Справа № 161/5532/22 Провадження №11-кп/802/333/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000374 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луганськ Луганської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше судимий:

1) 22.11.2021 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.1 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 100 годин;

2) 25.01.2022 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.2, 190 ч.2, 70 ч.1, 71 ч.1, 72 КК України до 2-х років 10 місяців обмеження волі,

засуджений за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, із врахуванням ст.68 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 06 (шість) років 08 (вісім) місяців.

На підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково не відбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2022 4 (чотири) місяці позбавлення волі, та остаточно призначити покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишено попередній тримання під вартою не більше 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 квітня 2023 року включно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати, з моменту фактичного затримання, тобто з 18:21 год. 18.03.2022.

Вироком вирішено питання судових витрат, речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 18.03.2022, близько 12:00 год., перебуваючи біля будинку №6 по вул. Чорновола в м. Луцьк Волинської області, помітив потерпілу ОСОБА_10 , яка йшла вулицею тримаючи в руках жіночу сумку. В цей час у обвинуваченого ОСОБА_8 виник злочинний умисел на відкрите викрадення заволодіння чужим майном задля особистого збагачення. З цією метою, обвинувачений ОСОБА_8 діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом та метою відкритого викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, пройшов слідом за потерпілою ОСОБА_10 у під`їзд будинку АДРЕСА_3 , після чого відразу, шляхом ривка, повторно, намагався відкрито викрасти належні ОСОБА_10 жіночу сумку з написами «DAV VICHI», вартістю 316,67 грн., гаманець з написами «CG», вартістю 44,67 грн., в якому знаходились грошові кошти в сумі 8770 грн., всього на загальну суму 9131,34 грн., однак не довів свої дії до кінця, оскільки почув звук відкриття дверей квартири першого поверху, через що, будучи наляканим, що його дії будуть викриті, залишив місце вчинення злочину, чим не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі.

В поданій апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду необґрунтованим. Посилається на те, що ОСОБА_8 визнав фактичні обставини справи, що мав намір вкрасти сумочку у потерпілої, однак не довів свій злочин до кінця, так як йому стало шкода потерпілу, яка почала кричати, а тому він добровільно відмовився від подальшого доведення до кінця злочину. Також зазначає, що обвинувачений звуку відкриття дверей він не чув через крик потерпілої. Просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримували подану апеляційну скаргу та просили скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, думку прокурора, який подану апеляційну скаргу заперечував і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, тобто у незакінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.

За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх не належними, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

Апеляційний суд вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_8 за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України кваліфіковано правильно.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції в основу винуватості ОСОБА_8 за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України поклав частково показання самого обвинуваченого, показання потерпілої ОСОБА_10 , яка підтвердила обставини, викладені в обвинувальному акті та дійшов висновку, що її показання є послідовними, узгоджуються між собою та іншими наданими і дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, протоколом пред`явлення особи для впізнання.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково, зокрема, фактичні обставини визнав повністю, однак вважає, що даний злочин не довів до кінця, оскільки йому стало шкода потерпілу, а тому добровільно відмовився від подальшого доведення до кінця кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_8 підтвердив намагання відкрито заволодіти майном потерпілої.

Допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 підтвердила обставини вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_8 щодо неї, однак зазначила, що він не довів злочин до кінця, оскільки під час нападу в під`їзді вона почала голосно кричати і з однієї з квартир відкрились двері і вийшла ОСОБА_11 , після чого, на думку потерпілої, обвинувачений злякався і втік.

Таким чином, потерпіла ОСОБА_10 , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання (ч.1 ст.384 КК України), підтвердила суду, що обвинувачений намагався відкрити заволодіти її майном, однак не довів свої дії до кінця, оскільки, на її думку, почув звук відкриття дверей квартири першого поверху, через що, будучи наляканим, що його дії будуть викриті, залишив місце вчинення злочину.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_12 суду показала, що 18.03.2022 вона була вдома та почула в коридорі під`їзду крики, коли вона вийшла на коридор та побачила ОСОБА_10 , в якої на губі була кров і вона відразу забігла в квартиру свідка, де розповіла, що її хотіли пограбувати і ОСОБА_12 дали їй заспокійливі ліки та викликали працівників поліції. Разом з тим, свідок додала, що в ході розмови ОСОБА_10 розповіла, що на неї в під`їзді напав невідомий чоловік та намагався вирвати в неї жіночу сумку. В подальшому вони переглядали камери відеоспостереження в під`їзді, де було видно напад на ОСОБА_10 і як остання боролась з нападником. Разом з тим, свідок звернула увагу, що для того щоб зайти до її квартири необхідно спочатку відкрити двері в тамбур, а лише тоді йдуть двері до квартири, тому на думку свідка коли вона закривала вхідні двері в квартиру, то це було чути, так як дані двері закриваються голосно, оскільки вони дерев`яні, а лише потім відкрила двері тамбура для виходу в коридор під`їзду. На думку свідка нападник почув відкриття чи закриття дверей в квартиру, тому злякався і втік з місця злочину;

Також вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту з підозрюваним від 19.03.2022, згідно якого ОСОБА_8 детально відтворив обставини та мету вчинення ним інкримінованого злочину щодо потерпілої, де чітко зазначив, що якби потерпіла не кричала і з квартири хтось не вийшов, то він би довів злочин до кінця, що підтвердив своїм власним підписом (а.м.к.п.102-104).

