КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5047/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференцзв`язку

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 27 жовтня 2023 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить анулювати його арешт та замінити запобіжний захід з тримання під вартою на будь-який інший більш м`який, як-то: нічний домашній арешт або особисте зобов`язання.

Обвинувачений зазначає, що прокурором у клопотанні вказуються постійно одній ж ті самі ризики, а саме ч. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України. При цьому, як зазначає апелянт, суд порушує його конституційне право на особисту свободу. У квітні 2019 року суд відпускав його під особисте зобов`язання, яке він не порушував, заявлені прокурором ризики також не порушував, з`являвся на кожне судове засідання. Проте, 12 вересня 2019 року йому було змінено запобіжний захід на тримання під вартою, а прокурор посилався на банальні ризики, які прокурор заявляв на кожному наступному продовженні запобіжного заходу, тобто спираючись на минулі ризики, які ні чим не підтвердженні, є надуманими.

Обвинувачений стверджує, що прокурор зазначає про суворість покарання за тяжкий злочин, яке передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років. Проте, на переконання апелянта, поза увагою залишається те, що судовий процес триває 5 років 4 місяці та за цей час не має жодного конкретного доказу його винуватості та причетності до інкримінованого йому кримінального правопорушення; протягом стількох років не хочуть змінювати запобіжний захід та не беруть до уваги практику Європейського суду з прав людини. За ці 5 років суд першої інстанції не бажає розглядати його заяви та клопотання його захисника, на які не звертає увагу, при цьому спирається виключно на клопотання прокурора.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції надійшла 7 вересня 2023 року.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції неодноразово, а саме 8 вересня 2023 року, 11 вересня 2023 року, 25 вересня 2023 року та 3 жовтня 2023 року витребовувались копії ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року та клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу, що підтверджується звітами про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, проте, означені запити залишились без будь-якого реагування з боку місцевого суду.

28 вересня 2023 року з ДУ «Київський слідчий ізолятор» на запит Київського апеляційного суду надійшла копія оскаржуваної ухвали від 29 серпня 2023 року з інформацією про учасників кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, додатково вказавши, що мати загиблого звернулась з заявою про погрози на її адресу у зв`язку з розглядом даного кримінального провадження, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Перевіркою матеріалів встановлено, що Печерським районним судом м. Києва проводиться судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000966 від 6 березня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали під час судового засідання прокурором ОСОБА_9 подано письмове клопотання, яке підтримане прокурором ОСОБА_10 , про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, з підстав наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, яке обґрунтоване тим, що обвинуваченому ОСОБА_8 у разі доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що, у сукупності з наявними даними про те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків, може стати підставою для його переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності або покарання; обвинувачений може продовжити злочинну діяльність шляхом вчинення нових злочинів, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до змісту ухвали потерпіла ОСОБА_11 та представник потерпілих - адвокат ОСОБА_12 підтримали клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_13 під вартою, пославшись на безпідставність і необґрунтованість заявлених прокурором ризиків, які зі сплином часу зменшились, оскільки допитана значна частина свідків, зібрані докази у провадженні. При цьому захисник зазначив, що ОСОБА_8 під час судового розгляду вже перебував під домашнім арештом, нікуди не ухилявся, з`являвся на всі виклики до суду, а відтак, просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт, що було підтримано і обвинуваченим.

За результатами розгляду клопотання судом першої інстанції клопотання прокурора задоволено та обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто, до 27 жовтня 2023 року включно.

Ухвала обґрунтована тим, що при вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції, крім іншого, враховано те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, за який передбачено безальтернативне покарання на строк до 10 років позбавлення волі; те, що за змістом обвинувального акту внаслідок вчинення вказаного кримінального правопорушення настала загибель людини, що обвинувачений ОСОБА_8 не має міцних соціальних зв`язків, не працює та суспільно корисною працею не займається, джерел доходу не має, та, крім іншого, на даний час є особою, яка судима вироком Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2010 року за ч. 2 ст. 307 КК України на 5 років позбавлення волі.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про доведеність заявлених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на покарання, яке йому загрожує у випадку встановлення судом його винності, незаконними способами вливати на потерпілих та свідків, продовжити злочинну діяльність, оскільки джерела доходів не має.

Крім того, суд дійшов висновку, що будь-який інший запобіжний захід, з огляду на доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_8 роботи, міцних соціальних зв`язків, що не підтверджено жодним достовірним доказом, не зможе запобігти вказаним ризикам і не забезпечить можливість проведення судового розгляду в розумні строки.

Також судом першої інстанції взято до уваги, що наразі у зв`язку з проведенням на території України військових дій країною агресором, частина території України є тимчасово окупованою, що, на переконання суду, додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, у зв`язку з заміною складу суду судовий розгляд розпочатий спочатку, що свідчить про те, що обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані у сукупності: обставини інкримінованого злочину, наслідки, а також наявні на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

За таких обставин, доводи обвинуваченого про відсутність доказів його винуватості у висунутому обвинуваченні, є непереконливими, оскільки в межах цього апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції не може вдаватися до оцінки обґрунтованості обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, які підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам обвинуваченого в частині доведеності або недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину; наявності або відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується; правильності кваліфікації його дій, допустимості, належності, достатності, або навпаки, доказів у кримінальному провадженні. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині є непереконливими.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, згідно з даними про особу обвинуваченого, які викладені у змісті оскаржуваної ухвали, ОСОБА_8 є особою, яка раніше судима.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки. Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_8 інкримінується вчинення тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк від 7 до 10 років.

Колегія суддів враховує, що суворість покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, а наявність судимості, про яку зазначено в оскаржуваній ухвалі та яка не була спростована стороною захисту, може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з проведенням на території України військових дій країною агресором, внаслідок чого частина території України є тимчасово окупованою, зазначені обставини додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади.

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_8 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, останній з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, про що обґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Окрім того, колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілих та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих та свідків та дослідження їх судом, та з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на вказаних осіб лише актуалізується.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, потерпіла та свідки були допитані під час судового розгляду кримінального провадження іншим складом суду, і на даному етапі у зв`язку зі зміною складу суду судовий розгляд розпочатий спочатку, свідки та потерпіла не допитані. Під час апеляційного розгляду прокурор зазначила про те, що потерпілою подана заява до правоохоронних органів про здійснення на неї тиску саме у зв`язку з вказаним кримінальним провадженням.

На переконання колегії суддів наведені обставини підтверджують наявність ризику впливу на потерпілу та свідків, і в цій частині ОСОБА_8 та захисником не наведено змістовного спростування.

З огляду на відомості про особу обвинуваченого, які викладені в оскаржуваному рішенні та не спростовані стороною захисту, а саме, те, що обвинувачений ОСОБА_8 не має міцних соціальних зв`язків, не працює та суспільно корисною працею не займається, джерел доходу не має, зважаючи на вимоги ст. 183 КПК України, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава; за відсутності заяв відповідних осіб - як передача обвинуваченого на поруки, за відсутності даних про наявність в обвинуваченого сталих міцних соціальних зв`язків та роботи, що може бути стримуючим фактором для настання встановлених ризиків, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не зможе на даний час запобігти ризикам кримінального провадження і не забезпечить можливість проведення судового розгляду у розумні строки.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо його належної процесуальної поведінки під час перебування на свободі самі по собі не можуть слугувати підставою для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки вони, як окремо, так і в сукупності, не дозволяють зробити висновок про те, що будь-який інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, у тому числі домашній арешт чи/або особисте зобов`язання, здатний запобігти доведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики, хоча і дещо зменшились, проте продовжують існувати, те, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, колегією суддів підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено, а тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27 жовтня 2023 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4