УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 525/586/20

провадження № 51-6455ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 березня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2023 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 березня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом частково складання покарань, з врахуванням вироку Київського районного суду м. Полтави від 24 травня 2022 року, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_4 20 лютого 2020 року приблизно о 06:00, діючи повторно, шляхом відкриття незамкнених дверей проник у гаражне приміщення по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_5 інструменти на загальну суму 4 248,52 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 липня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності своєї винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що вплинуло на призначення надто суворого покарання. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що при призначенні йому покарання суд першої інстанції не врахував обставин, що його пом`якшують, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, ОСОБА_4 вказує на те, що апеляційний суд визнавши, як пом`якшуючу покарання обставину ? активне сприяння розкриттю злочину, однак вирок залишив без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи, викладені в ній та зміст судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК, однак посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є безпідставним.

Так, зі змісту ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) вбачається, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65?73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого, матеріали, які його характеризують, позицію потерпілого щодо призначення покарання, відсутність дій зі сторони засудженого на відшкодування завданих збитків потерпілому, ставлення до скоєного, визнання вини на кінцевій стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами.

Зважив суд і на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, яка обтяжує покарання: рецидив злочину.

Крім цього, відповідно до вироку місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, у ході судового розгляду не знайшла підтвердження пом`якшувальна обставина, яка зазначена у змісті обвинувального акта: щире каяття. При цьому суд звернув увагу на те, що при допиті свідків обвинувачення та потерпілого, ОСОБА_4 поводився по відношенню до них некоректно, а потерпілому вказував, що сам винен у тому, що у нього було викрадено його речі, так як останній не замкнув гараж.

Верховний Суд погоджується з позицією судів щодо невизнання пом`якшуючою покарання обставиною щирого каяття, оскільки воно передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого злочину та готовності нести кару. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути відображений у матеріалах кримінального провадження.

Також, суд першої інстанції зазначив про те, що в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження пом`якшувальна обставина, яка зазначена у змісті обвинувального акта: активне сприяння розкриттю злочину. Суд вказав, що поведінка ОСОБА_4 була направлена на затягування судового слідства, наслідком чого є тривалий розгляд даного кримінального провадження в суді. Крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_4 допускав порушення порядку судового засідання, що потягло застосування до нього судом заходів передбачених положеннями ч. 1 ст. 330 КПК.

Однак, під час розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, колегія суддів погодилась з аргументами сторони захисту про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , у вигляді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, зокрема, під час проведеного з ним слідчого експерименту в ході досудового слідства, та врахувала її, однак зазначила, що ця обставина, разом з іншими в їх сукупності, не свідчить про несправедливість призначеного засудженому покарання та сама по собі не є достатньою підставою для його пом`якшення.

Переглянувши справу, апеляційний суд обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Верховний Суд, з врахуванням того, що ОСОБА_4 було призначено покарання наближене до мінімальної санкції ч. 3 ст. 185 КК, не зважаючи на визнання апеляційним судом обставини, яка пом`якшує покарання, у вигляді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, не вбачає підстав для його пом`якшення з урахуванням характеру і суспільної небезпеки скоєного злочину, даних про особу винуватого та конкретних обставин кримінального провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для її задоволення, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 березня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2023 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3