Справа №574/218/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/320/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року за ч.2 ст.289, ч.1 ст.71, ст.72 КК України до 5 років одного місяця позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3ст.187 КК України та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , працюючого комірником в ТОВ "Перший дім", раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Саксаганського районного суду м. Кривій Ріг Дніпропетровської області від 17 червня 2004 року за ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років, звільненого 22 травня 2017 року у зв`язку з повним відбуттям строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких:

- прокурор просить вирок Буринського районного суду від 23 жовтня 2021 року скасувати, у зв`язку з невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого призначеного ОСОБА_7 покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В подальшому, прокурор відмовився від поданої апеляційної скарги.

- захисник ОСОБА_12 просить вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 жовтня 2022 року, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - змінити, призначити останньому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- обвинувачений ОСОБА_8 просить апеляційний суд розглянути його апеляційну скаргу, подану на вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 жовтня 2022 року і не залишити її без уваги.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна, крім житла.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком та покарання, призначеного вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

Строк відбування покарання за цим вироком ОСОБА_8 рахувати з 23 жовтня 2021 року.

Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 період відбування ним покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна, крім житла.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, у строк відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 22 лютого 2021 року до дня набрання даним вироком законної сили, із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання - 22 лютого 2021 року.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз на загальну суму 19587 грн. 90 коп., тобто по 9793 грн. 95коп. з кожного.

Скасовано арешти, накладені ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2021 року та ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2021 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник ОСОБА_12 посилається на суворість призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання. Що суд, при цьому, недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює комірником в ТОВ «Перший дім», має позитивні характеристики за місцем роботи, бажає створити сім`ю з ОСОБА_13 про що і подали заяву до Сумського МВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).

Крім того, захисник посилається на те, що ОСОБА_7 під час досудового слідства та судового розгляду щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, всіляко сприяв встановленню істини по справі. Під час проведения слідчого експерименту ОСОБА_7 неодноразово вибачився перед потерпілою ОСОБА_14 та добровільно відшкодував завдані їй матеріальні збитки, і остання, в подальшому, претензій морального чи матеріального характеру до нього не висувала.

Також,на думку захисника, судом першої інстанції, за наявності кількох обставин, які пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням особи обвинуваченого, при призначенні ОСОБА_7 , безпідставно не було застосовано ст. 69 КК України.

У доповненнях до апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_7 просить вирішити питання повернення його співмешканці - ОСОБА_13 вилученого під час обшуку за адресою, де він разом з нею проживав, мобільного телефону Samsung Galaxy A10 (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ,ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який фактично належить останній. Обвинувачений зазначає, що ОСОБА_13 зверталась до Буринського районного суду Сумської області з заявою про повернення їй вказаного майна, у задоволенні якої ухвалою від 02 грудня 2021 року їй було необґрунтовано відмовлено.

Обвинувачений ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі зазначає лише про те, що він вину визнав у повному обсязі, збитки від кримінального правопорушення відшкодував потерпілій у повному обсязі, остання до нього претензій не має і повідомила суд, що при визначенні йому міри покарання покладається на розсуд суду.

При цьому, в апеляційній скарзі обвинувачений просить апеляційний суд більш детальніше розглянути його кримінальну справу і взяти до уваги його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, врахувати, що справа була розглянута за скороченою процедурою, а також звернути увагу на стан його здоров`я, на наявність у нього хронічного невиліковного захворювання, яке він отримав у місцях позбавлення волі та на висновок судово-психіатричної експертизи, який вказує на наявність у нього певних розладів в момент вживання препаратів терапії.

На думку апелянта, суд першої інстанції вищезазначені обставини до уваги не прийняв, а акцентував увагу лише на його колишніх судимостях, що стало підставою для призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке є не зовсім обґрунтованим та об`єктивним.

Згідно з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 , 08 лютого 2021 року, близько 18 години, діючи за попередньою змовою із обвинуваченим ОСОБА_7 , з метою скоєння розбійного нападу, прибули до господарства ОСОБА_14 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 , маючи непогашену судимість за скоєння розбійного нападу, діючи умисно та з корисливих мотивів, за попередньою змовою із ОСОБА_7 , незаконно проникли до середини будинку ОСОБА_14 . Перебуваючи всередині будинку потерпілої, ОСОБА_7 схопив ОСОБА_14 за комір та штовхнув, від чого остання не втрималась на ногах та впала на підлогу обличчям донизу, а ОСОБА_7 , не зупинившись на вчиненому, підійшов до потерпілої та коліном став тиснути їй на спину, не даючи таким чином піднятись із підлоги. Далі ОСОБА_7 схопив ОСОБА_14 за праву руку та став її заламувати за спину, після чого підняв її з підлоги та зав`язав руки спереду скотчем, намагаючись таким чином подолати опір зі сторони потерпілої. Зав`язавши ОСОБА_14 руки, ОСОБА_7 накинув на її обличчя рушник, який в подальшому обмотав скотчем, при цьому не переставав задавати питання щодо наявності в неї грошових коштів, а ОСОБА_8 в цей час, перекидав речі в кімнатах будинку та шукав грошові кошти. Після чого, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , розуміючи, що вчиняють особливо тяжкий злочин, за який передбачена кримінальна відповідальність, а також усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що ОСОБА_14 була зв`язана, шляхом вільного доступу відкрито для потерпілої, заволоділи грошовими коштами в сумі 1700 грн. та іншим належним їй майном, яким, в подальшому розпорядилися, на власний розсуд, чим заподіяли потерпілій матеріальну шкоду на суму 4332 грн. 30 коп.

