Ухвала

іменем України

2 жовтня 2023 року

м. Київ

Справа № 484/453/23

Провадження № 51-5698 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 3 березня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2023 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 3 березня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Романова Балка Первомайського району Миколаївської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 15 серпня 2022 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 160 годин громадських робіт, які відбув повністю 30 листопада 2022 року,

засуджено за ст. 126-1 КК України до покарання у виді арешту на строк три місяці.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2023 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 30 жовтня 2022 року о 19.40 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство відносно співмешканки ОСОБА_5 у неї дома

на АДРЕСА_1 : ображав її грубою нецензурною лайкою. Крім того, 6 листопада 2022 року о 23.42 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_6 за вищевказаною адресою, ображав її грубою нецензурною лайкою, за що постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року у справі № 484/3973/22 провадження 3/484/1871/22, яка набрала законної сили 29 листопада 2022 року, ОСОБА_4 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, тобто у повторному вчиненні домашнього насильства.

Крім того, 16 листопада 2022 року о 19.00 год. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство психологічного характеру: ображав співмешканку ОСОБА_5 та свою матір ОСОБА_7 нецензурною лайкою, що могло призвести до погіршення їх психологічного стану, а також 29 листопада 2022 року о 19.00 годині в АДРЕСА_2 , він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство психологічного характеру, ображав співмешканку ОСОБА_5 та свою матір ОСОБА_7 нецензурною лайкою, що могло призвести до погіршення її психологічного стану, за що постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2022 року у справі № 484/4409/22 провадження № 3/484/2090/22, яке набрало законної сили 3 січня 2023 року, ОСОБА_4 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, тобто у повторному вчиненні домашнього насильства.

Крім того, 1 січня 2023 року близько 12.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 прийшов до домоволодіння на

АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_5 , з якою він перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Маючи намір на вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_4 запропонував їй спиртні напої, а отримавши відмову, тримаючи її двома руками за шию, притискав її до стіни будинку і в грубій формі ображав її словесно, принижував, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, не зважаючи на те, що такі дії викликали страх потерпілої, що могло призвести до її душевних хвилювань і спричинити психологічну травму. Зазначені умисні систематичні протиправні дії ОСОБА_4 , направлені на вчинення відносно співмешканки ОСОБА_5 домашнього насильства, могли викликати в останньої емоційну невпевненість через нездатність захистити себе, відчуття загрози своєму здоров`ю, психологічні та фізичні страждання. В цей же час матір ОСОБА_4 - ОСОБА_6 прийшла відвідати своїх онуків, які проживають

на АДРЕСА_2 , і побачила, як ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, притискає руками до стіни свою співмешканку ОСОБА_5 і висловлюється на її адресу нецензурною лайкою. ОСОБА_7 з метою припинення таких протиправних дій почала відтягувати ОСОБА_4 від ОСОБА_5 , але через свою агресію ОСОБА_4 її відштовхнув і вона впала на підлогу. В цей же час, маючи прямий умисел, направлений на вчинення домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_7 , ОСОБА_4 вчинив з нею конфлікт, під час якого в грубій формі ображав її, принижував, своїми протиправними діями лякав її, що могло викликати її душевні переживання та спричинити їй психологічну травму. Умисні систематичні протиправні дії ОСОБА_4 , спрямовані на вчинення проти своєї матері домашнього насильства, могли викликати у неї емоційну невпевненість через нездатність захистити себе, відчуття загрози своєму здоров`ю, психологічні та фізичні страждання.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 вказує на те, що призначена йому міра покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину, а тому просить змінити судові рішення щодо нього та призначити йому покарання у виді громадських робіт.

Мотивуючи свою скаргу, засуджений ОСОБА_4 зазначає, що він вину свою визнав, розкаюється у вчиненому, працює, хоча і без офіційного оформлення, допомагає в утриманні дітей, хоче брати участь у їх вихованні. Також засуджений вказує на те, що спиртними напоями він не зловживає, на обліку у лікаря нарколога його було поставлено більш ніж п`ятнадцять років назад, але він не лікувався від алкоголізму і не був у наркологічному відділенні всі ці роки, а тому посилання у вироку на те, що він знаходиться на обліку у лікаря-нарколога, засуджений вважає формальним. Також засуджений зазначає, що вчинений ним злочин не є тяжким та просить врахувати його позитивну характеристику.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.

Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно

з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, а також данні про особу винного, який не визнав себе винним, не усвідомив заподіяного, має постійне місце проживання, за яким характеризується негативно, офіційно не працює, зловживає спиртними напоями, перебуває на обліку лікаря-нарколога; раніше судимий, покарання відбув повністю.

Обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_4 , судом встановлено не було, а обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав вчинення злочину повторно та вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції зазначив, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише за умови реального відбування покарання, а тому призначив йому покарання в межах санкції статті, за якою він обвинувачувався, у виді арешту. При цьому суд наголосив на тому, що оскільки покарання у виді громадських робіт вже призначалось ОСОБА_4 , яке він відбув, але це не сприяло його виправленню, застосовувати вказане покарання за аналогічний злочин є недоцільним. Покарання ж у виді обмеження і позбавлення волі, як заначив суд, є занадто суворим у даному випадку.

Своєю чергою апеляційний суд, з огляду на всі вищенаведені обставини, погодившись із таким рішенням місцевого суду, зазначив, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_4 саме таке покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Також апеляційний суд акцентував, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що покарання у виді громадських робіт вже призначалось ОСОБА_4 , він його відбув, однак це не сприяло його виправленню.

Окрім зазначеного, апеляційний суд вказав, що встановлені судом та зазначені у вироку обставини щодо особи обвинуваченого та фактичних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без реального відбування покарання є неможливим. При цьому обставин, що пом`якшують покарання або позитивно характеризують особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційним судом встановлено не було.

На переконання суду касаційної інстанції, місцевий суд, з яким правильно погодився й апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, в повній мірі врахував особу обвинуваченого, зокрема те, що раніше він вже був засуджений за аналогічний злочин, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і наявність обставин, що його обтяжують, та обрав йому покарання за ст. 126-1 КК України у виді арешту на строк три місяці, яке, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості й індивідуалізації та з урахуванням конкретних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення в їх сукупності, не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 березня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3