Дата документу 10.10.2023 Справа № 314/1460/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1232/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/1460/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вільнянськ Вільнянського району Запорізької області, який не має постійного місця мешкання та/або реєстрації,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07 січня 2023 року приблизно о 19 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання у приміщенні будинку по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_9 , в ході раптово виниклого конфлікту із власником домоволодіння ОСОБА_9 , маючи умисел, спрямований на умисне вбивство, з метою позбавлення життя останнього, стоячи навпроти потерпілого рукою відштовхнув його від себе, в результаті чого ОСОБА_9 впав на диван на спину. Після чого ОСОБА_8 вихопив із рук ОСОБА_9 ніж, котрий той тримав у руці, та, стоячи біля потерпілого і утримуючи ніж у правій руці, почав наносити ОСОБА_9 вказаним ножем зверху вниз удари в область грудної клітки та живота, а коли потерпілий впав з дивану на підлогу, ОСОБА_8 , не зупиняючись на досягнутому, діючи умисно та реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на позбавлення життя особи, продовжив наносити потерпілому удари ножем в область грудної клітки, живота, обличчя, шиї, кінцівок, в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 загалом не менше 45 ножових поранень, від яких ОСОБА_9 помер на місці, тим самим ОСОБА_8 вбив його.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Йому призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Виключити із числа обставин, що пом`якшують покарання щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.115 КК у виді 15 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом під час призначення обвинуваченому такого м`якого покарання, недостатньо враховано суспільну небезпеку та обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, а також наслідки, що настали, а саме смерть потерпілого. Крім того, про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого свідчить кількість нанесених ножових поранень потерпілому (45) та наявність обтяжуючої обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Також обвинувачений, вчинивши умисне вбивство, не розкаявся, не сприяв розкриттю злочину, а навпаки переховувався від органу досудового розслідування та намагався заплутати суд, для чого вигадав версію про перебування у стані необхідної оборони. Тим самим обвинувачений мав на меті мінімізувати свою вину та уникнути суворого покарання. Зазначене підтверджується вибірковістю показань щодо обставин конфлікту, поведінки потерпілого та обвинуваченого одразу після спричинення ушкоджень. Між тим, така версія обвинуваченого повністю спростована матеріалами кримінального провадження. Крім того, відповідно до висновків судово-медичних експертиз усі виявлені у потерпілого тілесні ушкодження є прижиттєвими, а його смерть настала від масивної втрати крові. Тобто від заподіяних обвинуваченим поранень потерпілий зазнав істотних страждань, що також не було враховано під час призначення покарання. Про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого можна зробити висновок з огляду на зміст протоколу слідчого експерименту. Зокрема, під час проведення даної слідчої дії обвинувачений не зазначав про перебування у стані необхідної оборони, а лише повідомив, що після вчинення вбивства покинув місце злочину та переховувався 7 днів до моменту затримання. Тобто ця версія з`явилася у обвинуваченого пізніше під час судового розгляду, що у сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, його небажання стати на шлях виправлення та будь-яким чином виправити ситуацію, що склалася. Крім того, призначаючи таке м`яке покарання, суд взяв до уваги обставини, які начебто позитивно характеризують особу обвинуваченого, а саме: відсутність попередніх судимостей та не перебування на обліку у лікарів психіатра і нарколога. Однак вищезазначене будь-яким чином не завадило обвинуваченому вчинити особливо тяжкий злочин. Також в порушення вимог ст.374 КПК судом першої інстанції взагалі не вмотивовано наявність щирого каяття у обвинуваченого. Отже, з огляду на часткове визнання вини обвинуваченим та відсутність відшкодування завданої ним шкоди, на переконання прокурора, щире каяття у обвинуваченого також відсутнє. Вказана обставина підлягає виключенню з вироку, оскільки вона не підтверджується матеріалами кримінального провадження та не мотивована судом. Крім того, судом не взято до уваги, що обвинувачений не працює та будь-якою суспільно корисною працею не займається, внаслідок чого завдана його злочинними діями шкода залишається не відшкодованою.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання в рамках встановленої санкцією ч.1 ст.115 КК мінімальної межі. Свої вимоги мотивував тим, що судом під час призначення обвинуваченому покарання було допущено однобічність та неповноту судового розгляду. ОСОБА_8 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду повністю визнав свою провину, щиро покаявся, сприяв розкриттю злочину шляхом своєї активної позиції під час проведення слідчих дій. Вказані обставини не було враховано судом під час призначення покарання, як і відсутність у обвинуваченого судимостей, його вік і стан здоров`я, а тому призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечив проти скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на наступне.

Загальні засади призначення покарання це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд під час призначення заходу примусу у конкретному кримінальному провадженні.

Так згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання. Вказаний захід примусу, що застосовується від імені держави, має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір заходу примусу та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував конкретні обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх характеризуючих обставин: обстановку, мотив і спосіб вчинення злочинного діяння, велику кількість нанесених тілесних ушкоджень, наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_9 , дії обвинуваченого, які були спрямовані саме на настання небезпечних для життя ОСОБА_9 наслідків, поведінку обвинуваченого після скоєного злочину.