Після цього, перебуваючи у будинку, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_14 та, з метою відшукання грошових коштів в одязі потерпілої, ножицями ззаду розрізав одяг останньої, після чого дії, з метою відшукання грошових коштів, продовжив ОСОБА_8 , який кухонним ножем почав спереду розрізати одяг ОСОБА_14 , при цьому наніс таким чином їй тілесне ушкодження у вигляді порізу на правій нозі нижче коліна, після чого штовхнув її на підлогу. Вже після цього ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покинули будинок ОСОБА_14 , залишивши останню лежати на підлозі.

В подальшому при обстеженні ОСОБА_14 , у останньої було виявлено тілесне ушкодження, яке по ступеню тяжкості кваліфікується як легке, що призвело до короткочасного розладу здоров`я більше 6 днів, але не більше 21 дня.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просили її задовольнити, крім того, ОСОБА_8 просив вирішити питання речових доказів, вважаючи, що суд вказане питання вирішив неправильно і незаконно, обвинуваченого ОСОБА_15 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану захисником ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_7 апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а обвинувачений ОСОБА_7 , додатково, також, просив вирішити питання речових доказів, прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційні скарги - без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З матеріалів даного провадження вбачається, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції, дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу(розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Що стосується призначеного обвинуваченим покарання, яке на думку апелянтів, внаслідок суворості, вважати достатнім та справедливим підстави відсутні, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції було враховано, що вчинене останніми кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.187 КК України, є умисним особливо тяжким злочином.

При цьому, судом було враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 не працює, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, є раніше неодноразово судимим, в тому числі за кримінальне правопорушення проти власності, а саме розбій, однак після відбування покарання на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив особливо тяжкий злочин щодо особи похилого віку, що свідчить про його схильність до вчинення тяжких злочинів проти власності, та його високу суспільну небезпеку.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд визнав його щире каяття, з врахуванням критичної оцінки останнього вчиненого ним злочину, а обставинами, що обтяжують покарання, відповідно дост.67 КК України, суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , то при призначенні останньому покарання, суд врахував те, що він працює, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше неодноразово судимий, після відбування покарання на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив особливо тяжкий злочин щодо особи похилого віку, що свідчить про його схильність до вчинення тяжких злочинів та його високу суспільну небезпеку.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав його з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, а обставинами, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував усі обставини, з якими Закон пов`язує саме призначення покарання та дійшов вірного висновку, з яким також погоджується і колегія суддів, що покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі буде необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і підстави для заміни такого покарання на більш м`яке, як просять апелянти у поданих апеляційних скаргах, у в даному конкретному випадку відсутні.

Крім того, колегія суддів зауважує, що остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_8 було вірно призначено на підставі ч.4 ст.70 КК України, у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла, шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком та покарання, призначеного вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року, яким останнього було засуджено за ч.2 ст.289, ч.1 ст.71, ст.72 КК України до 5 років одного місяця позбавлення волі.

При цьому, на спростовування доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , якою було подано апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо безпідставності незастосування вимог ст. 69 КК України при призначенні останньому покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст. ст.69 КК України встановлено, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винуватого, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винуватого.

Відповідно санкції ч. 3 ст. 187 КК України, напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу(розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло карається позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Як вбачається з поданої захисником ОСОБА_12 апеляційної скарги, в обґрунтування своїх доводів, остання зазначає про те, що суд недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, має позитивні характеристики за місцем роботи, бажає створити сім`ю з ОСОБА_13 , а також, що він під час досудового слідства та судового розгляду щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, всіляко сприяв встановленню істини по справі, вибачився перед потерпілою ОСОБА_14 і остання, в подальшому, претензій морального чи матеріального характеру до нього не висувала.

Однак, такі доводи захисника для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, колегія суддів вважає недостатніми, оскільки усі обставини, на які посилається апелянт були враховані судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України покарання у мінімальному розмірі, встановленому санкцією вказаної статті, а додаткових обставин, які залишились поза увагою суду та які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, апелянтом не наведено і таких обставин під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо призначення йому судом необ`єктивного покарання, то колегія суддів зауважує, що термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вважаючи призначене судом покарання суворим, обвинувачений ОСОБА_8 , фактично, не наводить додаткових обставин, за яких можливо було б дійшла висновку, що призначене йому покарання за своїм видом і розміром є явно несправедливим, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції було прийнято до уваги не лише колишні його судимості, а всі дані, що характеризують особу останнього, враховано пом`якшуючи та обтяжуючи його покарання обставини, як і вчинені останнім дії та їх небезпечність.

