ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3571/21 Номер провадження 11-кп/814/2585/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 квітня 2021 року за №0000408, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Южна Ломуватка Брянка Луганської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз

23 березня 2020 року Київським районним судом м. Одеса за ч.1 ст.162, ч.2 ст.15 ч.1 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ст.70 КК України на 6 місяців арешту,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.2 ст.186 КК України - на 4 роки позбавлення волі;

ч.2 ст.185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 21 квітня 2021 року.

До набрання вироком законної сили продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 квітня 2021 року приблизно о 15 годині на площі Привокзальній, 1 у м. Харків, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, шляхом ривка, відкрито викрав із руки потерпілої ОСОБА_9 належний їй мобільний телефон «Самсунг Галаксі J3 (2016)», вартістю 1 216 гривень.

Окрім того, 21 квітня 2021 року приблизно о 17 годині 25 хвилин ОСОБА_8 у головній залі Південного вокзалу станції «Харків-Пасажирський» на площі Привокзальній, 1 у м. Харків, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав належні ОСОБА_10 речі на загальну суму 1 163 гривні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 вересня 2023 року та пом`якшити йому покарання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: він не вчиняв відкритого викрадення мобільного телефону ОСОБА_9 , яка самостійно передала йому цей телефон для налаштування музики, після чого підійшли поліцейські, раніше знайомі із ОСОБА_9 і, не з`ясувавши обставини події, доставили його до відділу поліції; під час досудового розслідування не було взято до уваги його заяви про залучення до справи свідка (власника торгівельного кіоску, в який потерпіла віддала його телефон), перегляд відеозаписів з магазину щодо його знайомства з ОСОБА_9 і свідком ОСОБА_11 , які обмовили його; він не підписував документи про залучення йому захисника за призначенням, не мав із ним зустрічі й у судовому засіданні в режимі відеоконференції не міг належним чином донести зміст своєї думки; в нього на утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей і матір, яка є інвалідом, та він бажає брати участь в обороні України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, твердження захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу та підтвердив те, що здійснював захист ОСОБА_8 відповідно до погодженої з останнім позиції, заперечення прокурора апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України таємного викрадення чужого майна (крадіжки) повторно, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК Украхни. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинуваченого, які зводяться до того, що він не вчиняв грабежу щодо ОСОБА_9 є безпідставними.

Натомість висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України - відкритого викрадення чужого майна (грабежу) повторно, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , які підтвердили те, що 21 квітня 2021 року приблизно о 15 годині на площі Привокзальній, 1 у м. Харків обвинувачений викрав, вихопивши з рук потерпілої, належний їй мобільний телефон «Самсунг Галаксі J3 (2016)», і залишив місце злочину, не реагуючи на її прохання повернути телефон.

21 квітня 2021 року потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 упізнали обвинуваченого, як на особу, яка відкрито викрала мобільний телефон ОСОБА_9 , що підтверджується протоколами даної слідчої дії з фототаблицями (т.2 а.п.59-66).

Наведені вище докази об`єктивно узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 21 квітня 2021 року з фототаблицею, відповідно до якого було оглянуто належну ОСОБА_8 сумку із мобільним телефоном «Самсунг Галаксі J3 (2016)», який містив жіночі фотознімки (т.2 а.п.52-58).

13 травня 2021 року потерпіла ОСОБА_9 у ході огляду виявленого у обвинуваченого мобільного телефону «Самсунг Галаксі J3 (2016)» впізнала цей телефон, як такий, що був у неї відкрито викрадений ОСОБА_8 за наведених вище обставин (т.2 а.п.151-153).

Даними ж висновку товарознавчої експертизи №77 від 11 травня 2021 року підтверджено вартість названого вище телефону, що становить 1 216 гривень (т.2 а.п.149-150).

Таким чином, показання потерпілої ОСОБА_9 є логічними, послідовними та підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , доказами за результатами проведення слідчих дій і висновком експертного дослідження, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку. При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено підстав обмовити обвинуваченого потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_11 .

Окрім того, сам обвинувачений, хоча й не визнав винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, однак підтвердив те, що 21 квітня 2021 року приблизно о 15 годині перебував із ОСОБА_9 на площі Привокзальній, 1 у м. Харків, де брав належний останній мобільний телефон «Самсунг Галаксі J3 (2016)».

Проте твердження ОСОБА_8 про те, він не мав умислу на вчинення грабежу, в потерпілої не було на телефоні мобільного Інтернету й він вставив свою картку для прослуховування музики, у зв`язку з чим названий телефон опинився у нього, правильно розцінені судом першої інстанції критично та є способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки повністю спростовуються сукупністю викладених вище взаємоузгоджених доказів, якими поза розумним сумнівом підтверджено те, що обвинувачений вихопив із рук ОСОБА_9 належний їй мобільний телефон і зник із ним, не реагуючи на прохання потерпілої щодо повернення їй телефону. Викрадений телефон ОСОБА_8 поклав до своєї сумки і не повертав його ОСОБА_9 , натомість він був вилучений уже поліцією у обвинуваченого після вчинення ним злочину.

