ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/1317/23

провадження № 51-6581 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженої захисника потерпілої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 грудня 2021 року за № 0001508, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.

Цивільний позов ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у провадженні, а також скасовано арешт на майно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено. Пом`якшено ОСОБА_6 призначене за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексудо обмеження волі строком на чотири роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту прибуття ОСОБА_6 до місця його відбування у зв`язку з виконанням вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що водій ОСОБА_6 22 грудня 2021 року приблизно о 21:45 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen-Polo» д. н. з НОМЕР_1 , рухалась в крайній лівій смузі проїзної частини проспекту Броварського у м. Києві, зі сторони мосту «Метро» в напрямку станції метро «Лівобережна», порушила вимоги п. п. 2.3 «б», 1.5, 2.9 «а», 10.1, 11.4, 12.9 «б» та розділу 34 горизонтальна дорожня розмітка 1.3 Правил дорожнього руху України, перебувала у стані алкогольного сп`яніння, який впливає на увагу і реакцію водія, а також порушує її координацію, рухалась зі швидкістю 64.7…75.48 км/год., яка перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги - 50 км/год, створила своїми діями умови, в яких позбавлена можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та реагувати на її зміни, та, наближаючись до будівлі № 11 АЗС «WOG», розташованої по проспекту Броварському у м. Києві, відволіклась від керування транспортним засобом, перетнула подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхала в крайню ліву смугу зустрічного напрямку, де здійснила зіткнення з автомобілем марки «Сhevrolet-Lacetti», д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , внаслідок чого автомобіль «Сhevrolet-Lacetti», перебуваючи в некерованому стані, здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen-Jeeta» д. н. з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_10 , а автомобіль ОСОБА_6 відкинуло назад у свою смугу, де відбулось зіткнення з автомобілем «Seat-Altea» д. н. з. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_11 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Сhevrolet-Lacetti» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні, а його пасажиру ОСОБА_12 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 2.3 «б», 1.5, 2.9 «а», 10.1, 11.4, 12.9 «б» та розділу 34 горизонтальна дорожня розмітка 1.3 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв'язку з наслідками ДТП.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК України, та, як наслідок, м`якість призначеного апеляційним судом засудженій ОСОБА_6 покарання, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що апеляційний суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, послався на ті ж самі обставини (щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілим, їх позиції щодо покарання, та позитивні характеристики ОСОБА_6 ), які були враховані судом першої інстанції та слугували підставою для призначення винній покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк.

Пом`якшуючи покарання, суд не дав належної оцінки тому, що злочин скоєно в стані алкогольного сп`яніння, в результаті чого настала смерть одного потерпілого та спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження іншому.

Не врахував те, що позиція потерпілих щодо виду та розміру покарання не є вирішальною, оскільки вчинений злочин відноситься до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Крім того, в оскарженій ухвалі не наведено мотивів з яких апеляційний суд дійшов переконання про необхідність зменшення розміру додаткового покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу прокурора від захисника ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_12 надійшли заперечення, у яких вони, посилаючись на законність призначеного ОСОБА_6 покарання апеляційним судом, вказують на безпідставність доводів, викладених у скарзі, заперечують проти її задоволення та просять оскаржуване судове рішення залишити без зміни. Аналогічну позицію захисник та потерпіла підтримали в суді касаційної інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримав, просив її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Зважаючи на вимоги ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину,

за який її засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 286-1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора зводяться фактично до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність апеляційним судом, яке полягає в безпідставному застосуванні до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої через м`якість.

Однак, така позиція прокурора є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Статтею 69 КК України регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов'язаний не лише перерахувати обставини, що його пом'якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, вказаних вимог процесуального закону дотримався та дійшов правильного висновку, що призначене винній покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України, хоча і не виходить за межі санкції статті, проте є явно несправедливим через суворість.

Зокрема, колегія суддів зважила на встановлені судом першої інстанції конкретні обставини кримінального провадження, характер скоєного та наслідки, які настали, що було покладено в основу пред`явленого обвинувачення та вплинуло на кваліфікацію діяння за відповідною статтею Особливої частини КК України, а тому доводи прокурора про зворотнє, викладені в касаційній скарзі не заслуговують на увагу.

Крім того, апеляційний суд врахував дані про особу ОСОБА_6 , яка за місцем роботи характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, є інвалідом третьої групи, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому визнав обставини, які пом`якшують покарання винній, зокрема активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, щире каяття, що знайшло своє підтвердження під час розгляду провадження, як в суді апеляційної, так і в суді касаційної інстанцій, а також добровільне повне відшкодування заподіяної шкоди, що було встановлено судом, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, а тому суттєво впливають на вид і розмір призначеного покарання.

Апеляційний суд небезпідставно також акцентував увагу на послідовній позиції потерпілих, яка є аналогічною і під час касаційного провадження, які жодних претензій до ОСОБА_6 не мають, просили суворо її не карати та призначити покарання без позбавлення волі.

І хоча наведене у касаційній скарзі твердження прокурора щодо того, що в даній категорії кримінальних правопорушень думка потерпілих стосовно виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною, заслуговують на увагу, проте колегія суддів звертає увагу, що позиція потерпілих все ж таки має бути врахована судами при його призначенні у взаємозв`язку з іншими обставинами справи, оскільки вказане стимулюватиме осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності, добровільно відшкодовувати завдані потерпілим збитки матеріального та морального характеру у повному обсязі ще до відбуття визначеного судами покарання і, як наслідок, досягти мети кримінальної відповідальності, забезпечивши при цьому справедливий баланс між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Таким чином, за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винної та думки потерпілих, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки, тобто перейшов до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке, при цьому, засудженій слід відбувати реально, та вмотивовано змінив вирок суду першої інстанції. Таке рішення відповідає вимогам ст. 69 КК України, а тому доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі в цій частині не заслуговують на увагу.

Що стосується відображеного у касаційній скарзі посилання на постанову Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, як на усталену практику застосування ст. 69 КК України, то у даному випадку воно є недоречним, оскільки в наведеному судовому рішенні йдеться про вчинення умисного кримінального правопорушення проти життя та здоров'я особи, поєднаного із застосуванням насильства, натомість в даній справі особа притягується до відповідальності за необережний злочин, що залишилось поза увагою прокурора.

Слід також зауважити, що позиція прокурора щодо безпідставності зменшення розміру додаткового покарання, яке полягає у позбавленні права особи керувати транспортними засобами, є необґрунтованою, з огляду на те, що вирішення зазначеного питання є проявом дискреційних повноважень суду, що слідує з вище наведених положень процесуального закону. До того ж покарання особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, призначається комплексно з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, що і було зроблено судом апеляційної інстанції в даному випадку.

За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про можливість застосування до призначеного ОСОБА_6 покарання ст. 69 КК України та вважає, що таке покарання узгоджується з положеннями статей 50, 65 КК України, є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_3