УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 350/1004/20

провадження № 51 - 4261 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на судові рішення щодо неї,

встановив:

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2022 року, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000003 за її обвинуваченням закрито. Вирішено питання про долю речових доказів.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - задоволено частково. Вищевказану ухвалу місцевого суду скасовано в частині вирішення питання про розподіл судових витрат з призначенням нового судового розгляду в цій частині.

В решті ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у кримінальному провадженні (в частині розподілу судових витрат) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000003 від 03 липня 2020 року, витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 грн.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2023 року - без змін

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення попередніх судів та закрити кримінальне провадження.

Вказує на те, що згідно правового висновку Верховного Суду від 17 червня 2020 року та вимог КПК, вирішити питання про розподіл процесуальних витрат можливо двома способами, а саме у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, зокрема в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності, а також відповідно до положень ч.5 ст. 534 КПК судом, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Зазначає, що ухвала Рожнятівського районного суду щодо закриття вказаного кримінального провадження набрала законної сили 27 жовтня 2022 року, тобто розгляд по суті завершено, а тому залишається єдиний можливий варіант вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, згідно положень ч.5 ст. 534 КПК додатковою ухвалою.

Тобто суд першої інстанції повинен був винести, згідно Розділу VIII (виконання судових рішень) на підставі письмового клопотання, відповідно до вимог ч.2 ст. 539 КПК додаткову ухвалу, пов`язану із виконанням судових рішень.

Проте, стороною обвинувачення із самого початку судового розгляду і до теперішнього часу не подано у цій справі жодного письмового клопотання або заяви про необхідність стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_4 , а також відсутні факти звернення до суду із таким клопотанням або заявами поза межами розгляду цієї справи.

Крім того, скаржниця вважає, що виключною підставою для стягнення процесуальних витрат, згідно вимог КПК є ухвалення обвинувального вироку, а не ухвали про закриття кримінального провадження.

Також, ОСОБА_4 не погоджується з розміром судових витрат на правову допомогу, оскільки суди не звернули увагу, що вона виховує неповнолітню дитину та не працює.

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучену до неї копіюсудовогорішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 КПК питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Тобто, КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 1 ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогута витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави це такі обставини, закриття провадження за якими здійснюється у зв`язку із відсутністю можливості його продовжувати через існування певних умов(сплинули строки давності).

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

Таким чином, закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 на нереабілітуючих підставах і застосування до неї більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє останню від сплати витрат на надання потерпілій правової допомоги.

Твердження ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що висновки попередніх судів у частині вирішення питання розподілу процесуальних витрат не узгоджуються з правовими висновками зазначеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020року у справі № 598/1781/17, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказане рішення було ухвалено судом касаційної інстанції з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, які суттєво відрізняються від встановлених обставин у даному кримінальному провадженні.

Щодо вирішення питання розміру процесуальних витрат понесених потерпілою на правову допомогу, то суди прийшли до обґрунтованого переконання, що правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілою та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Суд апеляційної інстанції розглянув ухвалу місцевого суду в межах апеляційної скарги ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги останньої, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, погодившись із висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_4 процесуальних витрат на правову допомогу, відповідно до вимог КПК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та судом не встановлено.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на судові рішення щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3