Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/792/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2023 року, якою обвинуваченому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Олександрія Кіровоградської області, громадянину України, що не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 12.40 год. 14 листопада 2023 року по 12.40 год. 12 січня 2024 року включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0001202 від 02 травня 2017 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України.

Під час судового засідання у вказаному кримінальному провадженні процесуальний прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що карається позбавленням волі на строк до 15 років або довічним позбавленням волі, ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання ОСОБА_7 даного запобіжного заходу, не зникли.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Рішення суду мотивовано, тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який карається позбавленням волі на строк до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, хоча раніше не судимий, під час судового провадження порушив вимоги застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту в частині заборони залишати постійне місце проживання, крім того ОСОБА_7 не працевлаштований, джерел доходів не має, не одружений, утриманці відсутні, що вказує на відсутність достатньо міцних соціальних зв`язків, а тому, з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності, існують реальні ризики того, що перебуваючи на волі обвинувачений може знову переховуватися від суду та без перешкод залишити своє місце проживання, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також незаконно впливати на потерпілу та свідків, які наразі не допитані.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою у виді домашнього арешту за місцем його проживання, а саме

АДРЕСА_2 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що він має постійне місце проживання та офіційне місце реєстрації, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання.

Заявлені стороною обвинувачення ризики не підтвердженні належними доказами.

Він повністю визнає вину, підтверджує свої показання, які він надавав в ході досудового розслідування, повністю відшкодував витрати на поховання.

Активно допомагав слідству у з`ясуванні всіх обставин справи, що підтверджується протоколом допиту його та слідчим експериментом.

Вчинив злочин у стані сильного душевного хвилювання внаслідок противоправної поведінки потерпілого, який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння висловлювався негативно з приводу його колишньої дружини.

На думку апелянта він вчинив злочин з перевищенням меж необхідної оборони, оскільки потерпілий переліз до нього на подвір`я та кинувся з ножем.

Разом з тим, апелянт зазначає про те, що при призначенні йому покарання до нього можуть бути застосовані вимоги. 72 КК України («Закон Савченко»).

Дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні вбивства, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненого з особливою жорстокістю, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому п.4 ч.2 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

Мешканець м. Олександрія Кіровоградської області ОСОБА_7 , з 01.03.1998 перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від їх спільного шлюбу народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У вересні 2004 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стали проживати окремо, в домоволодінні АДРЕСА_2 , поділеному на дві половини.

01.05.2017 близько 16 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходився на подвір`ї власного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час ОСОБА_7 на подвір`ї домоволодіння, належному ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , побачив її чоловіка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_7 запитав у ОСОБА_10 , чи вдома знаходиться його син - ОСОБА_11 , на що ОСОБА_10 не дав чіткої відповіді.

ОСОБА_7 вважав, що ОСОБА_10 по відношенню до нього веде себе зухвало та агресивно, на ґрунті чого між ними виникла сварка. Під час сварки, ОСОБА_10 віддвинув дерев`яну огорожу, яка розділяла домоволодіння ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та перейшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 .

Знаходячись на території домоволодіння ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 тримаючи в руках ніж, підбіг до ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 будучи обурений поведінкою ОСОБА_10 , з мотивів особистої неприязні, вирішив позбавити життя ОСОБА_10 .

Знаряддям вчинення злочину ОСОБА_7 обрав ніж, який знаходився в руках ОСОБА_10 . Виконуючи свій злочинний намір, та проявляючи агресію ОСОБА_7 знаходячись обличчям до потерпілого ОСОБА_10 , вихопив з рук останнього ніж та тримаючи ніж за рукоятку у правій руці, з великою силою наніс чисельні удари клинком ножа в область шиї потерпілого. Від заподіяних ударів ОСОБА_10 впав на землю. Після чого ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, направлених на позбавлення життя ОСОБА_10 , а також те що своїми діями завдає потерпілому особливих страждань, нестерпимого болю, проявляючи особливу жорстокість, знаходячись обличчям до потерпілого, тримаючи ніж за рукоятку правою рукою, продовжив наносити чисельні удари лезом ножа в область грудної клітини потерпілому ОСОБА_10 .

