Справа № 372/4848/23
Провадження 1-кп-372/23
ухвала

Іменем України

31 жовтня 2023 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2023 року до Обухівського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000346 від 15.07.2023 року, відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Ухвалою суду від 02.10.2023 року призначено підготовче судове засідання по вищевказаному кримінальному провадженню.

Запобіжний захід не обирався.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України.

В судовому засіданні поставлено на обговорення питання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України.

Прокурор заперечила проти повернення обвинувального акту.

Обвинувачений підтримав думку прокурора.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно п.п. 2, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при складанні обвинувального акту неналежно виконано зазначені вимоги закону.

Так, в обвинувальному акті при формулюванні обвинуваченого дізнавачем та прокурором зазначено відомості про заподіяння істотної шкоди навколишньому природному середовищу, однак жодним чином не наведено обґрунтувань за яким саме критерієм, яким саме чином, на підставі якого нормативного акту розмір заподіяної матеріальної шкоди визначено як істотний. При цьому щодо вчинення тих самих діянь обвинувачених притягувався до адміністративної відповідальності, відповідний протокол про адміністративне правопорушення направлявся на розгляд до Обухівського районного суду Київської області. Відтак, формулювання обвинувачення у цій частині має суттєве значення для подальшої правової оцінки питанню розмежування адміністративної та кримінальної відповідальності тієї ж особи.

Також у обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення не зазначено відомості про потерпілого, не співвіднесено формулювання обвинувачення із іншими відомостями у обвинувальному акті щодо визначення фізичної особи представником потерпілого. При формулюванні обвинувачення дізнавач та слідчий обмежились лише загальним і неконкретизованим посиланням на те, що інкримінованими діяннями заподіяно матеріальну шкоду навколишньому природному середовищу.

Обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою, в т.ч. формулювання обвинувачення.

Таким чином, на думку суду, всупереч приписам пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України при оформленні обвинувального акту не було належно і конкретно сформульовано обвинувачення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у статті 21 КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Розкриваючи зміст поняття «сформульоване обвинувачення», суд враховує правовий висновок ВСУ з цього питання (постанова від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16), згідно якого «в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому». При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення у суді та для реалізації права на захист.

Також, суд приймає до уваги і усталену прецедентну практику ЄСПЛ, згідно якої «обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення», оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (п. 44 рішення від 27 лютого 1980 року у справі «Девеер проти Бельгії» (Deweer v. Belgium), заява № 6903/75).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення ЄСПЛ від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» (Mattoccia v. Italy), що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про «пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами».

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення є головним, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. З огляду на це обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні мають бути викладеними чітко і конкретно, та наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Європейський суд з прав людини зазначив, що: "Обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту» ( справа "Маттоціа проти Італії").

Таким чином, для призначення справи до судового розгляду суд повинен пересвідчитись у доведенні до відома підозрюваного деталей вчинення інкримінованого злочину в передбаченій законом формі. Тільки у такому випадку будуть дотримані засади кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, а судовий розгляд буде справедливим.

Відсутність у обвинувальному акті належно сформульованого обвинувачення істотно порушує право на захист обвинуваченого і перешкоджає можливості призначення справи до судового розгляду.

В обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування у відомостях про обвинуваченого ОСОБА_4 зазначено, що він зареєстрований за адресою в місті Києві та фактично проживає за адресою в місті Українка обухівського району Київської області, однак в підготовчому судовому засіданні під аудіо та відео фіксацію судового засідання обвинувачений повідомив суду іншу адресу місця свого проживання, яка відмінною від зазначеної у обвинувальному акті.

При цьому він вказав, що ніколи не проживав за вказаною у обвинувальному акті адресою, а відповідні відомості про це у обвинувальному акті є недостовірними. З цим також погодився і прокурор в судовому засіданні. Суду достеменно відомо про явну недостовірність зазначених у обвинувальному акті відомостей про місце проживання обвинуваченого.

Таким чином, в підготовчому судовому засіданні обвинувачений заперечив достовірність зазначених дізнавачем у обвинувальному акті та реєстрі матеріалів кримінального провадження відомостей про місце свого проживання, що визнано і прокурором.

Однак, прокурор категорично відмовилась усунути зазначений вище недолік оформлення обвинувального акту у будь-який спосіб, наполягаючи на можливості призначення і проведення судового розгляду на підставі цього обвинувального акту.

