12 грудня 2023 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого повну середню освіту, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , маючого звання солдата, перебуваючого на посаді радіотелефоніста 11 підрозділу військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -
Відповідно до ухвали судді від 31.10.2023 у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання на 07.11.2023.
В кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 відповідно до ухвали суду від 07.11.2023 було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 05.01.2024.
В судовому засіданням захисник 12.12.2023 надала клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
В обґрунтування клопотання зазначено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор перестали існувати. Вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Після сливу певного проміжку часу під час судового розгляду, навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризики, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 своє клопотання підтримала та просила його задовольнити. Додатково зазначила, що ОСОБА_5 визнає свою винуватість. Також в судових засіданнях були допитані як потерпіла ОСОБА_4 та свідки. Стороною захисту раніше надавалися докази, зокрема і письмові, на підтвердження того, що ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання, де він може перебувати під домашнім арештом. Щодо цих обставин є можливість допитати в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Додатково було надано письмову згоду співвласника квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на цілодобове перебування в ній ОСОБА_5 , де проживає його батько.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання його захисника та просив його задовольнити, запевнив, що немає наміру переховуватися від суду та зобов`язується виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти клопотання захисту. Зазначив, що кримінальне провадження знаходиться саме на стадії дослідження обставин та перевірки їх доказами. Ризики, які визначені п.п. 1 та 5 ст. 177 КПК України збереглися. Вважає, що застосування менш суворого запобіжного заходу, зокрема і у вигляді цілодобового арешту, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту, вказала на те, що не хотіла б щоб обвинувачений намагався з нею спілкуватися.
В судовому засіданні від 12.02.2023, в порядку ч. 4 ст. 193 КПК України, були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Так, свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона доводиться ОСОБА_5 бабою. Може його характеризувати тільки з позитивного боку. Вказала на те, що квартира за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 належить його матері, яка також погоджується на проживання сина в ній. Наразі свідок здійснює догляд за квартирою та може також надавати допомогу онукові в її утриманні.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є батьком обвинуваченого. Вказав на те, що він з матір`ю обвинуваченого розлучені. Він наразі проживає за адресою: АДРЕСА_2 та не заперечує щоб його син проживав разом з ним. Вважає, що його син оступився, оскільки ще дуже молодий.
Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, прийнявши до уваги свідчення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали надані сторонами кримінального провадження в межах розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, приходить до наступних висновків.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження відповідно до ухвали суду від 07.11.2023 відносно обвинуваченого ОСОБА_5 було продовжено строк дії застосованого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою до 05.01.2024.
Строк тримання під вартою ОСОБА_5 не закінчується, однак стороною захисту в інтересах обвинуваченого, в порядку ч. 5 ст. 201 КПК України, ініційовано питання про зміну запобіжного заходу, оскільки судове слідство по даному провадженню не закінчено та потребує значного часу для його розгляду, а останній тривалий час перебуває під дією найсуворішого заходу забезпечення кримінального провадження.
Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
При вирішенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Частиною 5 ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 в даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 років до 8 років.
Затриманим ОСОБА_5 був 12.09.2023, від слідства не ухилявся, надав визнавальні свідчення.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 не одружений, малолітні та неповнолітні діти, або інші особи на його утриманні не перебувають, не працевлаштований, раніше не судимий, проходив військову службу за мобілізацією, у АДРЕСА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою квартира належить матері обвинуваченого, яка надала згоду на те, щоб її син перебував в цьому помешканні.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, внаслідок злочину завдано матеріальної шкоди потерпілій.
Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов нею не заявлено, речі їй повернуті в належному стані.
Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою.
За матеріалами провадження обвинувачений має зареєстроване місце проживання в м. Запоріжжі, проходив військову службу, за останньою характеристикою з місця служби надані позитивні рекомендації. На час розгляду кримінального провадження не знаходить свого підтвердження можливість та наміри щодо перетину обвинуваченим лінії розмежування для переховування від суду.
Додатково, стороною обвинувачення звертала увага на те, що обвинуваченому достеменно відоме перебування більшості свідків за даним кримінальним провадженням, але на час розгляду клопотання сторони захисту судом були допитані всі свідки, яких вважав за необхідне допитати прокурор.
Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом, але за наявності чітких ознак, що цього вимагає справжній суспільний інтерес, який не зважаючи на наявність презумпції невинуватості переважає інтереси забезпечення права на свободу.
З вказаного слідує, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає вимогам КПК України, але й постановлено з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Як слідує з рішення ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі» від 19 грудня 2006 року наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
У п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року наголошено, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також у вищевказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення.
По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).
При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).
В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.
Так, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Враховуючи вищенаведене зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам, а тому клопотання захисника є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, …має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи «Wemhoff v. Germany», рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; «Yagci and Sargin v. Turkey», рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).
В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що обвинуваченому можливо змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Даний запобіжний захід, на думку суду, буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків по кримінальному провадженню.
Як визначено в ст.181, ч. 3 ст.196 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Застосування такого виду запобіжного заходу як цілодобовий домашній арешт без використанням електронного засобу контролю, на думку суду, на теперішній час може запобігти таким ризикам, як переховуванню обвинуваченого від суду, а також вчиненню ним інших злочинів.
В ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту зазначається точна адреса житла, яке підозрюваному, обвинуваченому забороняється залишати.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що клопотання захисника обвинуваченого про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт підлягає задоволенню.
Згідно ч.5 ст.202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 181, 183, 193-196, 200-203, 322, 331, 333, 369-372, 376, 395 КПК України, суд,-
У судове засідання викликати сторони кримінального провадження.
Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2023 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосуванням електронних засобів контролю строком на два місяці, тобто до 12 лютого 2024 року.
Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:
-прибувати на виклики прокурора та суду за першою вимогою;
-не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду цілодобово;
-повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
-утримуватись від спілкування з потерпілою у даному кримінальному провадженні.
Негайно в залі суду звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та невідкладно доставити його до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Строк дії ухвали суду про перебування обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під цілодобовим домашнім арештом без застосуванням електронного засобу контролю визначити два місяці, тобто до 12 лютого 2024 року.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу внутрішніх справ, який здійснює кримінальне провадження - відділ поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, який повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосуванням електронних засобів контролю, про що повідомити суд.
Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 15.12.2023 о 10.00 год..

Суддя: ОСОБА_1 .