Після того, як потерпілий ОСОБА_10 припинив подавати ознаки життя, ОСОБА_7 з метою приховування слідів вчиненого злочину, та трупу потерпілого, перетягнув тіло ОСОБА_10 , до домоволодіння ОСОБА_8 , прикривши труп останнього щитом та листям.

В подальшому ОСОБА_7 вирішив сховати труп ОСОБА_10 в іншому місці. З цією метою ОСОБА_7 в ніч на 02.05.2017, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, прийшов до місця знаходження трупу ОСОБА_10 , шляхом волочіння тримаючи труп ОСОБА_10 за руки, відтягнув останнього до автомобіля Ауді А6 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , поклав тіло ОСОБА_10 до багажнику вказаного автомобіля, прикривши тіло останнього поліетиленом та ковдрою. Після чого керуючи власним автомобілем Ауді А6 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , відвіз труп ОСОБА_10 до зони зелених насаджень вздовж вулиці Героїв Сталінграда м. Олександрія Кіровоградської області. Прибувши до зазначеного місця, ОСОБА_7 за допомогою заздалегідь приготовленої та привезеної з собою лопати викопав яму, де залишив труп ОСОБА_10 , прикидавши його землею.

Після чого ОСОБА_7 на автомобілі повернувся за місцем свого проживання.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 163 від 02.06.2017, внаслідок нанесених ОСОБА_7 ножових поранень, потерпілому ОСОБА_10 , були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені, пристінкової плеври, першого ребра зліва, з формуванням ран в ділянках по середньо-ключичній лінії зліва на рівні першого міжребер`я, по лівій біля хребцевій лінії на рівні 7 грудного хребця та в проекції нижнього кута правої лопатки; чисельних колото-різаних ран по задній поверхні шиї в усіх третинах та на рівні 1-го та 2-го грудних хребців, по поверхні шиї у середній третині з пошкодженням сонної артерії, на лівому плечі по зовнішній поверхні у верхній третині, в проекції зовнішнього та внутрішнього кута лівої лопатки в кількості 2-х, різаної рани по передній поверхні шиї справа у середній третині, крововтрати понад 700 мл., саден: на кінчику носу, на правому та на лівому коліні та на правому плечі. Тілесні ушкодження у вигляді ран утворились внаслідок дії предмету(ів) з ознаками колючо-ріжучого, окрім рани № 2, яка утворилась в наслідок дії предмету з ознаками ріжучого. Тілесні ушкодження у вигляді саден утворились внаслідок дії предмету(ів) з ознаками твердого тупого. Тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені (рани № 1, 6, 7), колото-різане пошкодження шиї з пошкодженням сонної артерії (рана № 8) класифікуються як тілесні ушкодження тяжкого ступеню оскільки є небезпечними для життя в момент спричинення. Тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран № 2,3,4,5,9,10,11,12,13,14,15,16,17,18,19,20,21 та саден класифікуються як тілесні ушкодження легкого ступеню. Виявлені тілесні ушкодження мають ознаки прижиттєвого спричинення та були спричинені приблизно за 3 години до моменту смерті. Тілесні ушкодження у вигляді саден утворились внаслідок мінімум 4-х травматичних дій, рани утворились внаслідок 24 травматичних дій, де рани № 9,10,11, утворились внаслідок 2 травматичних дій кожна.

Смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок геморагічного шоку, який розвинувся в результаті гострої крововтрати, як результат проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені та пошкодженням сонної артерії.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України свідчать, зокрема: показання свідків ОСОБА_8 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , протоколами огляду місця події від 02.05.2017 року та від 03.05.2017 року, протоколом огляду трупа від 03.05.2017 року, рапортом о/у ВКП від 03.05.2017 року; висновки експертів, протокол слідчого експерименту та іншими доказами. Окрім цього, обставини, зазначені у повідомлення про підозру, частково визнаються самим ОСОБА_7 .

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 , про наявність стану необхідної оборони необхідно зазначити наступне.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Яв встановлено в ході досудового розслідування між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виникла сварка в ході якої ОСОБА_10 відвинув дерев`яну огорожу, яка розділяла домоволодіння ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та перейшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 .

Знаходячись на території домоволодіння ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 тримаючи в руках ніж, підбіг до ОСОБА_7 .

В цей момент у ОСОБА_7 виник стан необхідної оборони.

Однак, ОСОБА_7 знаходячись обличчям до потерпілого ОСОБА_10 , вихопив ніж з руки ОСОБА_10 .

Тобто після того, як ОСОБА_7 вихопив ніж у нього завершився стан необхідної оборони, оскільки ОСОБА_10 вже не представляв загрози його життю, здоров`ю та майну.

В той же час після цього ОСОБА_7 мав можливість викинути ножа та викликати працівників поліції.

Однак ОСОБА_7 цього не зробив, натомість тримаючи ніж за рукоятку у правій руці, з великою силою наніс чисельні удари клинком ножа в область шиї потерпілого. Від заподіяних ударів ОСОБА_10 впав на землю.

Отже, знаходячись на землі ОСОБА_10 вже не представляв жодної загрози для ОСОБА_7 та потребував медичної допомоги.

Однак, ОСОБА_7 продовжив наносити чисельні удари лезом ножа в область грудної клітини потерпілому ОСОБА_10 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 163 від 02.06.2017, внаслідок нанесених ОСОБА_7 ножових поранень, потерпілому ОСОБА_10 , були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені, пристінкової плеври, першого ребра зліва, з формуванням ран в ділянках по середньо-ключичній лінії зліва на рівні першого міжребер`я, по лівій біля хребцевій лінії на рівні 7 грудного хребця та в проекції нижнього кута правої лопатки; чисельних колото-різаних ран по задній поверхні шиї в усіх третинах та на рівні 1-го та 2-го грудних хребців, по поверхні шиї у середній третині з пошкодженням сонної артерії, на лівому плечі по зовнішній поверхні у верхній третині, в проекції зовнішнього та внутрішнього кута лівої лопатки в кількості 2-х, різаної рани по передній поверхні шиї справа у середній третині, крововтрати понад 700 мл., саден: на кінчику носу, на правому та на лівому коліні та на правому плечі. Тілесні ушкодження у вигляді ран утворились внаслідок дії предмету(ів) з ознаками колючо-ріжучого, окрім рани № 2, яка утворилась в наслідок дії предмету з ознаками ріжучого. Тілесні ушкодження у вигляді саден утворились внаслідок дії предмету(ів) з ознаками твердого тупого. Тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені (рани № 1, 6, 7), колото-різане пошкодження шиї з пошкодженням сонної артерії (рана № 8) класифікуються як тілесні ушкодження тяжкого ступеню оскільки є небезпечними для життя в момент спричинення. Тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран № 2,3,4,5,9,10,11,12,13,14,15,16,17,18,19,20,21 та саден класифікуються як тілесні ушкодження легкого ступеню. Виявлені тілесні ушкодження мають ознаки прижиттєвого спричинення та були спричинені приблизно за 3 години до моменту смерті. Тілесні ушкодження у вигляді саден утворились внаслідок мінімум 4-х травматичних дій, рани утворились внаслідок 24 травматичних дій, де рани № 9,10,11, утворились внаслідок 2 травматичних дій кожна.

Смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок геморагічного шоку, який розвинувся в результаті гострої крововтрати, як результат проникаючих колото-різаних ушкоджень грудної клітини з пошкодженням правої та лівої легені та пошкодженням сонної артерії.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

В даному випадку ОСОБА_7 наніс чисельні удари клинком ножа в шию потерпілого, який не становив для нього загрози та навіть після того, як потерпілий впав на землю ОСОБА_7 продовжував наносити потерпілому удари ножем.

Тобто ОСОБА_7 чітко усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав настання наслідків саме у виді смерті потерпілого та бажав їх настання.

Про це також свідчить те, що ОСОБА_7 наносив тілесні ушкодження потерпілому доки він не припинив подавати ознаки життя, хоча мав можливість відмовитись від своїх дій в будь-який час, надати потерпілому медичну допомогу, а також мав можливість взагалі не наносити множинні удари ножем в життєво важливі органи.

Доводи апеляції про те, що ОСОБА_10 ображав колишню дружину ОСОБА_7 не можуть бути враховані, оскільки не дає останньому право вбивати потерпілого.

В той же час, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 відбулась сварка, у ході якої

ОСОБА_7 міг спровокувати ОСОБА_10 для того, щоб він відвинув дерев`яну огорожу та тримаючи в руках ніж, підбіг до ОСОБА_7 .

Разом з тим про зміст умислу саме на вбивство свідчить те, що ОСОБА_7 вжив усіх дій з метою приховування слідів вчиненого злочину направленні на сховання трупу потерпілого.

З огляду на викладене колегія суддів залишає без задоволення доводи ОСОБА_7 про наявність стану необхідної самооборони, оскілки ці обставини повинні бути перевірені в ході розгляду справи по суті.

В той же час висновки, колегії суддів під час розгляду матеріалів клопотання про продовження дії запобіжного заходу не мають жодного преюдиційного значення над висновками суду під час розгляду матеріалів кримінального провадження по-суті, а лише свідчить про перевірку обґрунтованості тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів залишає без розгляду доводи ОСОБА_7 про застосування до нього ОСОБА_15 , оскільки суд призначає покарання за наслідками розгляду кримінального провадження по-суті. В той же час санкція п.4 ч.2 ст.115 КК України передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_16 на особисту свободу.

Доводи ОСОБА_7 про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч.2 ст.115 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, оскільки за їх вчинення передбачено покарання у вигляді позбавлення довічного позбавлення волі.

Тобто, суддею районного суду належним чином враховано тяжкість покарання, що інкримінується ОСОБА_7 а також покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні. Врахував, що ОСОБА_7 не має обставин, які пом`якшують його покарання.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на потерпілого свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 знає потерпілого та свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Доводи про відсутність ризику вчинення нових кримінальних правопорушень, колегією суддів не можуть бути враховано, оскільки, як вбачається з матеріалів справи причиною вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є неможливість вирішувати конфлікти мирним шляхом.

Також не можуть бути задоволені доводи про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ОСОБА_7 перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом був зупинений працівниками прикордонної служби в с. Стрілкове.

Отже, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

При цьому вказана можливість є наявною та встановлена в ході досудового розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, тобто суспільно-корисною діяльністю не займається, характеризується посередньо, не одружений, що свідчить про втрату соціальних зв`язків з іншими членами суспільства, крім своєї сім`ї.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Що стосується доводів апеляції про те, що ОСОБА_7 повністю визнає свою вину, як підставу для зміни запобіжного заходу, необхідно зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення намагався приховати сліди вчиненого злочину.

Також з матеріалів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_7 не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, а навпаки стверджує про неправильну кваліфікацію його дій, перебування у стані неосудності, а також, що він є взагалі потерпілим від дій потерпілого.

Більш того, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом був зупинений працівниками прикордонної служби в с. Стрілкове.

Таким чином, колегія суддів залишає без задоволення доводи ОСОБА_7 про те, що він визнає свою вину, як такі, що жодним чином не забезпечують виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та надані з метою зміни запобіжного заходу, для повторної можливості уникнення суду, шляхом переховування, в тому числі повторного перетину території України.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

Крім того при обранні первинного запобіжного заходу судом було визначено розмір застави, який обвинувачений або його близькі може сплатити, що буде достатнім стримуючим фактором для уникнення вищезазначених ризиків.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2023 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 12.40 год. 14 листопада 2023 року по 12.40 год. 12 січня 2024 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4