Провадження № 1-в/635/409/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2024 року смт Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника ТВК 100 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання начальника державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 стосовно засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Джанкой, АР Крим, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, проживав до арешту: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засудженого: 25.04.1996 року Клайпедським окружним судом Литовської Республіки за ст. 146ч.1, 16ч.2-104, 148, 105 п. 8, 42 КК Литовської Республіки до смертної кари. На підставі ст. 24 КК Литовської Республіки заміна смертної кари на довічне ув`язнення. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.10.2002р. вирок Клайпедського окружного суду Литовської Республіки від 25.04.1996р. приведено у відповідність з діючим законодавством України, вважати засудженим: за ст. 185 ч.1, 357 ч.3, 187 ч.3, 115 ч.2 п. б, 15 ч. 2-115 ч.1, 70 КК України до довічного позбавлення волі,

про звільнення від відбування покарання в зв`язку із хворобою,

УСТАНОВИИВ:

до Харківського районного суду Харківської області надійшло подання начальника державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 стосовно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому адміністрація ВК просить суд засудженого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ч. 2 ст. 84 КК України звільнити від подальшого відбування покарання, призначеного відповідно до вироку від 25.04.1996 року Клайпедського окружного суду Литовської Республіки, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 09.10.2002р. у виді довічного позбавлення волі в зв`язку із захворюванням на тяжку хворобу.

Подання обґрунтовано тим, що згідно висновку лікарсько-консультативної комісії про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення від подальшого відбування покарання у засудженого ОСОБА_7 встановлено заключний діагноз: Хвороби нервової системи та органів чуття. Наслідки перенесеного ішемічного інсульту у басейні ВББ (2017 р) з вираженим тетрапарезом(глибокий лівобічний геміпарез) з розповсюдженими розладами чутливості, трофічними порушеннями. Розладами функцій тазових органів, вираженим акінетико-ригідним синдромом, тотальною афазією, мозково-атактичним синдромом. Дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІІ стадії.Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Ризик 4. Серцева недостатність І ступеню. НЗЛ: хронічний бронхіт, стадія загострення. Легенева недостатність І ступеню. Хронічний гепатит, стадія нестійкої ремісії. Хронічний панкреатит, загострення . Хронічний пієлонефрит ,стадія ремісії. Анемія легкого ступеню важкості. Післятромбофлебетичний синдром обох нижніх кінцівок, виразкова форма. Хронічна венозна недостатність праворуч ІІІ стадії, ліворуч V стадії.

Враховуючи вищевикладене і керуючись ст. ст. 154ч.5 КВК України, 537 ч.1п.6 КПК України, ст. 84ч.2 КК України 2001р., згідно яких, засуджений ОСОБА_7 вважається особою, яка після здійснення злочину та винесення вироку захворіла на тяжку хворобу, яка є перешкодою відбуванню покарання та входить до Переліку хвороб, передбачених наказом Міністерства юстиції та Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року, наказом «Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів № 1517/5/503 від 10.05.2017 року та наказу Міністерства юстиції України Міністерства охорони здоров`я України від 01 липня 2020 року №2256/5/1491 «Порядок організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», які є підставою для звільнення від подальшого покарання (пунктом VІІ.2 Переліку хвороб які є підставою для подання до суду матеріалів щодо звільнення засуджених від подальшого відбування покарання), а також враховуючи те, що повний курс обстеження та лікування хворий може отримати лише в закладах охорони здоров`я, то ОСОБА_7 може бути звільнений від подальшого відбуття строку покарання.

В судовому засіданні представник ТВК 100 лікар ОСОБА_4 повністю підтримала внесене подання та зазначила, що засуджений у вкрай тяжкому стані перебуває в реанімаційному відділення в КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР, тому подальше відбування покарання засудженим вбачається неможливим.

Прокурор не заперечував проти задоволення подання.

Вислухавши в судовому засіданні доводи учасників судового розгляду та перевіривши надані суду матеріали, суд приходить до таких висновків.

Засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 06.10.1994 року. З 03.07.2002 року знаходився в Харківському слідчому ізоляторі (№27) де характеризувався негативно, допускав порушення режиму тримання, до дисциплінарної відповідальності притягався 2 рази. Заохочень не мав. З 02.06.2004 року відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100). За час відбування покарання характеризується негативно, до дисциплінарної відповідальності притягався 10 разів. Персоналом установи не заохочувався. Спальне місце та при ліжкову тумбочку намагається утримувати у чистоті і порядку, намагається мати задовільний зовнішній вигляд. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки. У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктний. Соціально-корисні зв`язки не підтримує. На даний час засуджений на профілактичних обліках не перебуває.

Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії про медичний огляд засудженого відповідно до положень ст. ст. 154 ч.5 КВК України, 537 ч.1 п.6 КПК України, ст. 84 ч. 2 КК України 2001р., згідно яких, засуджений ОСОБА_7 вважається особою, яка після здійснення злочину та винесення вироку захворіла на тяжку хворобу, яка є перешкодою відбуванню покарання та входить до Переліку хвороб, передбачених наказом Міністерства юстиції та Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року, наказом «Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів № 1517/5/503 від 10.05.2017 року та наказу Міністерства юстиції України Міністерства охорони здоров`я України від 01 липня 2020 року №2256/5/1491 «Порядок організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», які є підставою для звільнення від подальшого покарання (пунктом VІІ.2 Переліку хвороб які є підставою для подання до суду матеріалів щодо звільнення засуджених від подальшого відбування покарання).

На підставі ч. 2 ст. 84 КК України особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Суд враховує всі дані про особу засудженого, який в місцях позбавлення волі перебуває більше 29 років і захворів на тяжку хворобу, характер якої свідчить про явну неможливість подальшого відбування покарання навіть у виді довічного позбавлення волі.

В даному випадку слід звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини. Так Суд нагадує, що стаття 3 Конвенції (995_004) категорично забороняє тортури та нелюдське або таке, що принижує людську гідність, поводження чи покарання, незважаючи на обставини та поведінку жертви (див., наприклад, рішення у справі Labita v. Italy [GC], N 26772/95 ( 980_009 ), п. 119, ECHR 2000-IV). Погане поводження має відповідати мінімальному рівню суворості в рамках статті 3. Оцінка цього мінімуму є відносною; залежить від всіх обставин справи, таких як тривалість лікування, фізичний та психічний вплив та у деяких випадках стать, вік та стан здоров`я жертви (див., серед інших, рішення у справі Ireland v. The United Kingdom, від 18 січня 1978 року, Series A N 25, с. 65, п. 162). Позбавлення свободи часто тягне за собою приниження людської гідності. Ще не було сказано, що затримання після звинувачення як таке зачіпає питання, викладені в статті 3 Конвенції (995_004). Також цю статтю не можна тлумачити як таку, що містить загальне зобов`язання звільняти особу за станом здоров`я чи доправляти її до цивільної лікарні для отримання специфічної медичної допомоги. Тим не менш, відповідно до цього положення держава має забезпечити особу умовами утримання, які б не порушували її людську гідність, щоб спосіб та метод виконання міри покарання не зумовлювали страждання або труднощі такої міри, які б перевищували неминучий рівень страждань в`язня та щоб з огляду на практичні вимоги ув`язнення його здоров`я та добробут були забезпечені (див. рішення у справі Kudta v. Poland [GC], N 30210/96, пп. 92 - 94, ECHR 2000-XI). Оцінюючи умови утримання, треба брати до уваги кумулятивний ефект цих умов, а також специфічні твердження заявника (див. рішення у справі Dougoz v. Greece, N 40907/98, ECHR 2001-II). Європейський суд з прав людини, в контексті дотримання статей 2-3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виокремлює три складові, які необхідно розглядати під час вирішення питання про можливість звільнення засудженого за хворобою: медичний стан в`язня; адекватність медичної допомоги, яка надається в умовах утримання; доцільність утримання з огляду на стан здоров`я заявника (зокрема, рішення від 28.03.2006 р. у справі «Мельник проти України»).

Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 50 КК України покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Встановлений стан здоров`я засудженого явно свідчить про той факт, що відповідно до умов, визначених у національному законодавстві, незважаючи на засудження до довічного позбавлення волі і того факту, що відповідно до положень ст. 84 КК України рішення про звільнення особи від подальшого відбування покарання віднесено на розсуд суду, в даному випадку, з урахуванням всіх обставин справи суд приходить до висновку, що необхідно для недопущення порушень ч. 3 ст. 50 КК України та положень ст. 3 Європейської конвенції з прав людини забезпечити принцип юридичної визначеності для того, щоб засуджений, яких відповідно до умов національного законодавства та наданих суду доказів може отримати право на звільнення від відбування покарання у зв`язку із захворюванням на іншу тяжку хворобу, яка фактично може перетворити умови відбування покарання в такі, що завдають невиправданих страждань, схожих із катуванням, мав можливість отримати таку можливість. Слід звернути увагу на висновки, викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини в Справі «Ошурко проти України» (Заява № 33108/05), в якому зазначено, наступне: «98. Суд наголошує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, важливо, щоб умови, за яких відповідно до національного законодавства та/або міжнародного права здійснюється позбавлення свободи, були чітко сформульовані і щоб застосування цього закону було передбачуваним в тій мірі, щоб він відповідав критерію «законності», передбаченому Конвенцією, що вимагає, щоб все законодавство було сформульовано з достатньою чіткістю для запобігання будь-якого ризику свавілля та надання можливості особі - при потребі за допомогою одержання відповідної консультації - передбачити достатньою за даними обставинами мірою наслідки, до яких може призвести дана дія (див. рішення у справах «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. United Kingtom), від 23 вересня 1998 року, пункт 54, Recueil 1998-VII, Барановський (Baranowski), вищевказане, пункти 50-52, та «Жечіус проти Литви» (Jecius c. Lituanie), № 34578/97, пункт 56, CEDH 2000-IX).

100. Стосовно звільнення від подальшого відбування покарання, то відповідно до українського законодавства такий стан здоров`я заявника, який було констатовано експертами, дозволяв йому скористатись цією можливістю. Хоча ця можливість залежала від розсуду національних судів, її було надано і заявник мав право бути звільненим. Той факт, що обвинувальний вирок залишався чинним і що звільнення від подальшого відбування покарання могло бути скасовано у разі покращення стану здоров`я заявника, жодним чином не впливає на наявність цього права.»

Враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що національним законодавством передбачена можливість звільнення від подальшого відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі на підставі ч. 2 ст. 84 КК України. В даній справі з урахуванням всіх обставин суд встановив, що стан здоров`я засудженого свідчить про наявність надмірних страждань при відбуванні покарання, що суперечить положенням ч. 3 ст. 50 КК України. Тому, за таких обставин суд вважає, що засуджений ОСОБА_7 має право на звільнення від відбування покарання і повинен його реально отримати, тому суд задовольняє внесене до суду подання.

Керуючись ст. ст. 537,539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

подання начальника державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 задовольнити.

Засудженого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ч. 2 ст. 84 КК України звільнити від подальшого відбування покарання, призначеного відповідно до вироку від 25.04.1996 року Клайпедського окружного суду Литовської Республіки, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 09.10.2002р. у виді довічного позбавлення волі в зв`язку із захворюванням на тяжку хворобу.

На ухвалу може бути подана апеляція протягом 7 днів з моменту проголошення ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1