Оцінюючи можливість призначення судового розгляду на підставі чинної редакції обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні суд приймає до уваги наступне.

Згідно п.п. 1, 2, 6, 9 ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; недоторканність права власності.

Згідно ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Судом встановлено і учасниками кримінального провадження підтверджено явну недостовірність, надуманість і безпідставність зазначення дізнавачем у обвинувальному акті відомостей про місце проживання обвинуваченого, прокурором обвинувальний акт підписано, у супровідному листі до суду та цивільному позові прокурор також вказала недостовірні відомості про місце проживання обвинуваченого.

Відомості про іншу адресу місця фактичного проживання обвинуваченого у передбаченій законом письмовій формі ні прокурором, ні обвинуваченим суду не подавалось.

Таким чином, при оформленні обвинувального акту належно не виконано приписи пункту 2 частини 2 статті 291 КПК України, а саме не зазначено достовірних відомостей про анкетні дані обвинуваченого в частині місця його проживання.

Дізнавачем і прокурором у цьому кримінальному провадженні не виконано приписи ст.9 КПК України.

Судовий розгляд обвинувального акту за відсутності достовірних відомостей про місце проживання обвинуваченого буде перешкоджати належному виклику обвинуваченого до суду, направлення йому судових викликів та повідомлень тощо, що обмежує його право на захист і створить додаткові перешкоди для відправлення правосуддя. Крім того, явна недостовірність зазначених у обвинувальному акті відомостей може порушувати права та законні інтереси інших осіб, оскільки процедури судового розгляду передбачають можливість листування і відвідування місця проживання обвинуваченого працівниками поліції, органу пробації, державного виконавця тощо. За таких обставин, це суперечитиме загальним засадам кримінального провадження та принципу верховенства права.

Як вже зазначалось, судом встановлено, що при оформленні обвинувального акту належно не виконано приписи пункту 2 частини 2 статті 291 КПК України, а саме не зазначено достовірних відомостей про анкетні дані обвинуваченого в частині місця його проживання.

Джерела походження відповідної недостовірної інформації судом не встановлено.

Обвинувачений та прокурор аргументованих заперечень проти повернення обвинувального акту в суді не представили, прокурор обмежилась формальними запереченнями.

Наполеглива позиція прокурора про використання очевидно недостовірних даних про місце проживання обвинуваченого при подальшому розгляді в судах всіх інстанцій цього кримінального провадження унеможливлює виправлення вказаної помилки у подальшому в порядку, який би відповідав чинному кримінальному процесуальному законодавству. Суд вважає таку позицію прокурора неприпустимою, а вказані вище порушення КПК України істотними.

Разом з тим, відповідно до ст. 338 КПК України прокурор з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, проте вказана зміна обвинувачення не допустима в разі допущення неточностей та описок.

Крім того, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну обвинувачення. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення, оскільки функцією суду є лише розгляд справи, під час чого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу).

Крім того, неналежно виконано вимоги п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України щодо додання до обвинувального акта розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акту, цивільного позову, зокрема, у поданій суду розписці (а.с.22) у передбаченій розпискою графі відсутні відомості про призвіще та ініціали обвинуваченого, а написи про кількість аркушів документів, дату підписання і підпис обвинуваченого виконані у різний спосіб, різними кольорами чорнил, що породжує сумніви у належному врученні обвинуваченому копії відповідних документів та достовірності зазначених відомостей.

Дата підписання цивільного позову відсутня, що не відповідає вимогам щодо оформлення офіційного документа. Відтиск печатки також відсутній.

Також слід звернути увагу на неналежну якість друку і нечитабельність поданого суду цивільного позову.

Обвинувачений в суді не підтвердив факту і обставин вручення йому копій обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування та цивільного позову, а також обізнаність із їх змістом, тому суд не переконався у належному доведенні до нього змісту пред`явленого обвинувачення.

Зазначені вище встановлені в підготовчому судовому засіданні обставини вказують на наявність суттєвих порушень КПК України, які допущені прокурором на стадії направлення обвинувального акту до суду, які унеможливлюють належне проведення судового розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про направлення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогами цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 для виконання вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 291, 314, 315, 384 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000346 від 15.07.2023 року, відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1