ч.2 ст.115, ч.1 ст.185 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на два місяці, тобто по 23.07.2024 року включно

інші учасники судового розгляду:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу місцевого суду, як незаконну. змінивши йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, мотивуючи тим, що судом першої інстанції не враховано обставини для зміни йому запобіжного заходу. Зазначені в клопотанні прокурора ризики є недоведеними та не обґрунтованими. Крім того, судом першої інстанції не враховані наявні обставини, які б давали суду змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Так, він має сім`ю, на утриманні неповнолітню доньку, має постійне місце проживання, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження №0001596 щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.5 ст.152, п.10 ч.2 ст.115, ч.1 ст.185 КК України.

Згідно матеріалів кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.05.2024 щодо ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 23.07.2024.

Рішення суду мотивовано тим, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення є умисними, особливо тяжкими, вчинене відносно неповнолітньої особи, посягає на найвищу цінність життя людини, що значно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння. Відсутність сталих джерел доходу, в сукупності з тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення свідчить про наявність ризику ухилення від суду та продовження злочинної діяльності. Зазначені ризики є реальними, а не абстрактними.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без зміни, зваживши доводи скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження №0001596 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбачених ч.3 ст.15 ч.5 ст.152, п.10 ч.2 ст.115, ч.1 ст.185 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 2 місяці.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, тобто, питання щодо продовження строків тримання під вартою мають вирішуватися у порядку, передбаченому ст.199 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи, завжди має бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено у разі засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Дані вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що стосовно обвинуваченого продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, у виді переховування від суду з огляду на те, що у відношенні останнього існує обґрунтована підозра у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, вчинене щодо неповнолітньої та посягає на найвищу цінність життя людини, за яке передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 10 років до довічного позбавлення волі, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від суду.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що наслідком кримінально-карних дій, які ставляться у вину обвинуваченому є смерть людини, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку кримінально-карного діяння, в якому обвинувачується особа та вказує на те, що розуміючи тяжкість покарання він може ухилитися від суду, впливати на свідків з метою зміни ними своїх показань на свою користь.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, міцність соціальних зв`язків, на що посилається апелянт в апеляційній скарзі, жодним чином не зменшує встановлені судом ризики та не є беззаперечною обставиною для висновку щодо можливості застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, вони також не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора, крім того, вказані обставини не були враховані самим обвинуваченим та не стали йому перешкодою для вчинення кримінально караного правопорушення.

З огляду на викладене встановлені щодо ОСОБА_6 ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими і такими, що поза розумним сумнівом підтверджують можливість запобігання ним тільки шляхом продовження застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити його належну процесуальну поведінку.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що обвинувачений у разі застосування щодо нього менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою може переховуватись від суду під тяжкістю можливого покарання, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки судовий розгляд справи триває і всі докази ще не досліджені, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто встановив наявність ризиків, передбачених п.1,4,5 ст.177 КПК України, які не зменшилися.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності наявності ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України та відсутності підстав для висновку про неможливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, - не мають достатнього обґрунтування і є по суті особистими упередженими міркуваннями.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 376 ч.2, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді