Провадження № 11-кп/824/5956/2023 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

19 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

захисників - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва на розгляді перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 111 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року клопотання прокурора задоволено, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до 17.01.2024 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, суд першої інстанції врахувавши обставини, передбачені ст. 178 КПК України, встановив, що вони обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного з державною зрадою, покарання, яке може бути призначене обвинуваченим у разі визнання їх винуватості, розвинуті та стабільні зв`язки із спецслужбами держави-агресора, та дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, відмовити прокурору у задоволенні клопотання, змінити діючий запобіжний захід з тримання під вартою на інший, а саме цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що прокурор у своєму клопотанні стисло виклала об`єктивну сторону кримінального правопорушення, не підтверджуючу матеріалами, на які у ньому є посилання, а тому суд під час розгляду клопотання повинен був дійти висновку про відсутність доказів обґрунтованої підозри ОСОБА_9 , однак безпідставно дійшов до протилежного висновку, який ґрунтується не на доказах, виключно на припущеннях, що наведені у клопотанні. Також вказує, що зазначені у клопотанні два ризики дублюються протягом 17 місяців і не підтверджуються конкретними обставинами, які обґрунтовують, чому не можна застосувати альтернативні запобіжні заходи. Також зазначає, що наявність воєнного стану та участь певних працівників правоохоронних органів у захисті держави не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з обґрунтуванням підстав для утримання ОСОБА_9 під вартою. Запобігти ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду можна за допомогою використання електронного засобу контролю. Крім того, зазначає, що суд повинен був врахувати тривалість строку тримання під вартою, який неодмінно пов`язаний із зменшенням зазначених прокурором ризиків, а не формально відноситися до доводів прокурора про наявність таких ризиків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням на нього додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Вказує, що дії ОСОБА_8 повинні кваліфікуватися не як державна зрада, що вчинена шляхом надання іноземній організації допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, а як передача або збирання відомостей, що становлять службову інформацію зібрану у сфері оборони країн, що передбачено ст. 330 КК України. Захисник зазначає, що судом не наведено достатніх даних, що вказують на обґрунтованість підозри, як на підставу для застосування, а відповідно і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того, вказує, що сторона обвинувачення не представила, а суд не взяв до уваги відсутність в матеріалах клопотання доказів, що підтверджують наявність таких ризиків та виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.

Заслухавши думки обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченим під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість, як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

На думку колегії суддів апеляційного суду, в сукупності з існуючими ризиками, особами обвинувачених, тяжкістю кримінальних правопорушень та їх наслідками, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим є обґрунтованим, а тому підстав вважати його занадто суворим - немає.

Колегія суддів приходить до висновку, що обставини, які зазначені в апеляційних скаргах, не можуть бути підставою для скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим, оскільки вони не виключають наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" зазначено, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Відтак, враховуючи обставини вчинення злочину обвинуваченими, який інкримінується стороною обвинувачення, суспільний інтерес наразі у даному випадку переважає над правилом поваги до особистої свободи обвинувачених.

Судом було враховано дані, що характеризують особи обвинувачених, міцність їх соціальних зв`язків, однак на переконання суду першої інстанції навіть такі позитивні характеристики є недостатньою гарантією дотримання обвинуваченими процесуальних обов`язків у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо доводів про стан здоров`я ОСОБА_8 , то документально підтверджені дані, які б на теперішній час унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, а такожоб`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою відсутні.

Отже, враховуючи характер інкримінованих їм дій, що свідчать про високу ймовірність наявності у обвинувачених зв`язків зі спецслужбами держави-агресора, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

В даному випадку прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які на даний час виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та встановлено наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Апеляційні доводи сторони захисту зводяться до фактичної незгоди із пред`явленим обвинуваченням, що на даному етапі провадження не може бути предметом оцінки апеляційним судом.

Щодо розумності строку тримання обвинувачених під вартою та строків розгляду даного кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці і законність тримання під вартою необхідно оцінювати виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст.5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п.70). Відповідальність за дотримання розумних строків тримання обвинуваченого під вартою покладається, в першу чергу, на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п.100). Однак суд звертає увагу на те, що незавершення до цього часу судового провадження у справі викликано її складністю, великим обсягом доказів, які підлягають дослідженню та поведінкою учасників судового провадження, обставинами справи тощо. Суд наголошує, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, обвинувачений у якій тримається під вартою.

Гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, частково співпадають з гарантією, передбаченою пунктом 1 статті 6 Конвенції, і дійсно вимагають, щоб відносно особи, яка тримається під вартою, органи державної влади виявляли «особливу ретельність в ході провадження по справі», однак це не має гальмувати зусилля суду щодо відповідального виконання своїх завдань (рішення ЄСПЛ у справі «Херцегфальві проти Австрії», «Садегул Оздемір проти Туреччини»).

Отже, приймаючи рішення про продовження ОСОБА_10 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Також, на переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інші запобіжні заходи, мають забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції має бути залишена без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя