Справа № 755/472/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду в м. Києві кримінальне провадження № 0004159 від 12.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Северодонецьк, Луганської області, українки, громадянки України, незаміжньої, із середньою-спеціальною освітою, офіційно не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи раніше засуджена за вчинення умисного, корисливого злочину проти власності, маючи не зняту та непогашену судимість, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, та повторно вчинила новий умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Приблизно о 12 год. 13 хв. 09.12.2023, тобто під час дії воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 станом на 30 діб, який неодноразово продовжено, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зайшла в приміщення аптеки «Подорожник», яка розташована за адресою: м. Київ, пр-т. Тичини 3Г, де підійшла до стелажу з представленим асортиментом товару, на якому була розміщена ультразвукова зубна щітка «Simply Care oral», в ході чого у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне, викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, повторно, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає і вони є непомітними для оточуючих, взяла зі стелажу в руки ультразвукову зубну щітку «Simply Care oral», закупівельною вартістю 1 082 грн. 50 коп., помістила її під свій верхній одяг, після чого, утримуючи при собі викрадене майно, не маючи наміру здійснити оплату за вказаний товар на касі, вийшла з приміщення аптеки «Подорожник» через вхідні двері та покинула місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинила ТОВ «Подорожник» матеріальну шкоду на суму 1 082 грн. 50 коп.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 повністю визнала себе винною, щиро розкаялася, фактичні обставини справи не оспорювала, а також підтвердила вищеописані встановлені судом обставини справи.

Покази ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_3 у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності її позиції, роз`яснивши їй положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах викладених в обвинувальному акті доведена повністю.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_3 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка) вчиненого повторно в умовах воєнного стану та кваліфікує її дії за ч. 4 ст. 185 КК України.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_3 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка офіційно не працює, на обліку у лікаря психіатра не перебуває та перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з 11.01.2023 з діагнозом "Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів Синдром залежності".

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Верховним Судом у постанові від 20.09.2023 по справі № 944/5954/22 наведено тлумачення прояву щирого каяття обвинуваченого.

Так, у вищевказаній постанові витлумачено, що при встановленні обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, необхідно враховувати, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, яка склалася. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене, а також ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, суд не вбачає.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2023 винесеній за результатами розгляду справи № 135/563/22.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючої обставини, ставлення обвинуваченої до скоєного, враховуючи відомості про особу обвинуваченої, її посткримінальну поведінку, беручи до уваги те, що обвинуваченою кримінальне правопорушення вчинено повторно, що свідчить про її стійке небажання ставати на шлях виправлення та повну відсутність самокерованої правослухняної поведінки, суд вважає за доцільне призначити їй покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України. На погляд суду, зазначене покарання буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.05.2020 по справі № 753/13972/17, відповідно до якої саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

При призначенні покарання суд також враховує, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2023 постановленим у справі № 755/17667/23, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

Відтак, враховуючи, що інкриміноване ОСОБА_3 кримінальне правопорушення останньою вчинено 09.12.2023, тобто до ухвалення вироку Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/17667/23, остаточне покарання слід призначити з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

У порядку ст. 100 КПК України підлягає вирішенню питання речових доказів.

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст. ст. 70, 185 КК України, ст. ст. 100, 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового приєднання до цього вироку невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2023 по справі № 755/17667/23, яким ОСОБА_3 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 роки, остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 відраховувати з моменту її затримання, після набрання вироком законної сили, та звернення вироку до виконання.

Речові докази у справі, які містяться у матеріалах кримінального провадження, - зберігати в матеріалах справи.

Після набрання вироком законної сили, речові докази у кримінальному провадженні, а саме: ультразвукову зубну щітку фірми «Simply Care oral», яка передана на відповідальне зберігання представнику потерпілого Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник» на підставі розписки від 14.12.2023 - залишити у володінні власника.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення.

Суддя