Справа № 464/745/24
пр.№ 1-кс/464/199/24
УХВАЛА

про арешт майна

05 лютого 2024 року м. Львів

Слідчий суддя Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого дізнавача СД відділу поліції №2 Львівського районного управління №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000035 від 31.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

встановив:

дізнавач СД ВП № 2 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, погодженим прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000035 від 31.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що 30.01.2024 близько 20:40 год. оперуповноваженими СКП ВП №2 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 62а, під час перевірки документів у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у правій кишені штанів виявлено 1 зіп-пакет із кристалоподібною речовиною білого кольору, яку останній зберігав для власного вживання без мети збуту.

30.01.2024 під час огляду місця події вилучено зіп-пакет із кристалоподібною речовиною білого кольору, яку було поміщено в спецпакет НПУ WAR 1114286.

01.02.2024 ОСОБА_5 в порядку ст. 93 КПК України добровільно надав свій мобільний телефон чорного кольору марки «Redmi 6» на 32 GB, ІМЕІ1 : НОМЕР_1 , ІМЕІ2 : НОМЕР_2 , через який він замовляв наркотичні речовини, для власного вживання.

Відповідно до ст. ст. 104, 105, 106, 107, 223 та 237 КПК України вище перелічене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що вказаний предмет є речовим доказом та предметом вчинення кримінального правопорушення і має суттєве значення для проведення досудового розслідування, просить клопотання задовольнити.

Слідчий в судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду заяву про проведення розгляду справи без його участі, клопотання підтримує в повному обсязі, просить суд таке задовольнити.

Власник майна, щодо якого вирішувалося питання про арешт, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду клопотання за його відсутності, щодо накладення арешту на майно не заперечує.

На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Оглянувши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що таке підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З огляду на положення ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Положеннями ст. 168 КПК України встановлено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208, 298-2 цього Кодексу.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Клопотання про арешт майна подано дізнавачем в строк, визначений ч. 5 ст. 171 КПК України.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 31.01.2024 до Реєстру внесено відомості за №0000035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

01.02.2024 ОСОБА_5 добровільно надав мобільний телефон марки «Redmi» модель «Redmi 6» ІМЕІ1 : НОМЕР_1 , ІМЕІ2 : НОМЕР_2 , що підтверджується копією заяви дізнавачу СД ВП №2 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 01.02.2024.

Постановою від 01.02.2024 мобільний телефон чорного кольору марки «Redmi 6» на 32 GB, ІМЕІ1 : НОМЕР_1 , ІМЕІ2 : НОМЕР_2 , який ОСОБА_5 добровільно надав в порядку ст. 93 КПК України, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №000035 від 31.01.2024.

Таким чином слідчий суддя приходить до висновку про те, що слідчим доведено, що ним проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000035 від 31.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, мобільний телефон чорного кольору марки «Redmi 6» на 32 GB, ІМЕІ1 : НОМЕР_1 , ІМЕІ2 : НОМЕР_2 , вилучено у спосіб, передбачений КПК України, такий є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, що підтверджується клопотанням та матеріалами, якими воно обґрунтоване.

Майно, на яке слід накласти арешт, має значення для забезпечення збереження доказів даного кримінального провадження та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на вказане вище майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Окрім цього, дізнавачем доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Виходячи з викладеного, приходжу до висновку про необхідність задоволення поданого клопотання, оскільки арешт майна в даному випадку є необхідним для встановлення обставин у кримінальному провадженні та збереження речового доказу, що достатньою мірою відповідає критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 98, 107, 117, 132, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме: мобільний телефон чорного кольору марки «Redmi 6» на 32 GB, ІМЕІ1 : НОМЕР_1 , ІМЕІ2 : НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 .

Заборонити ОСОБА_5 розпоряджатися та користуватися майном, на яке накладено арешт.

Передати майно, на яке накладено арешт, для забезпечення зберігання дізнавачам СД відділу поліції №2 Львівського районного управління №2 ГУ НП у Львівській області у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000035 від 31.01.2024.

Ухвала підлягає до виконання дізнавачами СД відділу поліції №2 Львівського районного управління №2 ГУ НП у Львівській області у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000035 від 31.01.2024.

Копію ухвали негайно вручити дізнавачу, а також надіслати особі, щодо майна якої вирішувалося питання про арешт.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 05 лютого 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1