справа № 535/972/22
провадження № 1-кп/619/81/23
УХВАЛА

04 жовтня 2023 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000043 від 20.05.2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 186 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Сторони кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_5

захисники: - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачені - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Суть питання, що вирішується ухвалою.

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_3 , будучи раніше судимим 13.01.2022 Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік та у період іспитового строку повторно вчинив злочин проти власності. Щодо обвинувачених продовжують існувати ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають міцних соціальних зв`язків, не мають будь-яких офіційних джерел доходу.

Захисники та обвинувачені проти клопотання заперечують, просять змінити запобіжний захід на інший більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою. Зазначають, що прокурором не надано доказів на підтвердження зазначених ними ризиків. Захисником обвинуваченого ОСОБА_4 надано акт з постійного місця проживання та характеристику.

Заслухавши клопотання прокурора та думку присутніх осіб, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі передбачені п. 1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За змістом ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 17.08.2023 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до 17.10.2023.

Відповідно ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 2 ст. 177 КПК України констатує, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Разом із тим, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Що стосується обґрунтованої підозри, то в силу положень частини другої статті 42 КПК України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наразі перебувають у статусі обвинувачених, тому судом не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ними кримінальних правопорушень.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

У обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені у частині першій статті 177 Кримінального процесуального кодексу України: ризик переховування від органу досудового розслідування та суду; ризик впливу на свідків; ризик вчинення інших кримінальних правопорушень.

Так, у обґрунтування ризику переховування обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від суду прокурор посилається на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання винуватими за вчинення тяжкого злочину, що може бути само по собі мотивом переховуватись від суду.

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, ЄСПЛ зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні, суд вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує ризик того, що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можуть вчинити спроби переховуватися від органів суду, у зв`язку з чим наявність вказаного ризику, на думку суду, є доведеною.

Щодо ризику незаконного впливу обвинуваченими на свідків, як зазначив прокурор, наявність цього ризику обумовлена характером та обставинами вчинення злочину, наявністю свідків, показання яких відкриті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з визначенням їх контактних даних, що дає можливість впливати на їх свідчення.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1 та ч. 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знають як їх персональні дані, так і зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Оскільки допит свідків на стадії судового розгляду здійснено не в поному обсязі, указане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу обвинувачених на них з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати щодо обвинуваченого.

Щодо ризику вчинення інших кримінальних правопорушень прокурором зазначено, що характер, тяжкість вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення дають підстави вважати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можуть вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити свою злочинну діяльність, враховуючи, що вони не мають постійних джерел доходу для існування, вчинили умисний корисливий злочин, є особами раніше неодноразово судимими і, перебуваючи на свободі, можуть продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Оскільки ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні злочинів, вчинених в період іспитового строку, визначеного вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 13.01.2022, обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати, отже виправдовуютьпродовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 . До того ж, фактичні обставини інкримінованого останньому тяжкого злочину свідчать про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість заявленого прокурором клопотання.

Суд не вбачає можливості застосування до обвинуваченогоОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки інші запобіжні заходи не здатні в повній мірі запобігти зазначеним ризикам, тому клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 .

За змістом ч. 2 ст. 331 КПК України суд продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, суд вважає, що клопотання прокурора в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, з огляду таке.

За правилами ч. 5 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Суд погоджується з доводами прокурора щодо продовження існування ризиків, водночас відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

До засудження обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, наведені суду, виправдовувати позбавлення волі.

Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи («Маккей проти Сполученого Королівства»).

Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140).

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» («SergeyVolosyuk v. Ukraine», рішення від 12.03.2009) Європейський суд з прав людини наголосив, «саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою…».

Крім того, відповідно до ст. 5 п. 3 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (п. 37, п. 38).

Під час обрання запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, включаючи міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини й утриманців, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_4 надано акт від 23.08.2023, складений депутатом Солоницівської селищної ради у присутності сусідів, про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає без реєстрації з 2009 року за адресою: АДРЕСА_2 , а також характеристику директора Солоницівської ДЮСШ «Колос», зі змісту якої убачається, що ОСОБА_4 займався з 6-річного віку в спортивному комплексі «Енергетик-Солоницівка», брав участь у підготовці до змагань та допомагав тренувати дітей, підтримував міцні зв`язки з ветеранами спорту, з особистої ініціативи проводив з підлітками соціально-виховні заходи.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе обставини, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Проте, суд вважає, що прокурор не довів наявність всіх обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, та розглядаючи можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам, враховуючи конкретні обставини у справі та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який до затримання працював, але офіційно працевлаштований не був, має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце проживання, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, та роз`яснити, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд звертає також увагу на положення ч. 1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції про права людини і основоположних свобод, які визначають право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Отже, враховуючи викладене, наявність постійного місця проживання, позитивну характеристику, а також той факт, що тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у цій справі перевищує розумні строки, так як останній перебуває під вартою з 21.06.2022. При цьому, судовий розгляд не завершується з причин, які не залежать від обвинуваченого, суд вважає, що заявлені раніше ризики можуть бути забезпечені шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу, а тому вважає за можливе змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який домашній арешт з одночасним покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Суд зазначає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються обвинуваченому, позбавляє останнього можливості перешкодити інтересам правосуддя, може запобігти ризикам, а також забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Відповідно до ч.1 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

На виконання ч. 6 ст. 194 КПК України слідчий суддя зазначає, що обов`язки, які покладаються на обвинуваченого не можуть перевищувати двох місяців.

Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.

Керуючись ст. 176, 177, 183, 194, 197, 199, 392 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 01 грудня 2023 року.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на домашній арешт.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заборонити ОСОБА_4 залишати місце проживання, а саме: АДРЕСА_2 , без дозволу суду, з 22 год 00 хв вечора до 06 год 00 хв ранку наступного дня.

Зобов`язати ОСОБА_4 :

- прибувати за кожною вимогою досуду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду.

Строк дії покладених на ОСОБА_4 обов`язків до 01 грудня 2023 року.

Негайно звільнити ОСОБА_4 з-під варти та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання начальнику Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області.

Відділ поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області повинен негайно поставити на облік ОСОБА_4 і повідомити про це суд.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на ОСОБА_4 зобов`язань.

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити обвинуваченому ОСОБА_4 .

Ухвала підлягає негайному виконанню та діє до 01 грудня 2023 року.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а обвинуваченим у той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1