На наявність у ОСОБА_8 корисливого умислу й схильність саме до такої форми злочинної поведінки додатково свідчить і динаміка вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, а саме, те що ОСОБА_8 вчинив крадіжку й грабіж (викрадення чужого майна) протягом невеликого проміжку часу (приблизно через дві години) та в наближених одне до одного місцях (на площі Привокзальній, 1 у м. Харків).

Отже, зазначені вище обставини доводять вчинення ОСОБА_8 відкритого викрадення майна ОСОБА_9 , а тому кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України є правильною.

Аргументи апелянта, які стосуються достатності і необхідності зібраних стороною обвинувачення під час досудового розслідування доказів, непроведення нею всього доцільного обсягу тих чи інших слідчих/процесуальних дій, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості осіб і притягнення їх до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

За ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що місцевий суд з дотриманням приписів ст.ст.10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, за клопотанням учасників провадження здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі. Даних, які би вказували не неповноту судового розгляду, не встановлено.

Окрім того, й самим обвинуваченим не обгрунтовано доцільність допиту згаданого ним у апеляційній скарзі свідка з урахуванням того, що він не був очевидцем події, у зв`язку з чим підстави вважати, що він міг повідомити невідомі або ж інші відомості, які мали б значення для встановлення суттєвих обставин учинених злочинів і не були встановлені в провадженні, є відсутніми.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, в тому числі допитавши очевидців події, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Також необґрунтованими є твердження обвинуваченого, які зводяться до неузгодженості його позиції із захисником.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. Згідно з п.«с» ч.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

Разом з цим, що стосується саме оцінки ефективності або неефективності стратегії й тактики захисту, то суд не має повноважень оцінювати їх ефективність, оскільки давати таку оцінку може лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.

Відповідно до матеріалів справи захисник ОСОБА_7 , яка є професійним адвокатом з відповідним фахом, як у місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції, активно здійснювала захист обвинуваченого у межах обраної з ним правової позиції оспорювання винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначеного йому покарання, діючи з використанням визначених КПК України засобів так, щоб були повно, всебічно та об`єктивно досліджені всі сприятливі для обвинуваченого обставини. Лінія захисту ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 в судах першої та апеляційної інстанцій була незмінною. У ході розгляду справи в місцевому суді ОСОБА_8 не заявляв щодо здійснення неефективного захисту адвокатом ОСОБА_7 , на якість її юридичних послуг не скаржився.

Будь-яких об`єктивних даних, які би підтверджували факт неналежного виконання захисником ОСОБА_7 професійних обов`язків адвоката, що могло би призвести до обмеження прав обвинуваченого, передбачених ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3, 4 ст.42 КПК України, перевіркою матеріалів справи не встановлено.

Доводи апелянта про непідписання ним із захисником документів щодо здійснення захисту є неспроможними, оскільки судом першої інстанції було призначено ОСОБА_8 за його клопотанням захисника за призначенням на підставі відповідної ухвали суду від 10 серпня 2022 року (т.1 а.п.148).

Твердження апеляційної скарги з приводу неможливості висловити належним чином свою думку в засіданні першої судової інстанції, яке відбувалось у режимі відеоконференції колегія суддів уважає необґрунтованими.

За Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, строк дії якого продовжено на даний час.

Відповідно до ч.2 ст.336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Таким чином, законодавцем на час введення воєнного стану було надано суду право прийняти самостійно рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами суду перебуває обвинувачений, навіть якщо останній наполягає на його безпосередній участі.

Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд в умовах правового режиму воєнного стану, постановив ухвали про здійснення дистанційного судового провадження з ДУ «Харківський слідчий ізолятор», в якій утримувався ОСОБА_8 .

Отже, прийняття судом першої інстанції рішення про здійснення розгляду справи за участю обвинуваченого в режимі відеоконференції узгоджується з вимогами норм КПК України.

Так, проведення судового засідання у режимі відеоконференції є одним із видів участі особи в судовому засіданні, оскільки вона має можливість у режимі реального часу сприймати те, що відбувається під час судового розгляду, вчасно реагувати на будь-які слова чи дії учасників, висловлювати власну позицію, ставити запитання та користуватися усіма правами, передбаченими законом.

У ході розгляду справи в режимі відеоконференції ОСОБА_8 беззаперечно скористався своїм правом надати показання й висловити свою думку з приводу пред`явленого обвинувачення, не був обмеженим у доступі до правосуддя, мав можливість користуватися усіма своїми правами, гарантованими законом. Обставини, за яких ОСОБА_8 дистанційно брав участь у цьому кримінальному провадженні, жодним чином не ставили захист у невигідне положення порівняно з іншими учасниками судового розгляду, і це не спричинило порушення права на справедливий суд.

До того ж, в апеляційній скарзі обвинувачений не навів підстав, яким саме чином проведення судового засідання у режимі відеоконференції перешкодило йому донести до суду свою позицію.

Так само позбавлені підстав доводи обвинуваченому про пом`якшення йому покарання.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким (ч.2 ст.186 КК України) і нетяжким (ч.2 ст.185 КК України) злочинами, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_8 неодноразово судимий за аналогічні корисливі кримінальні правопорушення проти власності, за що відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став (а.п.90-99), неодружений, не працює, має двох неповнолітніх дітей, матір, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває (а.п.102).

Ураховуючи викладені вище дані та обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Таким чином, призначене обвинуваченому покарання, яке є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 вересня 2023 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4