УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 676/2951/20

провадження № 51-6564ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 липня 2023 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бережанка, Чемеровецький район Хмельницької області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, , яке є його власністю,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 289 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2020 року за ч. 1 ст. 185, ч. 1, ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців (ухвалою цього ж суду від 12 серпня 2020 року даний вирок був приведений у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII із визначенням обвинуваченому остаточного покарання за ч. 1 ст. 185, ч. 1, ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі ст. 70 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, а в частині звільнення від покарання вирок суду був залишений без змін),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України.

Суть питання

За вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 5 років; за ч. 3 ст. 289 КК України - на строк 8 років без конфіскації майна, яке є його власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна, яке є його власністю.

При цьому попередній вирок Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2020 року визначено виконувати самостійно.

Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.

Також цим же вироком визнано невинуватими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у пред`явленому обвинуваченні: за ч. 2 ст. 186 КК України по епізоду від 29 березня 2019 року по факту викрадення майна ОСОБА_7 ; за ч. 2 ст. 185 КК України по епізоду від 01 червня 2019 року по факту викрадення майна ОСОБА_8 ; за ч. 3 ст. 185 КК України по епізоду від 05 червня 2019 року по факту викрадення майна ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; за ч. 3 ст. 185 КК України по епізоду від 09 серпня 2019 року по факту викрадення майна ОСОБА_11 , а ОСОБА_6 , крім того, за ч. 2 ст. 185 КК України по епізоду від 23 вересня 2019 року по факту викрадення майна ОСОБА_12 , у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченими.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 07 січня 2019 року близько 06 години за попередньою змовою з ОСОБА_6 та невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження (далі - невстановлена особа), про що свідчить узгодженість їх дій, знаходячись на території охоронюваної автостоянки ТОВ «Баланс» в м. Кам`янець-Подільському Хмельницької області (вул. Привокзальна, 10), ввели в оману охоронця ОСОБА_13 , а саме: невстановлена особа в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомила охоронцю, що являється двоюрідним братом ОСОБА_16 і що їм треба ключі та документи від автомобіля потерпілого марки «Peugeot Boxer» білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , щоб щось перевантажити, бо зламався їх транспортний засіб. Після цього ОСОБА_13 зателефонував іншому охоронцю автостоянки ОСОБА_18 , який при передачі зміни повідомив ОСОБА_13 , що водій, який ставив на стоянку автомобіль ОСОБА_16 , залишив також ключі та документи від вказаного автомобіля, щоб останній міг їх забрати. Потім ОСОБА_13 передав свій телефон невстановленій особі, щоб той поспілкувався з ОСОБА_18 , при цьому ОСОБА_6 і ОСОБА_5 стояли поруч. Коли невстановлена особа, повернула ОСОБА_13 його телефон, то ОСОБА_18 наказав йому віддати ключі та документи від вищевказаного автомобіля.

Отримавши ключі та документи від автомобіля невстановлена особа, разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , незаконно, без дозволу ОСОБА_16 , проникли до салону його автомобіля та за допомогою ключа від замка запалення, всупереч волі потерпілого, невстановлена особа запустила двигун та здійснила на автомобілі подальший рух із території автостоянки в напрямку Хмельницького шосе.

Таким чином, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за попередньою змовою між собою та з невстановленою особою, без дозволу власника, незаконно заволоділи автомобілем марки «Peugeot Boxer» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_16 та розпорядились ним на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому матеріальні збитки на суму 289 тис. 425 грн 00 коп.

Крім того, близько 22 год 00 хв 30 вересня 2019 року ОСОБА_5 , перебуваючи в готелі «Техас», що знаходиться на проспекті Грушевського, 27, в м. Кам`янець-Подільському, зустрівши ОСОБА_21 , вирвав з його рук мобільний телефон марки «Meizu» моделі «М5S» ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 вартістю 3 тис. грн, укомплектований силіконовим чохлом чорного кольору вартістю 200 грн, після чого зник з вказаного готелю, чим заподіяв потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 3 тис. 200 грн.

Крім того, за вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 (крім вищевказаного), ч. 2 ст. 185 КК України за обставин детально наведених у вироку, однак законність і обґрунтованість судових рішень щодо цих епізодів, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 27 липня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 289 і за ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом від 30 вересня 2019 року, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та допущення, на її думку, на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і закрити кримінальне провадження в цих частинах.

