Справа № 755/30/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючого судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 вересня 2023 року за № 0001399 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянин України, з середньою освітою, пенсіонер, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 1, 3, 4 ст. 358 Кримінального кодексу (далі КК) України

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішуються судом

З обвинувального акта від 19 грудня 2023 року, який складено слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_5 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_4 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство); заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), котре вчинене повторно; закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), повторно; підробленні офіційного документу, який надає право з метою використання; підробленні офіційного документу, який надає право з метою використання, повторно; використанні завідомо підробленого офіційного документа.

Це обвинувачення полягає в тому, що ОСОБА_4 , котрий мешкає у місті Києві, заволодів шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам, як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб, згідно з соціальною програмою «Прихисток», попередньо підробивши й використавши з цією метою «заяву особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат» із внесенням недостовірних відомостей.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

З урахуванням того, що виниклі обставини у провадженні свідчать, що

1. необхідно надати відповідь на такі ключові питання:

а. у сфері права:

(1) чи вважається «заява особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат» офіційним документом, відповідно до примітки ст. 358 КК ?

б. щодо обвинуваченого:

(1) чи вчиняв діяння, які охоплюються ознаками кримінальних правопорушень, передбачених КК ?; (2) чи доведено винуватість у їх вчиненні ?; (3) як слід кваліфікувати дії у випадку доведення винуватості ?

2. наявні підстави, щоб ствердно відповісти на 1 та 2 питання блоку б.щодо обвинуваченого щодо шахрайства, у зв`язку кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 1, 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК, однак негативна відповідь на питання блоку а.у сфері права в частині обвинувачення за ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК, вказує на відсутність в діях особи ознак цих кримінальних правопорушень, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Урядова соціальна програма «Прихисток» призначена для компенсації власникам, які безкоштовно прихистили внутрішньо переміщених осіб, що вимушено залишили свої домівки на тимчасово окупованих територіях.

Постановою Кабінету Міністрів України №333 від 19 березня 2022 року (далі Постанова) затверджено Порядок компенсації витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб, котрим у п. 1 передбачається, що цей Порядок визначає механізм компенсації витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб (далі - компенсація): які перемістилися з територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, інформація про які є складовою частиною переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією; житло яких зруйноване або непридатне для проживання внаслідок пошкодження, інформація про яке внесена до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації, або щодо якого подано документальне підтвердження від органів місцевого самоврядування факту пошкодження/знищення нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації.

За безоплатне тимчасове розміщення осіб, які після введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану перемістилися з території адміністративно-територіальної одиниці, на якій проводяться воєнні (бойові) дії, або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а саме: Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Запорізької та Київської областей, м. Києва, Луганської, Миколаївської, Одеської, Сумської, Харківської, Херсонської та Чернігівської областей, здійснюється компенсація за умови їх розміщення у вересні 2022 року. Компенсація за безоплатне тимчасове розміщення таких осіб здійснюється за заявами, що були подані не пізніше ніж протягом п`яти днів з дня закінчення звітного місяця у жовтні 2022 р. відповідно до пункту 5 цього Порядку.

Також, згідно Постанови

- компенсація надається фізичним особам - громадянам України, які є власниками житла, або їх представниками, наймачами (орендарями) житла державної або комунальної власності, спадкоємцями, які прийняли спадщину, і безоплатно розміщували у своїх житлових приміщеннях зазначених у пункті 1 цього Порядку внутрішньо переміщених осіб, крім членів своєї сім`ї у розумінні Сімейного кодексу України (далі - особи, що розмістили внутрішньо переміщених осіб), для покриття витрат, пов`язаних з безоплатним розміщенням внутрішньо переміщених осіб (п. 2);

- особи, які виявили бажання розмістити у своїх житлових приміщеннях внутрішньо переміщених осіб, вносять відомості щодо таких приміщень, доступних для безоплатного розміщення у відповідній адміністративно-територіальній одиниці, до вебресурсу "Прихисток" або подають таку інформацію до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної в м. Києві держадміністрації, відповідної військової адміністрації. На підставі поданих відомостей виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, районні в м. Києві держадміністрації, відповідні військові адміністрації шляхом внесення даних до інформаційно-аналітичної системи обліку даних, пов`язаних з компенсацією за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб (далі - інформаційно-аналітична система), формують перелік житлових приміщень, доступних для безоплатного розміщення внутрішньо переміщених осіб у відповідній адміністративно-територіальній одиниці. Наявність відомостей про житлові приміщення у зазначеному переліку не є обов`язковою умовою отримання компенсації особами, що розмістили внутрішньо переміщених осіб (п. 3);

- особи, що розмістили внутрішньо переміщених осіб, зобов`язані не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дня розміщення внутрішньо переміщених осіб подати повідомлення за формою згідно з додатком 1 до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної в м. Києві держадміністрації, відповідної військової адміністрації за місцем розташування житлового приміщення.

Повідомлення подається в паперовій або електронній формі на електронну адресу, визначену виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, районною в м. Києві держадміністрацією, відповідною військовою адміністрацією.

У разі подання повідомлення в паперовій формі особа, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, подає інформацію згідно з додатком 1 про себе та кожну з розміщених осіб із пред`явленням підтвердних документів.

У разі подання повідомлення в електронній формі до такого повідомлення додаються електронні копії (фотокопії або сканкопії) документів, що підтверджують подану інформацію, передбачену додатком 1.

Особи, що розмістили внутрішньо переміщених осіб, також зобов`язані в день припинення розміщення внутрішньо переміщених осіб або зміни їх кількості подати повідомлення згідно з додатком 1 разом з інформацією про зміну переліку осіб, розміщених у житловому приміщенні, із зазначенням можливості у подальшому розміщувати внутрішньо переміщених осіб у такому приміщенні.

На підставі зазначених повідомлень виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, районні в м. Києві держадміністрації, відповідні військові адміністрації фіксують в інформаційно-аналітичній системі дату початку розміщення внутрішньо переміщених осіб, вносять передбачену додатком 1 інформацію, яку подано особою, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, та у разі необхідності вносять до системи відповідні зміни (п. 4);

- для отримання компенсації особа, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, не пізніше ніж протягом п`яти днів з дня закінчення звітного місяця подає до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної в м. Києві держадміністрації, відповідної військової адміністрації за місцем розташування житлового приміщення заяву за формою згідно з додатком 2 (далі - заява).

Заява подається в паперовій або електронній формі на електронну адресу, визначену виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, районною в м. Києві держадміністрацією, відповідною військовою адміністрацією.

У разі подання заяви в паперовій формі особа, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, подає інформацію згідно з додатком 2 про себе та кожну з розміщених осіб із пред`явленням підтвердних документів.

У разі подання заяви в електронній формі до заяви додаються електронні копії (фотокопії або сканкопії) документів, що підтверджують подану інформацію, передбачену додатком 2.

Компенсація здійснюється з розрахунку 14,77 гривень на одну людину за 1 день розміщення. Разом з тим в період опалювального сезону компенсація становить 30 гривень на добу за 1 людину (п. 5).

Водночас, судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , виявив бажання розмістити у своїх житлових приміщеннях внутрішньо переміщених осіб, відповідно звернувся з відповідною заявою, щодо внесення відомостей щодо приміщень, доступних для безоплатного розміщення у відповідній адміністративно-територіальній одиниці, до вебресурсу "Прихисток", а саме повідомив державні органи про можливість надання для безоплатного розміщення внутрішньо переміщених осіб в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, починаючи з червня 2022 року у вказаному житлі були розміщені внутрішньо переміщені особи, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що були переміщенні з м. Костянтинівка Донецької області, у зв`язку з чим ОСОБА_4 , в установленому законом порядку, подав відповідні відомості про розміщення внутрішньо переміщених осіб та отримав компенсацію у встановленому законом розмірі за липень та серпень 2022 року.

Надалі, 31 серпня 2022 року наведені внутрішньо переміщені особи уклали договір оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , де почали постійно проживати.

Водночас, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб. Реалізуючи злочинний умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб, достовірно знаючи, що внутрішньо переміщені особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 починаючи з 31 серпня 2022 року не проживають в наданому ним житлі, а саме в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , маючи на меті отримання компенсації витрат за листопад 2022 року, 02 грудня 2022 року звернувся до ЦНАП Дніпровського району, подавши «заяву особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат», куди вніс недостовірні відомості та зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали 30 днів у звітному місяці (тобто у листопаді 2022 року) в наданому ним житлі.

В подальшому, 26 вересня 2023 року на надані ОСОБА_4 банківські реквізити, а саме на рахунок в АТ БК «Приватбанк», що відкритий на його ім`я були зараховані грошові кошти в сумі 1800 гривень 00 копійок, від товариства Червоного Хреста України, як компенсація за розміщення у листопаді 2022 року 2 внутрішньо переміщених осіб.

Отримавши в такий спосіб грошові кошти, останній розпорядився ними на власний розсуд, чим завдав матеріального збитку Українському товариству Червоного Хреста на вказану суму.

Крім того, реалізуючи злочинний умисел на повторне заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб, достовірно знаючи, що такі особи починаючи з 31 серпня 2022 року не проживають в наданому ним житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , маючи на меті отримання компенсації витрат звертався 04 січня 2023 року до ЦНАП Дніпровського району, подаючи «заяву особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб (далі в т.ч. ВПО), про отримання компенсації витрат», куди вніс недостовірні відомості зазначаючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали в наданому ним житлі, у грудень 2022 року, в наданому ним житлі.

В подальшому, 03 листопада 2023 року на надані ОСОБА_4 банківські реквізити, а саме на рахунок в АТ БК «Приватбанк», що відкритий на його ім`я були зараховані грошові кошти в сумі 1860 гривень 00 копійок, від товариства Червоного Хреста України (далі, зокрема, товариство), як компенсація за розміщення 2 ВПО.

Отримавши в такий спосіб грошові кошти, останній розпорядився ними на власний розсуд, чим завдав матеріального збитку товариству на вказану суму.

Надалі, реалізуючи повторно вказаний злочинний умисел ОСОБА_4 маючи на меті отримання компенсації витрат звернувся до ЦНАП Дніпровського району подаючи заяви - «заяву особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат», із внесенням недостовірних відомості, що ВПО проживали в наданому ним житлі, а саме це стосувалося таких періодів:

- за лютий 2023 року, 01 березня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 28 днів у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок ОСОБА_4 були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за березень 2023 року, 03 квітня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 30 днів у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за квітень 2023 року, 02 травня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 30 днів у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за травень 2023 року, 02 червня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за червень 2023 року, 04 липня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за липень 2023 року, 02 серпня 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення;

- за серпень 2023 року, 05 вересня 2023 року звернувся до ЦНАПвказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці. В подальшому, на вищевказаний рахунок були зараховані грошові кошти за даний місяць, від наведеного товариства, як компенсація за розміщення.

Отримавши в такий спосіб грошові кошти за наведені місяці в загальній сумі 9 949, 36 гривнь, останній розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав матеріального збитку товариству на вказану суму.

Надалі, реалізуючи той же злочинний умисел щодо заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб, достовірно знаючи, що вищевказані ВПО починаючи з 31 серпня 2023 року не проживають в наданому ним житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , маючи на меті отримання компенсації витрат звернувся до ЦНАП Дніпровського району подаючи заяви - «заяву особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат», із внесенням недостовірних відомості, що ВПО проживали в наданому ним житлі, а саме це стосувалося таких періодів:

- за вересень 2022 року, 06 жовтня 2022 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 30 днів у звітному місяці;

- за жовтень 2022 року, 04 листопада 2022 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці;

- за січень 2023 року , 02 лютого 2023 року звернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 31 день у звітному місяці;

- за вересень 2023 року, 02 жовтня 2023 рокузвернувся до ЦНАП вказавши недостовірні відомості, що вказані ВПО проживали 30 днів у звітному місяці.

В подальшому, надані ОСОБА_4 відомості про розміщення 2 внутрішньо переміщених осіб у наведені місяці 2023 року були передані для опрацювання та нарахування компенсації загальному розмірі 5 492, 40 гривень до товариства, проте з незалежних від нього обставин зазначена сума грошових коштів не була зарахована на надані ОСОБА_4 банківські реквізити, а саме на рахунок в АТ БК «Приватбанк», що відкритий на його ім`я.

ІІІ. Формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнано судом недоведеним (узагальнене)

Згідно пункту 5 Порядку (цитованого у п. ІІ вироку) компенсації витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб, котрий затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №333 від 19 березня 2022 року, заява особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб про отримання компенсації витрат є офіційним документом, оскільки складається та посвідчується відповідною особою у межах її компетенції за встановленою законом формою та з належними реквізитами, інформація, зафіксована в такій заяві має юридично-значущий характер та спричиняє наслідки правового характеру у вигляді нарахування та подальшої виплати грошової компенсації витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб у встановленому законом розмірі.

