Номер провадження: 11-кп/813/2501/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000729, внесеному до ЄРДР 07.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні клопотань захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу було відмовлено.

Клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено.

Продовжено ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 25.12.2023 року включно, з визначенням розміру застави у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 198480 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, так як ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення у разі обрання йому м`якого запобіжного заходу, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, на підставі ст. 183 КПК України суд вважав за необхідне визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що прокурором не доведено жодним чином ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України; були допитані свідки, які не підтвердили його причетності до скоєного злочину; клопотання прокурором було подано до суду з порушенням строків; було порушено його право на захист, оскільки було замінено захисника. Крім того, зазначає, що був офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, що підтверджує його міцні соціальні зв`язки.

Позиції учасників судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, розгляд справи вважав за можливе проводити у відсутності його захисника та прокурора.

Апеляційний суд, звертає увагу на положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів, вважає за можливе апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора та захисника повідомлених належним чином про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження № 0000729, внесеного до ЄРДР 07.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Доводи обвинуваченого, що відсутні докази його вини, оскільки свідки не підтвердили його причетності до скоєного злочину, колегія суддів визнає непереконливими, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про недоведеність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.

Окрім того, у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам причетності ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, погодився з доводами прокурора, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, на даний час не зникли та продовжують існувати.

Переглядаючи оскаржену ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання нею процесуальних обов`язків.

Посилання ОСОБА_6 на недоведеність необхідності застосування відносно нього найсуворішого запобіжного заходу та неможливості застосування біль м`яких заходів апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Як вбачається з обґрунтованих висновків суду, викладених в мотивувальній частині ухвали, в даному кримінальному провадженні продовжують існувати доведені прокурором ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, які на час розгляду клопотання не зменшилися, що унеможливлює запобігання цим ризикам.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку що ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду не зменшився, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, та за який передбачено покарання, строком до 8 років, тому приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винним, підвищують ризик переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того апеляційний суд переконаний, що у даному кримінальному провадженні беззаперечно продовжує існувати ризик того, що перебуваючи на свободі обвинувачений може продовжувати вчиняти нові злочини.

Існування вказаного ризику підтверджується і тим, що раніше ОСОБА_6 вже 7 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення, в тому числі, і злочинів проти власності. Проте, кожного разу після звільнення з установ виконання покарання, ОСОБА_6 належних висновків для себе не робив та продовжував вчиняти нові злочини.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_6 , що клопотання прокурором було подано до суду з порушенням строків передбачених КПК, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ч. 5 ст. 22 КПК України передбачено, що захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.

Відповідно до ч.4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

З оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання вбачається, що вирішення питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відбулось за участі захисника ОСОБА_8 , якого було залучено на підставі ухвали Приморського районного суду від 26.10.2023 року обвинуваченому на одну процесуальну дію з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області у судове засідання на 26.10.2023року, оскільки захисник ОСОБА_10 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_6 , повідомив про неможливість участі у вказаному судовому засіданні, так як він захворів.

Тож необґрунтованим є доводи апеляційної скарги стосовно порушення права обвинуваченого на захист, оскільки, як убачається зі змісту оскарженої ухвали, у судовому засіданні був присутній адвокат ОСОБА_8 , який відповідно до доручення Регіонального центру з надання безплатної вторинної правової допомоги, здійснювала захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 у судовому засіданні.

Посилання обвинуваченого на те , що він має постійне місце проживання, безумовно враховується апеляційним судом, однак ці обставини не є такими беззаперечно стримуючими факторами, які би спростували існування ризиків можливого вчинення обвинуваченим спроб ухилення від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження обвинуваченого ОСОБА_6 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого він постійно перебуває під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000729, внесеному до ЄРДР 07.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків у розгляді даного кримінального провадження, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4