Провадження №11-кп/801/1237/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2023, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення з 15.05.1997 по 02.02.2002 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

за участю прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області від адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 надійшло клопотання про зарахування засудженому ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення за період з 15.05.1997 по 02.02.2002 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Клопотання мотивоване тим, що згідно п.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) можливе зарахування йому строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Під час досудового та судового слідства ОСОБА_6 утримувався в слідчому ізоляторі № 1 міста Сімферополь. Після постановлення обвинувального вироку було переведено в так звану «камеру смертників» цієї ж установи, де умови утримування стали значно гіршими, ніж раніше. Після набрання вироком законної сили 15.05.1997 ним на ім`я Президента України було подано прохання про помилування до відповіді на це прохання його статус засудженого до страти остаточно не був визначений. В умовах «камери смертників» слідчого ізолятору №1 м. Сімферополь ОСОБА_6 перебував до заміни смертної кари довічним позбавленням волі та доставлення до УВП №1 міста Вінниці 02.02.2002, де ОСОБА_6 наразі перебуває.

За наявних обставин, з урахуванням вимог та направленості зазначеного Закону України від 26.11.2015, адвокат вважає, що до строк відбутого її підзахисним покарання з розрахунку «день за два» зарахуванню підлягає увесь строк перебування в слідчому ізоляторі - включно до прибуття ОСОБА_6 до УВП №1 м. Вінниці. Оскільки норма ч. 5 ст. 72 КК України про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є складовою частиною інституту призначення покарання, тобто нормою матеріального кримінального права, а не кримінального процесуального права, яка іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, тому при вирішенні питання про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку покарання, слід враховувати час вчинення особою злочину та застосовувати правила дії у часі Закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, у межах цього кримінального провадження щодо ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід тримання під вартою з 23.02.1996 та він перебував у СІЗО №1 міста Сімферополь, попри набрання вироком законної сили 15.05.1997 до 02.02.2002.

09.10.2023 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області суд вирішив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки зазначений у клопотанні період з 15.05.1997 по 02.02.2002 не відноситься до строків попереднього ув`язнення в розумінні Закону України «Про попереднє ув`язнення» та положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015), оскільки вище згаданий період часу розпочав перетікати вже після набрання вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_6 законної сили.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою зарахувати йому у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення за період з 15.05.1997 по 02.02.2002 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що після 15.05.1997 процесуальний статус справи не змінився, так як ОСОБА_6 надавалось право на звернення з проханням про помилування, яким він скористався, а тому вирок не міг бути звернений до виконання і його статус залишався не визначеним.

Також умови його утримання в СІЗО до прибуття засудженого до Вінницької УВП №1 не змінювались та не залежали від нього, а тому суд не вірно допустив тлумачення закону, враховуючи положення ч. 5 ст. 72 КК України та практику інших судів щодо зарахування строку перебування в СІЗО.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та засудженого

ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги, з мотивів,

зазначених в ній та просять задовільнити клопотання про зарахування

ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення у строк покарання з

15.05.1997 до 02.02.2002 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, прокурора, який заперечив проти її задоволення, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові

рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути

законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом

згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, розглядаючи, в межах клопотання захисника

ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , питання про застосування

перерахунку строку покарання ОСОБА_6 , відповідно до ч. 5 ст. 72 КК

України, прийшов до вірного висновку, що строк з 15.05.1997 до 02.02.2002, а саме, на виконання вироку переведення засудженого ОСОБА_6 з СІЗО №1 міста Сімферополь до Вінницької УВП №1 для відбування покарання, не може бути зарахований за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, як строк попереднього ув`язнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується

судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня

1993 року № 3352-ХII попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у

випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Тобто в розумінні положень вищевказаної норми законодавства, попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а тому вирок вступив в законну силу 15.05.1997 і з цього часу вирок підлягав виконанню, однак не був виконаний через заміну покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі.

За таких обставин, з моменту вступу вироку в законну силу та перебування ОСОБА_6 в умовах СІЗО засуджений не був попередньо ув`язнений за злочин та щодо нього запобіжний захід не обирався, а тому суд першої інстанції, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України, прийшов до правильного висновку про необґрунтованість клопотання захисника про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання та навів належне обґрунтування в оскарженій ухвалі.

Що стосується посилання на гірші умови утримання в СІЗО ніж у тюрмах, то це також не є підставою для зарахування такого строку як строк попереднього ув`язнення, так як нормами закону це не передбачено після набуття вироку в законну силу, де такий строк рахується вже строком відбування покарання, а наявність судових рішень, які визнавали такий строк попереднім ув`язненням не є обов`язковими для застосування іншими судами, так як в Україні не діє прецедентне право.

Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції є законною та

обґрунтованою і підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, 407, 419, 537, 539 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2023 про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4