Обґрунтовуючи наведене захисник вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 і ч. 2 ст. 186 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому вказує, що стороною обвинувачення не встановлено умислу її підзахисного на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом.

Крім того, вказує на те, що суд без належної аргументації не взяв до уваги докази, зокрема показання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про їхню непричетність до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, не перевірив та не спростував їхні показання про те, що в час угону вказаного автомобіля, вони перебували у своїх домівках, тобто судовий розгляд проведений неповно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Також на думку захисника, апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги її підзахисного та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та, всупереч клопотанню ОСОБА_5 , не дослідив повторно докази.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Однак, попри те, що захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає у незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Верховний Суд звертає увагу захисника на тому, що зазначені доводи сторона захисту вже висловлювала у судах першої та апеляційної інстанцій, які суди перевірили, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, місцевий суд дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні цього інкримінованого йому кримінального правопорушення, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема:

1) показаннями свідка ОСОБА_13 , який у суді зазначив, що близько 06 години 07 січня 2019 року на територію автостоянки зайшли три чоловіка молодого віку, серед яких був ОСОБА_5 та після введення в оману його та охоронця ОСОБА_18 , невстановленою особою, яка заволоділа документами і ключами від автомобіля, який належав ОСОБА_16 , ОСОБА_5 потрапив в салон цього автомобіля та поїхав разом з іншими з території автостоянки. При цьому свідок в залі суду вказав, що під час даного кримінального правопорушення, саме в ОСОБА_5 в руках був металевий предмет, зовні схожий на накидний ключ.

Крім того, на запитання сторони захисту свідок відповів, що він добре запам`ятав обличчя осіб, які заволоділи автомобілем, оскільки їх розмова відбувалася в освітлюваному місці, під ліхтарем. Також свідок стверджував, що він під час пред`явлення осіб для впізнання, яке відбувалося в Кам`янець-Подільському відділі поліції, серед інших осіб впізнав саме підсудних як таких, що за вищевказаних обставин заволоділи автомобілем потерпілого. Будь-хто з працівників поліції під час вказаної слідчої дії йому не вказував ані на ОСОБА_6 , ані на ОСОБА_5 . Крім того, його показання підтверджуються й протоколом слідчого експерименту від 31 січня 2019 року, проведеного за його участі;

2) показаннями свідка ОСОБА_22 , яка зазначила, що вона в 2019 році зустрічалася з ОСОБА_6 і той, хизуючись, розповідав їй, як вони разом з ОСОБА_5 та особою на ім`я ОСОБА_25 на Різдво викрали автомобіль із стоянки. Зокрема, ОСОБА_6 розповідав, що охоронець віддав їм ключі від автомобіля, вони змінили номерні знаки на литовські і продали автомобіль в іншому місті;

3) додатком до протоколу про результати аудіо-, відео контролю місця (за особою) від 17 лютого 2020 року, а саме DVD-R 4,7 GB «ARITA», відповідно до якого було встановлено, що під час розмови із співкамерником в ІТТ Кам`янець-Подільського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 розповідає про обставини заволодіння автомобілем ОСОБА_16 марки «Peugeot Boxer» д.н.з. НОМЕР_1 (т. 2 а.к.п. 117).

Так, на даному диску міститься файл (папка 12-02-2020) 01_12022020_147233 (12.02.2020 13:32 9383 Кб), де Польовий добровільно та детально розповідає співкамернику, як на Різдво в 2019 році вони на автомобілі «AUDI A3» приїхали на стоянку в м. Кам`янець-Подільському, підійшли до охоронця, сказали, що брат лишив машину, треба забрати машину, взяли ключі і викрали даний бус, який відігнали в м. Тернопіль.

Також, під час розмови з співкамерником Польовий вдруге говорить про те, що вже рік пройшов з угону, який був на Святий вечір, тобто в 2019 році, і цей епізод не можна буде довести, бо викрадений автомобіль вже більше року їздить по іншому місті (папка 12-02-2020, файл 01_12022020_190440, 00:47).

Крім того, в ході розмови із співкамерником ОСОБА_6 стверджує, що вони продали бус «Peugeot Boxer» за 5500 чи 6000 доларів США (папка 13-02-2020, файл 01_13022020_134523, 00:32).

При цьому суд звертав увагу на те, що ініціатором даних розмов був саме Польовий, а з боку інших осіб не створювалися умови, які б спровокували обвинуваченого розповідати якісь вигадані ним обставини вчинення кримінального правопорушення;

4) а також даними протоколів слідчих дій та іншими письмовими доказами детально наведеними у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК України, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 289 КК України, що підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив, та спростовує доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_5 до вчинення цього злочину.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та порушення вимог кримінального процесуального, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним нею у касаційній скарзі.

За результатом розгляду вказаної апеляційної скарги, суд відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що всім зібраним доказам у їх сукупності місцевий суд дав належну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало великої матеріальної шкоди (в редакції Закону №270-VI від 15 квітня 2008 року).

Також, апеляційний суд зазначив, що доводи апелянтів про відсутність умислу на заволодіння транспортним засобом є необґрунтованими з огляду на наступне.

Співучастю в злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що поведінка осіб під час скоєння злочину була узгодженою, оперативною та послідовною, а обопільність їхнього умислу підтверджується також і конклюдентними діями обвинувачених. Так, невстановлена особа разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підійшли до вказаного автомобіля, де перший відкрив водійські двері та сів в автомобіль, а підсудні потрапили до транспортного засобу через пасажирські двері, цим самим незаконно, без передбаченого на те дозволу власника, проникли до салону автомобіля марки «Peugeot Boxer» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_16 .

Апеляційний суд також зазначив, що відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом настає для всіх співучасників, незважаючи на те, що транспортним засобом керував один з них, і те, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_5 ) особисто не вчиняв активних дій, спрямованих на його фізичне переміщення, не свідчить про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та звертає увагу сторони захисту, що доводи в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації дій засудженого за ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки у нього не було умислу на угон вказаного автомобіля, є безпідставними та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх, визнав неспроможними і відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення, з чим погоджується і суд касаційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

При цьому незаконне заволодіння транспортним засобом може бути вчинено лише за наявності прямого визначеного умислу на вилучення транспортного засобу, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

В свою чергу вилучення транспортного засобу полягає в сукупності двох дій - встановленні контролю над транспортним засобом і переміщенні його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Встановлення контролю над транспортним засобом - це дії, спрямовані на встановлення фізичного панування над ним, коли винний сам або з використанням інших осіб одержує можливість перемістити його. Такі дії є його захопленням. Переміщення транспортного засобу в просторі передбачає дії, за допомогою яких він переміщається з місця первинного знаходження в інше місце будь-яким способом (поїздка на транспортному засобі з використанням власного двигуна, транспортування за допомогою іншого транспортного засобу, штовхання за допомогою фізичної сили людини тощо).

Отже, оскільки ОСОБА_5 усвідомлював, що протиправно (поза волею власника) проник до автомобіля та покинув у ньому територію автостоянки, що як раз і свідчить про його бажання це зробити, оскільки він ніяк не перешкоджав діям своїх співучасників та не намагався припинити їх, тобто його поведінка під час скоєння злочину була узгодженою, оперативною та послідовною з іншими учасниками на досягнення негативних наслідків.

Таким чином, за встановлених у даному провадженні фактичних обставин, мало місце незаконне заволодіння ОСОБА_5 транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що й було враховано судом першої інстанції при кваліфікації його дій.

Що стосується доводів сторони захисту щодо не доведення вини ОСОБА_5 за епізодом від 30 вересня 2019 року, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Як слідує з оскаржуваних рішень ОСОБА_5 по суті пред`явленого обвинувачення по даному епізоду винним себе не визнав, заперечив факт відкритого викрадення майна потерпілого за обставин, як про це зазначено вище, вказавши, що він вказаного мобільного телефону в потерпілого ніколи не брав.

Однак, усупереч невизнанню ОСОБА_5 своєї вини по даному епізоду, його винуватість у вчиненні злочину підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_21 , який був допитаний безпосередньо судом першої інстанції.

При цьому, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшли висновку, що підстав не довіряти цим показанням потерпілого, який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведений до присяги, не було. Більше того, показання потерпілого є послідовними і узгоджуються між собою.

При цьому суд апеляційної інстанції, проаналізувавши показання потерпілого та надавши їм оцінку, у сукупності з іншими доказами, дійшов правильного висновку, що вищезазначені показання поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Посилання захисника на те, що апеляційний суд усупереч вимогам КПК України повторно не дослідив обставини, які були встановлені під час кримінального провадження, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції безпосередньо дослідив усі можливі докази, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотанні обвинуваченого про повторне дослідження доказів по справі, не наведено обґрунтування щодо не повного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.

Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що хоч захисник і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак вона не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що захисник у своїй касаційній скарзі не навела переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3