ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 335/15047/17

провадження № 51-4287км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004001, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання та стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, ОСОБА_7 засуджено за те, що він 13 листопада 2017 року приблизно о 15:00, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля парку «Перемоги» на вул. Перемоги, 80 у м. Запоріжжі, діючи повторно, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, штовхнув ОСОБА_8 та шляхом ривка викрав з її рук мобільний телефон «Xiaomi Redme Note 3 Pro SE» вартістю 6049 грн, який був у чохлі вартістю 100 грн, і втік із місця вчинення кримінального правопорушення, заподіявши ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 6149 грн.

Запорізький апеляційний суд 12 червня 2023 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду у частині призначення ОСОБА_7 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Виключив зі вступної частини цього вироку посилання на судимість ОСОБА_7 за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року, а в решті залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Захисник вважає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи його підзахисному покарання, яке необхідно відбувати реально, в повній мірі не оцінив у сукупності обставин вчинення кримінального правопорушення та даних, які характеризують засудженого.

Як зазначає ОСОБА_6 , цей суд належним чином не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 сприяв у проведенні досудового розслідування, не намагався уникнути кримінальної відповідальності, щиро розкаявся і вибачився перед потерпілою.

Також захисник не погоджується з посиланням у рішенні на позицію потерпілої з приводу заподіяння їй моральної шкоди, оскільки ОСОБА_8 не заявляла будь-яких позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду.

На думку захисту, є неправильним посилання апеляційного суду на наявність у ОСОБА_7 непогашених судимостей, оскільки засуджений повністю погоджується з кваліфікацією інкримінованого йому злочину.

Стверджує, що зазначені в рішенні апеляційного суду обставини, які характеризують особу засудженого, а саме те, що він непрацевлаштований і не має стійких соціальних зв`язків, не відповідають дійсності, оскільки в засіданні апеляційного суду засуджений вказав, що має зареєстроване місце проживання як внутрішньо переміщена особа, займається допомогою місцевому населенню в подоланні наслідків підриву Каховської ГЕС, зокрема евакуацією населення, ремонтом пошкоджених будівель, надає гуманітарну допомогу та працює у благодійному фонді «Спасіння життя» у м. Херсоні.

Акцентує на тому, що ОСОБА_7 є волонтером у Релігійній організації «Духовне управління Євангельських християн Української християнської церкви «Нове покоління», якою характеризується виключно з позитивної сторони.

На переконання захисника, вищенаведене свідчить про те, що засуджений усвідомлює наслідки своїх протиправних дій і може стати на шлях виправлення.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, наголошує на тому, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, та просить скаргу залишити без задоволення, а постановлене щодо ОСОБА_7 судове рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали подану захисником касаційну скаргу в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі: необхідності застосування більш суворого покарання; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, під час призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; дані про його особу, котрий раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, має постійне місце проживання, працевлаштований, неодружений, дітей на утриманні не має, на обліках у нарколога, психіатра не перебуває. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, а вчинення кримінального правопорушення особою, котра перебуває у стані алкогольного сп`яніння, відніс до обставини, що його обтяжує. Також суд урахував позицію потерпілої, яка не висувала вимог майнового та немайнового характеру до засудженого.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.

Крім того, місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і що можна застосувати до нього положення статей 75, 76 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

Прокурор не погодився з вироком місцевого суду і подав апеляційну скаргу. У ній, посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, дійшов висновку, що місцевий суд необґрунтовано та невмотивовано застосував положення ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду в частині призначеного покарання і постановив свій.

На обґрунтування такого висновку суд зазначив про те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК, формально взяв до уваги характер вчиненого засудженим злочину та не в достатній мірі врахував, що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, у тому числі умисних, корисливих, тяжких, та вчинив інкримінований йому злочин менш ніж через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі по відбутті строку покарання за попереднім вироком, раніше неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, однак це не привело до позитивних змін у його особистості, не створило в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві і свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення стати не бажає.

Водночас апеляційний суд, зваживши на дані про особу ОСОБА_7 , часткове визнання ним своєї винуватості, наявність обставини, що пом`якшує його покарання, та думку потерпілої щодо покарання, дійшов висновку про можливість призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, з реальним його відбуванням, без застосування положень ст. 75 КК.

Отже, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, його висновок про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням є обґрунтованим, а призначене цим судом покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Безпідставними є посилання захисника про врахування апеляційним судом позиції потерпілої стосовно заподіяння їй моральної шкоди, оскільки, як убачається з рішення апеляційного суду, зазначеним твердженням суд своє рішення не обґрунтовував, він лише взяв до уваги думку потерпілої з приводу покарання.

Водночас суд касаційної інстанції у своїх рішеннях вже неодноразово підкреслював, що позиція потерпілих щодо призначення покарання, хоча і може бути врахована судом під час обрання покарання, однак не є вирішальною.

Також необґрунтованими є доводи захисника стосовно того, що апеляційний суд неправильно послався в рішенні на наявність у ОСОБА_7 непогашених судимостей. По-перше, засуджений вчинив інкримінований йому злочин у період непогашеної судимості, по-друге, ці обставини враховані судом як дані, що характеризують особу засудженого, який після відбуття покарання за попередній злочин через незначний проміжок часу вчинив новий злочин, що є предметом цього кримінального провадження.

Верховний Суд зазначає, що ті позитивні дані про особу засудженого, на яких акцентує захисник у своїй касаційній скарзі, а також обставини, що пом`якшують покарання, апеляційний суд обґрунтовано врахував під час визначення покарання за ч. 2 ст. 186 КК у мінімальних його межах, і за обставин цього кримінального провадження вони не знижують суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення настільки, щоб досягти мети покарання можливо було без реального його відбування засудженим.

Надані захисником відомості, відображені в копіях довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, характеристики ОСОБА_7 , наданої органом самоорганізації населення квартального комітету № 1, акта про проживання особи без реєстрації від 10 червня 2023 року № 10, довідки про фактичне місце проживання особи без реєстрації від 10 червня 2023 року № 14, характеристик, наданих керівником благодійної організації «Спасіння та життя» у м. Херсон та релігійної громади християнської церкви «Нове покоління» у м. Херсоні не свідчать про суворість призначеного засудженому покарання, не спростовують обґрунтованості висновків апеляційного суду та не є безумовною підставою для пом`якшення призначеного покарання, враховуючи характер вчиненого ОСОБА_7 діяння, наявність у нього непогашених судимостей та вчинення злочину через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі.

З огляду на викладене, покарання, призначене ОСОБА_7 за результатами апеляційного розгляду, є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а доводів на спростування вищевказаних висновків апеляційного суду касаційна скарга захисника не містить, тому Верховний Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Виправлення засудженого є наслідком такого впливу покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі кримінального.

Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року - без зміни.

Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3