Справа №766/3952/23
н/п 1-кп/766/2035/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

підозрюваного ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

під час відкритого підготовчого судового засідання з розгляду кримінального провадження № 0000644 від 27.03.2023 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

На розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000644 від 27.03.2023 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувальний акт складено з дотриманням вимог КПК України і поверненню прокурору не підлягає, підстави для закриття провадження чи його направлення прокурору для проведення досудового провадження відсутні. Дане кримінальне провадження підсудне Херсонському міському суду Херсонської області, а тому підстави для прийняття рішення згідно пунктів 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України відсутні.

Сторони вважають за можливе призначити судовий розгляд у даному кримінальному провадження. Отже провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 підлягає призначенню в судове засідання.

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.

Коло осіб, які беруть участь, у судовому розгляді є наступним: прокурор, потерпілий, обвинувачений.

Крім того, прокурором до суду подано клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Сторона обвинувачення вважає, що ризики, які стали підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на сьогодні не відпали, не змінились та продовжують існувати, а саме: обвинувачений може переховуватися від органів розслідування та суду, оскільки розуміє, що у нього наявні не зняті та непогашені судимості та буде застосована реальна міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк до восьми років, а також 26.02.2021 відносно ОСОБА_4 до Херсонського міського суду направлено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 185 КК України, у зв`язку з цим останній може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності; крім того, існує ризик впливати на потерпілу ОСОБА_6 , оскільки обвинувачений знає її місце проживання та у разі перебування на волі матиме реальну можливість впливати на потерпілу шляхом зміни її раніше наданих показів; разом з цим, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він офіційно не працює та не має джерела доходів.

Захисник обвинуваченого заперечив проти продовження йому строку запобіжного заходу. В обґрунтування своїх заперечень послався на те, що клопотання не обґрунтоване, просив суд обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання.. Також зазначив, що обвинувачений має четверо малолітніх дітей, документи у нього вилучено, що зменшить можливість втечі будь-куди, шкода потерплій відшкодована, майно повернуто, претензій матеріального характеру до обвинуваченого потерпіла не має.

Обвинувачений погодився з думкою свого захисника. На обґрунтування можливості призначення йому більш м`якого запобіжного заходу послався на те, що він до обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою працював, чим забезпечував свою сім`ю, хоч офіційно не був працевлаштований. Неофіційно. Проживав разом із сім`єю у будинку дружини, де і може знаходитися у разі обрання йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, щоб він міг працювати і забезпечувати сім`ю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані до клопотання документи, суд прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням наступних обставин.

Обґрунтування клопотання.

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 27.03.2023 за № 000644, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Прокурор у клопотанні зазначив, що ОСОБА_4 22.03.2023 року близько 14-30 - 15-00 години, діючи в умовах воєнного стану, повторно шляхом вільного доступу, у зв`язку з пошкодженням дверей, проник до квартири АДРЕСА_1 , таємно викрав зовнішній блок кондиціонера повітря марки «Мідеа» моделі «MSMA-12HRN1-0», вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 1960/23 від 21.04.2023 складає 6246,00 грн, що належить ОСОБА_6 , після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 6246,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

17.07.2023 року слідчим суддею Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 14.09.2023 року.

06.09.2023 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 04.11.2023 року.

Відповідно ло ч. 3 ст.315КПК України під час підготовчого судового засідання су за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого .При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Частина перша статті 183 КПК України визначає тримання під вартою як винятковий запобіжний захід, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Частинами першою-другою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Суд враховує, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Тримання під вартою не повинно бути продовжене через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі («Leteliier v. France» (Летельєр проти Франції), пункт 51; «LA v. France» ( LA проти франції), пункт 104; «Prencipe v.Monaco» (Пранцип проти Монако), пункт 79; «Tiron v. Romania» (Тирон проти Румунії), пункт 41-42).

Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами («Becciev v.Moldova» (Бекчієв проти Молдови), пункт 59).

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Між тим, доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені. Також у них відсутні відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, має постійне місце проживання разом із дружиною та малолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується даними, викладеними у обвинувальному акті, ту обставину, що всі докази слідством вже зібрані, розгляд даного провадження триває, що дає підстави вважати, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу зменшилися, суд дійшов висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою в якості запобіжного заходу не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_4 .

Ризик впливу на свідків та потерпілу є необґрунтованими, оскільки потерпілій відшкодовано шкоду, в заяві до суду вона вказала, що претензій до обвинуваченого вона не має, а відповідно ризик впливу на потерпілу є необґрунтованим.

Разом з тим, прокурор в судовому засіданні також не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти таким ризикам, як можливе переховування ОСОБА_4 від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, тому суд дійшов висновку, що підстав для задоволення клопотання прокурора, яке містить формальний характер, про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 194, 199, 331, 369, 372 КПК України, слідчий суд,

п о с т а н о в и в :

Призначити судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 України, у відкритому судовому засіданні у приміщенні Херсонського міського суду Херсонської області (м. Херсон, вул. Маяковського, 6/29, каб. 502)

на «13» годину «30» хвилин 31 жовтня 2023 року.

Судовий розгляд кримінального провадження буде здійснюватися суддею ОСОБА_1 одноособово.

Роз`яснити учасникам судового провадження їх право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження за наявності відповідного клопотання.

Здійснити судовий виклик для участі у судовому засіданні учасників кримінального провадження, а саме: прокурора Херсонської окружної прокуратури Херсонської області, обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілу ОСОБА_6 .

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 20.00 години до 06.00 години.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, в провадженні яких перебуватиме дане кримінальне провадження;

- не відлучатися з м. Херсона без дозволу слідчого, прокурора, суду, в провадженні яких перебуватиме дане кримінальне провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд, в провадженні яких перебуватиме дане кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання.

Строк дії ухвали в частині обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 22 грудня 2023 року.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Копію ухвали направити начальнику ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» для виконання.

Суддя ОСОБА_1