Провадження №11-кп/801/1152/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 в режимі

відеоконференції,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2023, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 , 1964 року народження, про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства,

в с т а н о в и в :

Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства. Суд мотивував своє рішення відсутністю правових підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, адже чинними положеннями КК України не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_9 у клопотанні.

Засуджений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2023, постановити нову ухвалу, якою задовільнити його клопотання та звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає, що ухвала є необґрунтованою, винесена з порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону. Вказує, що на момент скоєння ним злочину, червень 1995 року, покарання у виді довічного позбавлення волі не існувало, а тому засудження його до такого виду покарання є незаконним. Також засуджений посилається на закінчення строку давності виконання вироку відповідно до вимог ст. 80 КК України та внесення змін до ст. 68 КК України, яку доповнено частиною четвертою щодо встановлення обмежень призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Захисник засудженого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність задовільнити. Захисник вказує, що судом першої інстанції не враховано рішення Європейського суду з прав людини щодо необхідності реформування системи перегляду довічного ув`язнення, вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не взято до уваги, що при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 застосовано покарання якого не існувало на момент вчинення злочину.

Заслухавши доповідача, виступ засудженого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого є обґрунтованими.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 15.05.2000 за ст. ст. 93 п. п «б», «г», ч.1 ст. 222, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду України від 18.07.2000 вирок Херсонського обласного суду від 15.05.2000 в частині засудження ОСОБА_9 за придбання, зберігання, носіння та збут зброї змінено. Перекваліфіковано його дії з ч.1 ст. 222 на ст. 17, ч. 1 ст. 222 КК України і призначено ОСОБА_9 покарання у виді 2 років позбавлення волі. Засуджено ОСОБА_9 за сукупністю злочинів, передбачених ст. 93 п. б,г, ст. 17, ч.1 ст. 222 КК України до довічного позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" за злочини вчинені у 1995 році.

Доводи засудженого ОСОБА_9 про наявність правових підстав для звільнення його від подальшого відбування та неправомірне призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативно-правову базу України, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 щодо приведення вироку у відповідність до чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисту про неправомірне призначення ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі.

На момент вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року, санкція вказаної статті передбачала покарання у виді смертної кари.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч. 1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Так, ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі за нормами КК України (1960 року), якими передбачалося призначення зазначеного покарання за ст. 93 вказаного закону про кримінальну відповідальність.

В частині доводів засудженого щодо закінчення строків давності виконання вироку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років затяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

У даному випадку, апеляційним судом встановлено, що вирок Херсонського обласного суду від 15.05.2000 виконується, оскільки саме на його виконання ОСОБА_8 відбуває покарання.

Враховуючи наведене, підстав для застосування положень ст. 80 КК України до засудженого ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає. Наведені засудженим доводи є лише неправильним трактуванням закону, заміною понять, адже закінчення строків давності виконання вироку не тотожне фактичному відбуттю засудженим певного строку покарання, а є строком після закінчення якого неможливо звернути вирок до виконання.

З приводу доводів засудженого щодо внесення змін до ст. 68 КК України, яку доповнено частиною четвертою про встановлення обмежень призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, колегія суддів звертає увагу апелянта, що даною нормою закону встановлено обмеження щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин, а вчинений ним злочин є закінченим, тому таке обмеження не може бути застосовано в даному провадженні.

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду та вважає оскаржене судове рішення належним чином обґрунтованим, вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга засудженого без задоволення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на нещодавно запроваджений в Україні механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років.

06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2023, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4