Крім того, судом враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працевлаштований, не має постійного місця проживання, відсутність стійких соціальних зв`язків. Крім того, ОСОБА_8 не має на утриманні жодної особи, не перебуває на військовому обліку. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на вчинення ОСОБА_8 злочину у стані алкогольного сп`яніння як на підставу для посилення кримінальної відповідальності обвинуваченого є недоречними, оскільки вказану обтяжуючу обставину вже було враховано судом першої інстанції у сукупності з наведеними вище іншими конкретними обставинами провадження та призначено обвинуваченому покарання в межах передбаченої ч.1 ст.115 КК санкції не у мінімальному розмірі.

Згідно вироку цивільні позови потерпілими заявлено не було.

Невідшкодування ОСОБА_8 завданої ним шкоди не може бути безумовною підставою для ухвалення судом рішення щодо необхідності посилення покарання обвинуваченого.

Вказаний аргумент сторони обвинувачення перебуває поза зв`язком з іншими конкретними обставинами провадження, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності. Оскільки обвинувачений об`єктивно не міг компенсувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду, оскільки він був затриманий через 7 днів з моменту вчинення злочину.

Колегія суддів зауважує, що із урахуванням того, що кваліфікуючу ознаку вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю ОСОБА_8 не інкриміновано, то посилання прокурора в апеляційній скарзі на нанесення потерпілому 45 ножових поранень як на підставу для посилення покарання ОСОБА_8 є безпідставними. Вказані обставини було досліджено та взято до уваги судом першої інстанції під час ухвалення вироку.

Апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих аргументів, які би доводили істотну диспропорцію та неспівмірність між визначеним судом розміром покарання та розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. Таким чином твердження, що обране обвинуваченому покарання є занадто м`яким, а відтак і явно несправедливим, судова колегія вважає необґрунтованим.

З огляду на вищевказане, колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав для призначення обвинуваченому покарання у максимально можливому встановленому санкцією ч.1 ст.115 КК розмірі, як того вимагала сторона обвинувачення.

Мотивуючи відсутність підстав для збільшення ОСОБА_8 розміру покарання, суд апеляційної інстанції зважає і на вік обвинуваченого, який після відбування призначеному йому оскаржуваним вироком суду покарання досягне розміру понад 64 роки, відтак обвинувачений на той момент буде особою похилого віку.

Що стосується вимог прокурора про виключення щирого каяття з числа обставин, які пом`якшують покарання, то вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні передбаченого ч.1 ст.115 КК кримінального правопорушення визнав та під час допиту у судовому засіданні районного суду вказав, що дуже шкодує, що так вийшло. Судова колегія звертає свою увагу, що доведеність винуватості ОСОБА_8 здебільшого обґрунтовується переважно повним визнанням обвинуваченим своєї вини. А тому не приймати дану обставину до уваги судова колегія підстав не вбачає.

Відносно аргументів апеляційної скарги захисника про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання колегія суддів зауважує наступне.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими доводами та вимогами сторони захисту виходячи з такого.

Покарання призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, сприяє виправленню винної особи і водночас спрямоване на досягнення ще однієї перспективної мети зниження ймовірності вчинення кримінальних правопорушень у суспільстві шляхом загальносоціального та спеціального запобігання злочинності. Вказана превентивна функція кримінальної відповідальності запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як безпосередньо обвинуваченим, так і іншими особами.

Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину проти життя та здоров`я, яке віднесено до особливо тяжких злочинів та обставини, що в результаті вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину настали негативні та незворотні наслідки смерть людини. Враховано також і обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вказане свідчить про нехтування обвинуваченим однією із найвищих соціальних цінностей згідно ч.1 ст.3 Основного Закону України, якою є життя та здоров`я людини, про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину.

При цьому судом також було прийнято до уваги відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, повністю визнав свою провину у скоєному. Судом надано належну оцінку обставині, яка пом`якшує покарання щире каяття.

Колегія суддів зауважує, що стан здоров`я ОСОБА_8 всупереч протилежним аргументам захисника не залишився поза увагою суду, оскільки, суд, призначаючи покарання, у вироку зазначив відомості щодо відсутності перебування обвинуваченого на спеціальних обліках лікарів психіатра та нарколога.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає правових підстав, які би доводили, що обране обвинуваченому покарання є явно суворим та не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, меті покарання, на що в апеляційній скарзі посилалась сторона захисту.

Врахувавши у сукупності зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді 9 років позбавлення волі.

На переконання колегії суддів, вказаний захід примусу відповідає вимогам статей 50, 65 КК є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначене покарання обвинуваченому узгоджується зі змістом принципу верховенства права, складовим елементом якого є відповідність заходу примусу держави очікуванням суспільства та забезпечення високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відтак, підстав для зміни призначеного обвинуваченому розміру покарання колегія суддів не вбачає.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, то апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4