При цьому, посилання апелянта на те, що суд не звернув увагу на стан його здоров`я, на наявність хронічного невиліковного захворювання, яке він отримав у місцях позбавлення волі, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки у матеріалах даного кримінального провадження відсутні медичні висновки чи довідки на підтвердження того, що у зв`язку з зазначеними обставинами, а саме, за станом здоров`я, останній не може перебувати в умовах ізоляції від суспільства чи йому потрібно таке лікування, яке у таких умовах не може бути забезпечено.

Таким чином, колегією суддів не встановлено обставин, які залишились поза увагою суду першої інстанції та які б свідчили про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 несправедливого покарання, а тому, вирок суду і в цій частині є належним чином обґрунтованим та вмотивованим.

Що стосується доповнень обвинуваченого ОСОБА_7 до апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 та доводів обвинуваченого ОСОБА_8 , які останнім заявлено під час апеляційного перегляду, стосовно незаконного вирішення судом першої інстанції питання речових доказів, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приєднані до кримінальної справи речові докази після завершення дізнання або досудового слідства і передачі справи до суду, а також у разі передачі справи до іншого органу для подальшого проведення дізнання або досудового слідства передаються разом з кримінальною справою.

Не допускається передача до суду з кримінальною справою предметів, які не визнані у встановленому порядку речовими доказами.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні було вирішено судому порядку ст.100 КПК України.

Доповнюючи апеляційну скаргу захисника, обвинувачений ОСОБА_7 просив під апеляційного розгляду вирішити питання повернення його співмешканці - ОСОБА_13 вилученого під час обшуку за адресою, де він разом з нею проживав, мобільного телефону Samsung Galaxy A10, який фактично належить останній, про повернення якого вона зверталась до Буринського районного суду Сумської області у задоволенні якої було відмовлено.

Також, у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 окрім зазначеного телефону, просив повернути йому чоловічі ботинки, посилаючись на те, що суд прийняв рішення про їх знищення, а він на даний час ходить у капцях, і придбати взуття по сезону не має можливості ні сам, ні його рідні через скрутне матеріальне становище.

У свою чергу, обвинувачений ОСОБА_8 посилався на незаконність вирішення питання щодо автомобільних колес, які, на його думку, суд мав повернути їх законному володільцю, а не конфісковувати на користь держави, грошових коштів у сумі 300 грн., які мали бути повернуті потерпілій ОСОБА_14 як відшкодування шкоди, завданій останній їх протиправними діями та на безпідставність прийнятого рішення в частині знищення, як таких, що не представляють цінності, чоловічих ботинок, які він такими не вважає, та які мали бути повернуті йому, як їх володільцю.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів обвинувачених, колегією суддів встановлено, що ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судом першої інстанції було скасувано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2021 року, на майно, вилучене 18 лютого 2021 року в ході обшуку за місцем їх мешкання ОСОБА_7 обшуку автомобіля марки ВАЗ 2107 д.н.з НОМЕР_3 .

Також, скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2021 року, на майно, вилучене в ході огляду 09 лютого 2021 року домогосподарства потерпілої ОСОБА_14 .

При цьому, речові докази по справі, в тому числі, заднє ліве колесо фірми Goodyear типорозміру 175/65/R-14 у зборі з диском; заднє праве колесо фірми NORDMASTER типорозміру 175/70/R-13 у зборі з диском; переднє праве колесо фірми Rosava типорозміру 185/65/R-14 у зборі з диском; переднє ліве колесо фірми Premiorri типорозміру 175/65/R-14 у зборі з диском, мобільний телефон марки телефон Samsung Galaxy A10, які зберігалися у кімнаті для зберігання речових доказів ВПД №1 (м. Буринь) Конотопського РВП ГУНП в Сумській області та грошові кошти в сумі 300 грн. купюрами номіналом 200 грн. (ЕЮ 8915236) та 100 грн. (МЕ 9914086), які зберігаються в матеріалах кримінального провадження, конфісковано на користь держави.

Вважати, що у такий спосіб, судом першої інстанції було вирішено питання речових доказів невірно, у колегії суддів підстави відсутні.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов.

Доводи обвинувачених стосовно неповернення судом автомобільних колес, телефону та грошових коштів їх власникам є безпідставними з огляду на те, що в матеріалах даного кримінального провадження відсутні цивільні позови вказаних осіб щодо відшкодування їм завданої протиправними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 шкоди саме шляхом повернення вказаного майна.

Що стосується чоловічих ботинок, то як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції було вирішено питання щодо однієї пари чоловічого зимового взуття, яку було визнано речовим доказом, а кому саме з обвинувачених вона належала, колегією суддів встановлено не було, з врахуванням того, що про свою власність щодо зазначених ботинок заявляв як обвинувачений ОСОБА_8 , так і обвинувачений ОСОБА_7 .

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу і на те, що питання повернення вказаного майна може бути вирішено учасниками даного кримінального провадження у порядку цивільного судочинства під час виконання вказаного вироку.

Таким чином, ретельно перевіривши усі доводи апеляційних скарг, колегією суддів не встановлено обставин, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, ухваленого відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, під час його апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4