Таким чином, показання потерпілої щодо обставин події, надані під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, узгоджуються з даними вищенаведеного слідчого експерименту.

Слідчий експеримент проведено за участі обвинуваченого та його захисника, будь-яких зауважень під час проведення вказаної слідчої дії, в тому числі тиску зі сторони слідчого, учасниками, в числі стороною захисту, не заявлялось. Вказана слідча дія проведена відповідно до вимог ст.240 КПК України за участю понятих та захисника ОСОБА_13 (а.к.п.102-109).

Зі змісту протоколу вказаної слідчої дії убачається, що на обвинуваченого не здійснювалось ніякого тиску, та відсутні прохання слідчого про необхідність обвинуваченому говорити так, як потрібно до слідства.

Таким чином змістом протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 повністю спростовуються твердження захисника ОСОБА_7 про тиск з боку слідчого на ОСОБА_8 ..

Крім того, матеріали кримінального провадження не містять жодних даних на підтвердження тієї обставини, що обвинувачений або його захисник звертались із відповідними заявами про застосування слідчим тиску щодо ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту.

Отже, сукупність наведених доказів, які були досліджені місцевим судом, повністю спростовує твердження апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_8 добровільно відмовився від вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки йому стало шкода потерпілу.

Не заслуговують на увагу апеляційні доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 добровільно відмовився від вчинення даного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Нормами ч.3 ст.15 КК України визначено, що замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

А згідно положень ч.1 ст.17 КК України, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до злочину або замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.

Аналіз цієї правової норми дає підстави виділити наступні ознаки добровільної відмови від злочину: остаточне припинення готування до злочину чи замаху на злочин; вчинення цієї дії виключно із волі самої особи; усвідомлення обвинуваченим того, що існує можливість доведення злочину до кінця.

Припинення готування до злочину чи замаху на злочин виключно із волі самої особи має місце тоді, коли особа добровільно приймає власне рішення про не доведення злочину до кінця за відсутності будь-якого примусу (фізичного чи психічного) припинити вчинення злочину. При цьому ініціювання припинення злочину, яке не проявляється у вигляді примусу (прохання, зауваження, тощо), може належати і іншим особам, проте рішення про припинення злочину повинна приймати саме особа.

Усвідомлення особою того, що існує можливість доведення злочину до кінця має місце тоді, коли особа суб`єктивно вважає те, що злочин можливо довести до кінця, за відсутності причин (обставин), які вона не в змозі подолати для закінчення розпочатого нею злочину.

Під час розгляду справи місцевим судом було досліджено протоколом огляду речей та документів від 23.03.2022, зокрема відеозапис з камер відеоспостереження, на якому зафіксовано момент вчинення злочину, а саме відображено як обвинувачений, вхопивши потерпілу за сумку, неодноразово шляхом різких ривків намагається заволодіти нею, при цих подіях потерпіла падає на підлогу та не дає обвинуваченому вирвати сумку (а.м.к.п.70).

Необхідною ознакою добровільної відмови в силу прямої вказівки закону є вільне волевиявлення особи припинити злочинні дії та усвідомлення нею можливості довести злочин до кінця, чого в даному випадку не було.

ОСОБА_8 під час шарпанини, яку не можна вважати короткотривалою, намагався заволодіти майном потерпілої, неодноразово шарпаючи сумку потерпілої до себе. Але залишив місце вчинення злочину, оскільки потерпіла почала кричати та кликати на допомогу, і на її крики відкрились двері квартири, і він зрозумів, що його злочинні дії можуть бути викриті іншою особою.

Отже, в даному випадку ОСОБА_8 не за власною волею припинив замах на злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України, а залишив місце кримінального правопорушення, оскільки не бажав бути викритим та затриманим на місці вчинення злочину, оскільки на крики потерпілої відкрились двері однієї із квартир.

Надавши оцінку сукупності доказів, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду, місцевий суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, як не закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), оскільки, виконавши усі дії, які він вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, його не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції показання потерпілої та свідка вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів та про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх неналежними, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на можливість призначення в даному кримінальному провадженні нового розгляду в суді першої інстанції є необґрунтованими та не відповідають положенням кримінального процесуального законодавства.

Приписами ч.1 ст.415 КПК України визначено перелік підстав для скасування вироку суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням вищенаведених обставин та дослідженої місцевим судом сукупності доказів доводи апелянта про неповноту судового розгляду є необґрунтованими і не можуть бути підставами в розумінні вимог ч.1 ст.415 КПК України для скасування оскаржуваного вироку суду щодо ОСОБА_8 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який вину не визнав, не розкаявся у вчиненому, раніше неодноразово судимий, при цьому в короткий проміжок часу після засудження вчинив новий корисливий злочин, не працює, не займається суспільно-корисною працею, відсутність обставини, які обтяжують чи пом`якшують його покарання, та обґрунтовано призначив покарання за ч.3 ст.15 ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції даної норми закону.

А оскільки нові кримінальні правопорушення були вчинені ОСОБА_8 після постановлення вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2022, тому суд першої інстанції обґрунтовано визначив до відбування обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі положень ст.ст.71, 72 КК України.

На думку апеляційного суду, саме таке покарання у виді позбавленні волі відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, визначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: