Справа № 298/525/23 Провадження № 1-кп/304/23/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000080 від 02 березня 2023 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, непрацюючого, одруженого (має на утриманні трьох малолітніх дітей), українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 332 КК України,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що працюючи перевізником на власному транспортному засобі марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter 316CDI», р/н НОМЕР_1 , отримав від ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , якому в умовах дії воєнного стану обмежено виїзд за межі України, пропозицію щодо його переправлення через Державний кордон України на пункті пропуску «Малий Березний» до Словацької Республіки. 01 березня 2023 року близько 09.40 год, попередньо посадивши ОСОБА_6 в якості пасажира до свого транспортного засобу, заїхав на автозаправну станцію «OKKO», що розташована у с. М.Березний по вул. Ублянській, де надав ОСОБА_6 вказівки та поради щодо перетину КПП без проведення митних процедур, згідно з якими останній повинен був вийти з автомобіля перед загороджувальним шлагбаумом міжнародного пункту пропуску «Малий Березний», попрямувати на перетин кордону у пішому порядку, не подаючи документи для оформлення митних процедур працівникам прикордонної служби, після чого дочекатись вказівки ОСОБА_4 та непомітно сісти до його автомобіля, який в цей же час прямував з пасажирами, що пройшли процедуру належного оформлення документів для виїзду за кордон, що ОСОБА_6 у подальшому і зробив, однак обвинувачений виїхати за межі пункту пропуску не встиг, оскільки був зупинений інспекторами прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 332 КК України.

Восьмого лютого 2024 року у м. Перечин між прокурором Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участю захисника адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог статті 472 КПК України, згідно з умовами якої обвинувачений визнає свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 332 КК України. Крім цього сторони дійшли згоди щодо покарання, яке має понести обвинувачений у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням, передбачених ст. 76 КК України обов`язків, а також визначили наслідки укладення, затвердження і невиконання зазначеної угоди.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 добровільність наміру щодо укладення угоди підтвердив та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості. Повідомив, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді та обвинувальному акті, беззастережно визнає свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаюється, готовий понести узгоджене покарання. Разом зі своїм захисником просили затвердити угоду про визнання винуватості, останній також просив визначити його підзахисному тривалість іспитового строку в один рік.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості підтримав, просив суд затвердити її, вказавши на відповідність угоди вимогам чинного законодавства, добровільність її укладення, належність кримінального правопорушення до числа тих, щодо яких законом передбачена можливість укладення угод про визнання винуватості, а також, що існують достатні фактичні дані для визнання обвинуваченим своєї винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яка підтверджується сукупністю зібраних під час досудового розслідування доказів. Крім того звертав увагу суду на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який позитивно характеризується за місцем проживання, є одружений та має на утриманні трьох малолітніх дітей, є учасником бойових дій та протягом 2022 року брав участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, що обтяжують таке, через що вважав за можливим застосування відносно обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням. Висловив позицію з приводу скасування арешту належного обвинуваченому транспортного засобу та повернення такого ОСОБА_4 , оскільки таке є спільним майном подружжя та єдиним засобом для утримання родини, а також вважав достатнім застосувати відносно обвинуваченого передбачені ч. 1 ст. 76 КК обов`язки.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, прийшов до такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні зокрема щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Ухвалюючи вирок на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених відповідно до ст. 94 КПК України, суд прийшов до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , передбачене ч. 1 ст. 332 КК України як сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України шляхом надання порад, вказівок та засобів. Узгоджене сторонами покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбаченим КК України.

Окрім цього зі змісту угоди видно, що при узгодженні сторонами покарання ОСОБА_4 було враховано і дотримано положення ст. 65, 68 КК України, а саме: сторони узгодили покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; при визначенні виду та меж покарання виходили із положень розділів X-ХІ Загальної частини КК України; врахували характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; взяли до уваги особу винного, характер та ступінь участі у вчиненні злочину; врахували поведінку після вчинення злочину; визначили обставини, що пом`якшують та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання, застосування відносно ОСОБА_4 позбавлення волі на вказаний в угоді строк з його звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 цього Кодексу.

При цьому суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, яке буде до нього застосовано.

Ухвалюючи цей вирок, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.04.2020 у справі № 344/2514/19, згідно з якою, зокрема, право обвинуваченого на визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення та укладення угоди про визнання винуватості передбачено діючим кримінальним процесуальним законом і може бути вільно використано ним відповідно до принципу диспозитивності.

Також встановив, що прокурор усвідомлює наслідки затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України.

Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що дана угода про визнання винуватості відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та відповідно може бути затверджена і на підставі цієї угоди може бути ухвалений вирок, оскільки її умови узгоджуються з вимогами вказаного Закону, не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін чи інших осіб, потерпілі у провадженні відсутні, укладення угоди було добровільним, наявні фактичні підстави для визнання винуватості. Також судом береться до уваги те, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є такими, що відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_4 , який є одруженим та має на утриманні трьох малолітніх дітей, у період з 14 травня по 04 листопада 2022 року брав участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії проти України, раніше не судимий, а також активне сприяння ним здійсненню досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування даного кримінального провадження та судового провадження не обирався, на даний час клопотань про обрання такого суду не подано, отже питання щодо нього судом не розглядається.

Вирішуючи долю речових доказів, суд виходить з такого.

Конвенцією, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як видно з обвинувального акту, інкримінований ОСОБА_4 злочин вчинено ним за допомогою автомобіля «Mercedes Benz» моделі «Sprinter 316CDI», р/н НОМЕР_1 , який з 27 грудня 2022 року (дата першої реєстрації в Україні 27.02.2013) належить йому на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Разом з цим, у судовому засіданні установлено, що ОСОБА_4 з 06 листопада 2012 року по теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином автомобіль марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter 316CDI», р/н НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , яке набуте під час шлюбу.

Водночас згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України під час ухвалення судового рішення суд повинен вирішити питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Проте матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту того, що ОСОБА_7 знала чи могла б знати про незаконне використання вказаного транспортного засобу її чоловіком, що було б підставою для конфіскації такого.

Питання заходів забезпечення кримінального провадження вирішуватиметься у порядку ст. 174 КПК України.

Процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні не має.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ч. 2 ст. 373, 374, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 08 лютого 2024 року між прокурором Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 332 КК України і призначити узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі статей 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази, а саме транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter 316 CDI», р/н НОМЕР_1 , що знаходиться на спеціальному майданчику відділення поліції № 2 Ужгородського районного управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , що передане до кімнати зберігання речових доказів відділення поліції № 2 Ужгородського районного управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області повернути ОСОБА_4 .

Заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2023 року у виді арешту майна скасувати.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1