Водночас, ОСОБА_4 , маючи умисел на підроблення офіційного документа, що надає права, а саме заяви на компенсацію витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб, 06 жовтня 2022 року звернувся до ЦНАП Дніпровського району м. Києва, де вніс до відповідного бланка заяви завідомо неправдиві відомості про розміщення у вересні 2022 року двох вказаних ВПО, яку скріпив власним підписом, достовірно знаючи про те, що з 01 вересня 2022 року вказані особи не проживають в наданому ним житлі.

Крім того, маючи умисел на повторне підроблення офіційного документа, що надає права, а саме заяви на компенсацію витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб, він же звертався до ЦНАП Дніпровського району м.Києва, вносячи до відповідних бланків заяв завідомо неправдиві відомості про розміщення 2 ВПО, яку скріплював власним підписом, достовірно знаючи про те, що з 01 вересня 2022 року ці особи не проживають в наданому ним житлі, а саме: 04 листопада 2022 року (за жовтень 2022 року); 02 грудня 2022 року (за листопада 2022 року); 04 січня 2023 року (за грудень 2022 року); 02 лютого 2023 року (за січень 2023 року); 01 березня 2023 року (за лютий 2023 року); 03 квітня 2023 року (за березень 2023 року); 02 травня 2023 року (за квітень 2023 року); 02 червня 2023 року (за травень 2023 року); 04 липня 2023 року (за червень 2023 року); 02 серпня 2023 року (за липень 2023 року); 05 вересня 2023 року (за серпень 2023 року); 02 жовтня 2023 року (за вересень 2023 року).

На підставі цих заяв ОСОБА_4 було нараховано компенсацію на суму 16325,82 гривень.

Також, ОСОБА_4 будучи поінформованим про порядок нарахування та виплати компенсації компенсацію витрат, що визначений його пунктом 5 (вище цитується у п. ІІ вироку) за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб, маючи на меті нарахування та отримання такої компенсації вчинив використання завідомо підроблених документів, а саме «заяви на компенсацію витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб», куди попередньо вносились недостовірні відомості про розміщення 2 ВПО за адресою: м. Київ, вул. Азербайджанська, буд. 28-а, 06 жовтня 2022 року перебуваючи в ЦНАП Дніпровського району м.Києва, подав відповідальному працівнику ЦПАН вказану заяву, отримавши на підтвердження подачі ним такої заяви копію опису документів, що надано до ЦНАП громадянином для виконання адміністративної послуги, тим самим вчинивши використання завідомо підробленого документа.

За цим же умов ОСОБА_4 перебуваючи в ЦНАП Дніпровського району м.Києва, подав відповідальному працівнику ЦПАН «заяви на компенсацію витрат за тимчасове розміщення (перебування) внутрішньо переміщених осіб» 04 листопада 2022 року, 02 грудня 2022 року, 04 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року, 01 березня 2023 року, 03 квітня 2023 року, 02 травня 2023 року, 02 червня 2023 року, 04 липня 2023 року, 02 серпня 2023 року, 05 вересня 2023 року, 02 жовтня 2023 року, отримуючи при цьому кожного разу на підтвердження подачі ним заяви копію опису документів, що надано до ЦНАП громадянином для виконання адміністративної послуги, тим самим вчинивши використання завідомо підробленого документа.

IV. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений та за якою висунуто обвинувачення, однак винуватість особи не встановлено

Згідно ст. 190 КК у ній йдеться про:

а. в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №2617-VIII від 22.11.2018:

[… 1. Заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) […]

2. Шахрайство, вчинене повторно, […] …];

б. в редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023 (діє з 11 серпня 2023 року)

[… 1. Заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) […]

2. Шахрайство, вчинене повторно, […]

3. Шахрайство, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану,[…] …].

Відповідно до ст. 358 КК кримінально-караним є:

[… 1. Підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою […]

3. Дії, передбачені частинами першою […] вчинені повторно […]

4. Використання завідомо підробленого документа […] …].

Згідно примітки до ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

V. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

IV.I. докази на підтвердження встановлених судом обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних діянь визнав повністю, надав покази, в яких підтвердив обставини вчинення кримінальних правопорушень, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно вчинив діяння за наведеного у п. ІІ вироку алгоритму щодо заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які сплачуються власникам як компенсація витрат, що пов`язані з безоплатним тимчасовим розміщенням (перебуванням) внутрішньо переміщених осіб, згідно з соціальною програмою «Прихисток» та підробкою й використанням з цією метою «заяви особи, що розмістила внутрішньо переміщених осіб, про отримання компенсації витрат» із внесенням недостовірних відомостей.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень обвинувачений просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінальних проваджень та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в яких він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінальних проваджень та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, за обставин встановлених судом, однак не вбачає в його діях складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України.

IV.ІI. підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів

Згідно з ч. 1 ст. 358 КК предметом підробки може бути лише офіційний документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи.

Відповідно до примітки до ст. 357, 358, 366 КК офіційним може бути лише документ, що видається чи посвідчується повноважними особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів.

Отже, обов`язковою ознакою офіційного документа є належність його до документів, що складаються, видаються чи посвідчуються відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції.

ВС неодноразово зазначав, що невідповідність документа цьому критерію виключає визнання його офіційним (див. постанови від 1 березня 2018 року у справі №461/7315/15-к; від 13 вересня 2018 року у справі №607/10931/14-к).

Розглядаючи справу щодо подібних обставин Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 5 вересня 2022 року у справі №310/3772/20 дійшла висновку, що декларація про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням будь-якого виду соціальної допомоги, складена громадянином, котрий не займається професійною чи службовою діяльністю, щоб вимагало складання (видання чи посвідчення) ним такого документа, та яка не видається чи посвідчується повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, не містить ознак офіційного документа.

У справі №355/889/18 (постанова від 22 листопада 2022 року) Верховний Суд вказав, що заяви на отримання грошової допомоги не є офіційними документами, оскільки вони складені виправданим у своїй особистій якості, а не як особою, що уповноважена законом їх видавати та посвічувати, а зафіксована в них інформація не обумовлює настання юридичних наслідків. Таким чином підроблення та використання цих заяв не утворюють складу злочину, передбаченого ст. 358 КК.

Отже, враховуючи вказане та повертаючись до обставин цієї справи Суд вважає, що заява вказана у п. ІІІ вироку не є офіційними документами, оскільки вони складені обвинуваченим у своїй особистій якості, а не як особою, що уповноважена законом їх видавати та посвічувати, а зафіксована в них інформація не обумовлює настання юридичних наслідків. Таким чином підроблення та використання цих заяв не утворюють складу злочину, передбаченого ст. 358 КК.

Позаяк, об`єднана палата ККС ВС у своєму рішенні (справа № 727/5768/18, провадження №51-1328кмо19) визначала, що для визнання документа офіційним він має відповідати таким ознакам:

1) його має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції;

2) він повинен мати визначену законом форму та містити належні реквізити;

3) зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер (підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків) чи може бути використана як документи докази у правозастосовній діяльності

Як вже зазначалося раніше, офіційним документом може бути лише той документ, який відповідає всім характеристикам (ознакам), передбаченим приміткою до ст.358 КК.

Одна з обов`язкових характеристик офіційного документу стосується особи, що може складати, видавати чи посвідчувати певний документ із указаною у примітці до ст.358 КК інформацією. Такою особою може бути, зокрема, громадянин, в тому числі самозайнята особа, однак лише у разі, якщо він (вона) має право складати, видавати чи посвідчувати документ у зв`язку з його (її) професійною чи службовою діяльністю.

Тобто за змістом примітки до ст.358 КК документ, який складається, видається чи посвідчується громадянином, в тому числі самозайнятою особою, може бути визнаним офіційним у разі, якщо він:

а) містить певну інформацію, яка зафіксована на будь-якому матеріальному носієві та яка підтверджує чи посвідчує певну подію, явище або факт, який спричинив чи здатний спричинити наслідки правового характеру, або може бути використана як документ - доказ у правозастосовній діяльності;

б) складається, видається чи посвідчується у зв`язку з професійною чи службовою діяльністю громадянина, у тому числі самозайнятої особи, якому (якій) законом надано право складати, видавати чи посвідчувати певний вид документу, що складений з дотриманням визначених законом форм та містить передбачені законом реквізити.

Зіставлення цих характеристик офіційного документа, передбачених у примітці до ст.358 КК, з ознаками (характеристиками), які притаманні заяві на отримання компенсації за розміщення ВПО, дозволяє дійти висновку про те, що така заява, яка складається громадянином, у тому числі самозайнятою особою, не має зв`язку з його (її) професійною чи службовою діяльністю.

Відсутність такого зв`язку свідчить про те, що у заяві відсутня одна з характеристик (ознак) офіційного документа, передбачених у примітці до ст.358 КК як обов`язкова, а її відповідність іншим обов`язковим характеристикам (ознакам) офіційного документа, цього висновку не спростовує.

При цьому з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений не займався професійною чи службовою діяльністю, яка б вимагала у нього складання (видання чи посвідчення) такого типу заяв.

Відповідно до Порядку заяви, до яких обвинувачений вносив завідомо неправдиві відомості, не належать до документів, які видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми.

Тому, оскільки складені заяви, що містили завідомо неправдиву інформацію, не мають ознак офіційного документа, то в діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 3 ст. 358 КК.

Також обвинувачений обвинувачується органами досудового слідства у використанні завідомо підробленого документа, у зв`язку з чим, такі дії кваліфікуються за ч.4 ст.358 КК.

Однак відповідальність за вказаною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність настає за використання не будь-якого підробленого документа, а лише того, який має ознаки офіційного.

Такий висновок вбачається з примітки до ст.358 КК, яка існує не сама по собі, а є конструктивним елементом зазначеної кримінально-правової норми та розкриває одну з ознак диспозицій частин 1, 2, 4 зазначеної статті, що з позиції юридичної техніки не варто було робити у самих диспозиціях.

При цьому Суд ураховує, що КК з його певним структурним поділом слід розглядати як цілісний кодифікований нормативний акт, а не як окремі частини, між якими існує суто формальний зв`язок.

До того ж довільне трактування диспозиції ч. 4 ст. 358 КК без урахування примітки до ст. 358 КК суперечить принципу правової визначеності і безпідставно розширює перелік предметів кримінально-правової охорони.

З огляду на викладене, оскільки використані документи не є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, то дії не містять складу цього кримінального проступку.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно, слід ухвалити виправдувальний вирок в цій частині з наведеної підстави.

При цьому, відсутність у діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК, не виключає наявності складу шахрайства.

IV.ІIІ. щодо кваліфікації дій описаних у п. ІІ вироку

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

В цьому випадку слід урахувати, що відповідальність за ч. 1 ст. 190 КК настає за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Відповідно до позиції об`єднаної палати ККС неповідомлення (не зазначення) відомостей про наявність нерухомого майна як спосіб отримання соціальних виплат (допомоги) є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через пасивну поведінку особи, котра не повідомляє обов`язкової за законом інформації (справа №159/3357/18, провадження №51-2570кмо19).

Тим самим, повертаючись до цієї справи, вказівка в заяві даних про проживання ВПО є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через активну поведінку особи, котра повідомляє неправдиві відомості.

Водночас, враховуючи дати діюнь обвинуваченого, йдеться про вчинки, як в період дії ст. 190 КК в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №2617-VIII від 22.11.2018, так і в редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023 (епізоди за 05 вересня, 02 жовтня 2023 року).

Стаття 190 КК в діючій редакції передбачає таке:

1. Заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) - карається штрафом від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років.

2. Шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

3. Шахрайство, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від чотирьох тисяч до восьми тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років.

Ця ж стаття у редакції до 11 серпня 2023 року регламентувала у собі наступне:

1. Заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) - карається штрафом від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років.

2. Шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

3. Шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, - карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років.

Вищезазначене дозволяє дійти висновку, що редакція ст. 190 КК згідно Закону №3233-IX від 13.07.2023 не свідчить про декриміналізацію або навпаки криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначеної норми закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність.

Водночас, лише закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності (ч. 1 ст. 5 КК).

Таким чином, враховуючи ч. 1, 2 ст. 190 КК, як в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №2617-VIII від 22.11.2018, так і в редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023, Суд не убачає передумов для застосування положень ч. 1 ст. 5 КК, оскільки певного поліпшення становища особи не встановлено.

Однак, в силу ч. 2 ст. 4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

В діях обвинуваченого, як за епізодом за ч. 2 ст. 190 КК, так і за епізодом за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК встановлено факт шахрайських дій, як на час дії статті в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №2617-VIII від 22.11.2018, так і в редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023.

За цих умов, Суд визначаючи кримінальну протиправність і караність діянь обвинуваченого, а також інші кримінально-правові наслідки, керується правилами ч. 2 ст. 4 КК, позаяк обставин визначених ч. 1 ст. 5 КК не встановлено.

Також Суд зауважує, що попри наявність епізодів вчинених у період дії ст. 190 КК в редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023, сторона обвинувачення ці епізоди за ч. 3 ст. 190 КК не кваліфікувала. Не убачає для цього підстав і Суд, з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК, бо йтиметься про погіршення становища особи. Водночас, це не виключає відповідальності і за ч. 2 ст. 190 КК, позаяк ці вчинки все ж таки відповідають ознакам шахрайства вчиненого повторно.

Понад це, слід вказати, що згідно п. 1 примітки до ст. 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статями.

Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі (ч. 2 ст. 15 КК).

При цьому, враховуючи положення ст. 33 КК слушним буде зауважити, що у підпункті 3 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», котрий віднайшов своє відображення у позиції ВС у постанові від 22 січня 2024 року в справі № 755/3235/23, зазначено, що сукупність можуть утворювати також злочини, передбачені однією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо вчинені злочини мають різні стадії.

З урахуванням того, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують (див. постанову ВС від 27 вересня 2018 року у справі № 686/6613/16-к).

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за: ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки він вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство); ч. 2 ст. 190 КК України, адже він здійснив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України, як закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни в цій частині, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Щодо протиріч наявних в обвинуваченні за епізодами шахрайства, зокрема в частині кількості днів у грудні місяці та інших дат, часових проміжків, то Суд розглядає їх, як описки, котрі жодним чином не впливають на характер висунтого обвинуваечння та можливість його розуміння й усвідомлення для побудови захисту.

IV.IV. мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

(1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

(2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

(3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки;

? активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не установлено.

Також, Суд враховує, що

? обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та слушності застосування положень ст. 75 КК; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій;

? положеннями ч. 3 ст. 56 КК визначено, що громадські роботи не призначаються особам, які досягли пенсійного віку, в той час, як ч. 2 ст. 57 КК передбачено, що виправні роботи не застосовуються до та тих, що досягли пенсійного віку, а, згідно ч. 3 ст. 61 КК, обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку,

та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 1, 2 ст. 190 КК у виді штрафу та позбавлення волі відповідно, із визначенням остаточного покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК (шляхом поглинання), з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК.

При цьому, Суд ураховує, що, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК, основне покарання у виді штрафу при його призначенні за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно, однак відмічає, що, у цій ситуації, при визначенні обвинуваченому остаточної міри покарання за сукупністю кримінальних правопорушень застосовується не принцип складання різних за видом покарань, а принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не суперечить ч. 3 ст. 72 КК. Наведене також узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та віднайшли свої відображення в ухвалі ККС ВС від 29 січня 2019 року у справі № 755/219/18, згідно яких за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в цій справі є переконання суду про можливість її виправлення без відбування покарання. Цей висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінював на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, відомості щодо судимості. Також, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мали відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальна поведінка; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічна характеристика та інші.

Проаналізувавши саме такі обставини, Суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, позаяк Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визнаючи тривалість іспитового строку та вид обов`язків визначених ст. 76 КК Суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, тобто визначає їх у обсязі необхідному і достатньому для виправлення терміном на 1 рік, в силу ч. 4 ст. 75 КК.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення при застосуванні в т.ч. норм ст. 75, 76 КК.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного злочину, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

IV.V. мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом

Питання щодо речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1, 3, 4 ст. 358 Кримінального кодексу України та виправдати, у зв`язку із недоведеністю, що в його діяннях є склад цих кримінальних правопорушень.

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1, 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

? за ч. 1 ст. 190 КК - у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 34 000 (тридцять чотири) тисячі гривень;

? за ч. 2 ст. 190 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

? за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК - у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Речові докази: виписки руху грошових коштів залишити в матеріалах судового провадженя.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА