провадження № 1-кп/243/251/2024
справа № 236/4216/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року

Колегія суддів Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

cуддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у системі EasyCon на підставі наказу № 29 про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року та під час трансляції, з приміщення державної установи "Вінницька установа виконання покарань № 1", кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000480 від 15 липня 2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дергачі, Харківської області, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних порушень, передбачених ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 5, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.15, п. 1, 5, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

На адресу суду від прокурора надійшло клопотання, в якому він просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.15, п.1, 5, 13 ч. 2 ст.115, ч. 1 ст.263 КК України, санкцією яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі та на теперішній час продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені п. п. 1, 3 ст. 177 КПК України, відповідно до яких було обрано цей запобіжний захід.

В своєму клопотанні прокурор зазначив, що необхідність продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обумовлена ризиками, передбаченими ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Прокурор в судовому засіданні просив задовольнити своє клопотання, зазначив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, окрім тримання під вартою, не може запобігти зазначеним вище ризикам, тому необхідність продовження стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованою.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти продовження відносно підзахисного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, звернувся до суду з клопотанням про заміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на менш суворий, а саме, на цілодобовий домашній арешт. В обгрунтування клопотання зазначає, що на даний час ОСОБА_5 має постійне місце проживання, а саме в передмісті м. Житомир, за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору оренди, укладеного його дружиною ОСОБА_8 , з правом проживання чоловіка ОСОБА_5 . Крім того добровольче військове формування «Українська Добровольча Армія» готова прийняти ОСОБА_5 до своїх лав як добровольця( зважаючи на вік 60 років і неможливістю призову до лав ЗСУ по мобілізації чи за контрактом). Враховуючи те, що ОСОБА_5 ,, має постійне місце проживання, ту обставину, що всі докази слідством вже зібрані, розгляд даного провадження триває, що дає підстави вважати, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу зменшилися, захист звертає увагу, що подальше тримання обвинуваченого під вартою в якості запобіжного заходу не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_5 . Крім того, прокурором не наведено нових достатньо обґрунтованих ризиків та не доведено, що зазначені раніше ризики, зокрема щодо можливого незаконного впливу на свідків та потерпілих, явку для допиту в суді яких сторона обвинувачення протягом тривалого часу забезпечити не спроможна, про що повідомляв прокурор, - продовжують існувати, та які в свою чергу давали б підстави для продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора та підтримав доводи свого захисника, просив змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід на нецілодобовий домашній арешт.

Потерпілі у судове засідання не з`явилися, у відповідності до наявних можливостей повідомлені на сайті судової влади про час та місце судового засідання.

Заслухавши сторони кримінального провадження та дослідивши матеріали клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегією суддів встановлено такі обставини та відповідні їм докази.

В судовому засіданні встановлено, що 15 липня 2018 року було внесено відомості до ЄРДР за №0000480 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

15 липня 2018 року о 14 год. 00 хв. ОСОБА_9 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

З цією самою датою о 15 год. 30 хв. ОСОБА_9 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

17 липня 2018 року слідчим суддею Краснолиманського міського суду Донецької області був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п.п. 1,5 ч.2 ст. 115 КК України.

Постановою першого заступника керівника Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_6 від 13 жовтня 2018 року кримінальні провадження № 0000480 від 15 липня 2018 року за ч.2 ст.15, п.п.1,5 ч.2 ст.115 КК України та № 0000481 від 15 липня 2018 року за ч.1 ст.263 КК України об`єднані в одне провадження.

06 грудня 2018 року ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької обвинуваченому ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, в подальшому судом було постановлено обвинувальний вирок, однак кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався, в останнє продовжено по 11 лютого 2024 року.

Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ратифікований Українською РСР 19 жовтня 1973 року), утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом, але звільнення може здійснюватися в залежності від надання гарантій явки в суд.

При розгляді клопотань учасників процесу, колегія суддів враховує вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме:

тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Відповідно до положень п. 39 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хайредінов проти України» від 14 жовтня 2010 року, остаточне 14 січня 2011 року, існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (Vlasov v. Russia), № 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, саме ця обставина може підвищувати ризик переховуватись обвинуваченого від суду настільки, що інші запобіжні заходи, ніж тримання під вартою не зможуть запобігати такому ризику і саме цим раніше керувався суд при вирішенні питання щодо доцільності тримання обвинуваченого під вартою.

Разом з тим, згідно із рішенням ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії», ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати на те, що вона маловірогідна.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови» ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення ЄСПЛ у справі «Ноймайстер проти Австрії»).

Однак, необхідно враховувати, що тривалість проведення досудового розслідування та судового слідства поступово зменшує наявні ризики і таке зменшення може бути настільки суттєвим, що для їх запобіганню може бути застосовані інші більш м`які запобіжні заходи, а кожний факт продовження тримання особи під вартою потребує детального дослідження існуючих ризиків у сукупності із урахуванням тривалості їх застосування в поєднанні з іншими факторами.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) виконає відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного/обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного, обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в цьому випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Також, колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 може незаконно впливати на потерпілих та свідків, тому є виправдані ризики та вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни в подальшому раніше наданих ними показань, оскільки після заміни судді судовий розгляд даного крмінального провадження вирішено розпочати спочатку.

В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Колегія суддів також враховує практику ЄСПЛ, згідно якої « Розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи та поведінка заявника і відповідних органів державної влади, які розглядають справу …», а також « …що саме національні суди повинні організовувати провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним…» (див. пункти 90 та 93).

Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів зазначає, що продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого ОСОБА_9 даний запобіжний захід був застосований з 15 липня 2018 року, тобто обвинувачений перебуває під вартою понад 5 років. У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспівмірним меті заходу.

При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання його під вартою більше п`яти років. Таким чином, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Крім того, колегія суддів вважає, що значна тривалість судового розгляду за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_9 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

З огляду на зазначене, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, колегія суддів враховує, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Таким чином, незважаючи на те, що прокурором в судовому засіданні доведено наявність ризиків, а саме: з метою ухилення від покарання за вчинений злочин, може переховуватися від суду, та незаконно впливати на потерпілих та свідків, колегія суддів вважає що існує можливість запобігання ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В даному випадку ризик переховування обвинуваченого від суду поряд із наявністю місця проживання, соціальних зв`язків, хоча і існує, однак є малоймовірним.

Це стосується і ризику можливості з боку обвинуваченого впливати на потерпілих та свідків сторони обвинувачення.

Крім того, судовою колегією враховується, що розгляд кримінального провадження знаходиться на стадії судового розгляду, але кримінальне провадження вже тривалий час перебуває на розгляді.

Враховуючи зазначені вище обставини, практику ЄСПЛ, відповідно до якої з плином часу та при тривалому розгляді провадження зменшуються наявні ризики, колегія суддів дійшла переконання, що належна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена запобіжним заходом у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого обов`язків за ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем мешкання з носінням електронного засобу контролю забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 та в повній мірі буде відповідати загальним засадам кримінального провадження та національному законодавству України, зокрема практиці ЄСПЛ.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу прокурором не доведено обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, стосовно недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, у зв`язку із чим, з урахуванням положень ч. 4 ст. 194 КПК України, колегія суддів вважає за можливе застосувати більш м`який запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 ніж той, який зазначений у клопотанні, а саме продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 цієї статті.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту щодо заявленого клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового арешту обвинуваченому знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому у його слід задовольнити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 202, 331, 372 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дергачі, Харківської області, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Цілодобовий домашній арешт виконується за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного на підставі договору оренди від 28 січня 2024 року.

Зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, а також покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

цілодобово не залишати місце свого фактичного проживання;

прибувати за кожною вимогою до суду;

повідомляти суд про зміну свого місця мешкання (проживання);

здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

носити електронний засіб контролю;

утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими по даному кримінальному провадженню.

Строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту становить з 06 лютого 2024 року по 05 квітня 2024 року включно.

У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього вищевказаних обов`язків до нього буде застосовано більш суворий запобіжний захід.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання обвинуваченого під вартою.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Копію ухвали направити до Головного управління Національної поліції в Житомирській області для виконання та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_5 умов запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвалу складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст ухвали проголошений 06 лютого 2024 року, о 16 год. 30 хв..

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3