ПОСТАНОВА

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

Справа № 5-18/07

Провадження № 13-13зво23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_16 ,

захисника ОСОБА_17 ,

засудженого ОСОБА_18 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_19

розглянула в судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_17 в інтересах засудженого ОСОБА_18 про перегляд постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року щодо ОСОБА_18 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення державою міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і

встановила:

Зміст оскаржених рішень національних судів і встановлені обставини справи

1. Вироком Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року, залишеним без змін постановою Вищого Суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року,

ОСОБА_18 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та

мешканця АДРЕСА_1 ,

громадянина України,

засуджено за ст. 166 секція (1) btk та за секцією (2) підпункти a, b, f Кримінального кодексу Угорщини 1978 року і призначено основне покарання у виді довічного позбавлення волі та додаткове покарання - вислання з території Угорщини.

Крім того, зазначеними рішеннями передбачено, що ОСОБА_18 може бути умовно звільнений на поруки не раніше ніж через 20 років.

2. За вироком суду ОСОБА_18 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою з ОСОБА_20 з метою заволодіння майном близько 18 год 11 листопада 1999 року у місті Бекесксаба у квартирі на АДРЕСА_2 вчинив умисне вбивство двох осіб.

3. Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року, з урахуванням змін, внесених ухвалою Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року, вирок Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та постанову Вищого Суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року щодо ОСОБА_18 визнано та приведено їх у відповідність із Кримінальним кодексом України (далі - КК). Рішеннями національних судів постановлено вважати ОСОБА_18 засудженим за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК до довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років.

Зміст рішення Європейського суду з прав людини

4. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) від 10 листопада 2022 року у справі «Купінський проти України», яке набуло статусу остаточного 10 лютого 2023 року (далі - рішення), констатовано порушення прав ОСОБА_18 за статтями 3, 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та стягнуто з держави на його користь 2 500 євро відшкодування моральної шкоди.

5. З огляду на свою усталену практику Суд констатував порушення щодо ОСОБА_18 ст. 3 Конвенції у зв`язку із призначенням покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення (п. 42 рішення).

6. Констатуючи порушення ст. 7 Конвенції, ЄСПЛ зазначив, що покарання, «застосовне на час вчинення кримінального правопорушення», у розумінні ст. 7 Конвенції було довічним позбавленням волі, яке можна було скоротити. Національні органи влади, відмовивши заявнику в реальній можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення, підтвердили, що вони замінили його первинне покарання у виді довічного позбавлення волі, яке можна було скоротити, de facto та de jure таким, яке скоротити було неможливо, а тому змінили суворість первинного покарання не на користь заявника, шляхом накладення суворішого покарання (п. 64 рішення).

7. Мотивуючи прийняте рішення, Суд вказав, що законодавство Угорщини розрізняє покарання у виді довічного позбавлення волі, яке можна скоротити і яке не підлягає скороченню. Угорський суд, надавши заявнику право клопотати про умовно-дострокове звільнення на поруки після відбуття визначеного у вироку мінімального строку покарання, застосував захід примусу першого виду (п. 51 рішення). Проте українське законодавство не передбачало можливості застосування умовно-дострокового звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі. Хоча Апеляційний суд Закарпатської області й продублював у своїй постанові покарання, призначене ОСОБА_18 вироком суду іноземної держави, фактично та юридично процедура його скорочення в Україні була недоступною.

Позиція заявника й інших учасників судового провадження

8. У заяві про перегляд судових рішень на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) захисник ОСОБА_17 з огляду на констатовані ЄСПЛ у справі «Купінський проти України» порушення статей 3, 7 Конвенції щодо ОСОБА_18 просить змінити судові рішення та вважати останнього засудженим за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років і звільнити його з-під варти у зв`язку з його відбуттям. На обґрунтування своїх вимог наводить аргументи, викладені у рішенні міжнародної судової установи.

9. Крім того, захисник зазначає, що внесені 10 жовтня 2022 року зміни до статей 81 та 82 КК, якими передбачене в тому числі й умовно-дострокове звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі, не виправили порушення прав ОСОБА_18 за ст. 7 Конвенції.

10. У судовому засіданні захисник ОСОБА_17 та засуджений ОСОБА_18 підтримали свою спільну позицію, викладену в заяві.

11. Прокурор ОСОБА_19 вважала за необхідне заяву захисника залишити без задоволення.

Позиція Великої Палати та мотиви ухвалення постанови

12. Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I Конвенції (ст. 1 Конвенції). Це відбувається шляхом врахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ у національному праві з огляду на ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).

13. Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV та ст. 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається указанимЗаконом, іншими нормативно-правовими актами.

14. Згідно з абзацом дев`ятим ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IVвиконання рішення ЄСПЛ передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

15. Відповідно до ст. 10 указаного Закону одним із додаткових заходів індивідуального характеру є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції та протоколів до неї, який за змістом ч. 3 цієї статті здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.

16. Водночас за змістом ч. 2 ст.13 цього Закону заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

17. У заяві про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_18 захисник порушує питання про забезпечення заявнику такого заходу індивідуального характеру, як повторний розгляд справи, яке, на думку захисника, може бути здійснено Великою Палатою шляхом зміни судових рішень національних судів щодо ОСОБА_18 та ухвалення рішення про те, що останнього потрібно вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Однак заява захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

18. Відповідно до вироку Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року, залишеним без змін постановою Вищого Суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року, ОСОБА_18 засуджено за ст. 166 секція (1) btk та за секцією (2) підпункти a, b, f Кримінального кодексу Угорщини 1978 року та призначено йому основне покарання у виді довічного позбавлення волі, додаткове покарання - у виді вислання з території Угорщини. Також цим вироком передбачено право засудженого бути умовно звільненим на поруки не раніше ніж через 20 років.

19. Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_18 на підставі Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року було передано для подальшого відбування покарання в Україну. Внаслідок цього до Апеляційного суду Закарпатської області надійшли матеріали справи про приведення вироку іноземної держави (Угорщини) щодо ОСОБА_18 у відповідність із національним законодавством.

20. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

21. На виконання зазначених положень закону Апеляційний суд Закарпатської області постановою від 26 вересня 2007 року, з урахуванням змін, унесених ухвалою Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року, визнав вирок Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та постанову Вищого Суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року щодо ОСОБА_18 . Привів ці рішення у відповідність із КК, за яким ухвалив вважати ОСОБА_18 засудженим за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років.

22. Як убачається з наведених у рішенні ЄСПЛ положень ч. 2 ст. 47/А Кримінального кодексу Угорщини, у випадку якщо передбачається право на умовне звільнення на поруки, найбільш рання дата умовного звільнення на поруки може бути визначена через двадцять років відбуття покарання (п. 24 рішення). При цьому вказана норма закону за своїм змістом не є імперативною та не зобов`язує суд звільнити особу від відбування покарання, а лише передбачає можливість особи клопотати про умовне звільнення та обов`язок суду розглянути таке клопотання.

23. Отже, судовими рішеннями Угорщини щодо ОСОБА_18 було передбачено право останнього клопотати про умовне звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. Таке ж право за засудженим визнано і національними судами під час приведення судових рішень щодо ОСОБА_18 у відповідність із національним законодавством.

24. Як убачається із судових рішень, строк відбування покарання ОСОБА_18 необхідно рахувати з 08 грудня 1999 року. Тобто за вироком суду Угорщини право клопотати про умовне звільнення у ОСОБА_18 могло виникнути лише з 08 грудня 2019 року.

25. Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, який вступив у дію 24 грудня 2015 року, до ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування строку попереднього ув`язнення були внесені зміни, відповідно до яких зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

26. Ухвалами Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року та 26 червня 2018 року з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 13 травня 2020 року ОСОБА_18 на підставі ч. 5 ст. 72 КК в строк попереднього ув`язнення зараховано періоди з 08 грудня 1999 року по 21 серпня 2003 року та з 08 травня по 20 грудня 2007 року з розрахунку один день ув`язнення за два дні позбавлення волі.

27. З матеріалів провадження також убачається, що ОСОБА_18 , скориставшись правом клопотати про умовно-дострокове звільнення, в період з 2015 року неодноразово звертався до національних судів. Проте засудженому було відмовлено в їх задоволенні не лише з підстав того, що на національному рівні не передбачено право на таке звільнення, а й з підстав відсутності доведення засудженим факту свого виправлення (ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року та 14 травня 2018 року, залишені без змін ухвалами Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року та 26 липня 2018 року відповідно).

28. Так, зокрема, зі змісту ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2017 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року, вбачається, що суд, відмовляючи в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_18 , перевірив, чи став останній на шлях виправлення. Зокрема, в рішеннях зазначено, що ОСОБА_18 в період відбування покарання характеризується негативно, вісім разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, останні три з яких не зняті та не погашені. Не заохочувався. Крім того, у взаєминах з іншими засудженими конфліктний, на критику реагує агресивно. З персоналом дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин, дбайливо ставиться до майна установи, до виконання вимог персоналу установи виконання покарань ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок.

29. Отже, районним судом неодноразово розглядались по суті клопотання ОСОБА_18 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

30. У практиці є випадки, коли місцевий суди, керуючись положеннями Конституції України, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» та кримінального й кримінального процесуального законодавства, в порядку виконання вироку застосовували умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання до осіб, засуджених іноземними судами до довічного ув?язнення з можливістю клопотати про умовне звільнення після відбуття певного строку[1].

31. Статтею 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року визначено наслідки передачі засудженої особи для держави виконання вироку. Відповідно до ч. 3 цієї статті виконання вироку регулюється законодавством держави виконання вироку, і тільки ця держава має право приймати всі відповідні рішення.

32. Констатувавши порушення Конвенції щодо ОСОБА_18 , ЄСПЛ орієнтувався на чинне на момент розгляду провадження національне законодавство, у якому загалом була відсутня можливість у перспективі звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Так, пославшись на встановлені в його практиці загальні принципи щодо несумісності нескоротного покарання у виді довічного позбавлення волі з вимогами ст. 3 Конвенції та оцінку українського законодавства у справі «Петухов проти України (№ 2)», Суд зазначив, що оскільки після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 процедура і порядок умовно-дострокового звільнення щодо засуджених до довічного позбавлення волі ще не запроваджені, то обґрунтування Суду в згаданому рішенні є застосовними і до цієї справи (п. 42 рішення). Крім того, у п. 51 рішення Суд вказав, що в цій справі спосіб заміни покарання засудженого зводився до позбавлення його можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення через особливості українського законодавства.

33. Разом з тим на даний час законодавство України в цій частині зазнало істотних змін. Так, Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема КК (статті 81, 82) та КПК (ст. 539), а саме щодо вирішення питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання, які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

34. Посилаючись на цей Закон, ОСОБА_18 28 листопада 2022 року звертався до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого він відбуває покарання, з відповідною заявою. Однак у судовому засіданні 06 грудня 2022 року засуджений просив залишити його заяву без розгляду, і таке прохання суд задовольнив[2]. Тобто засуджений фактично відмовився скористатися законодавчим механізмом пом'якшення довічного позбавлення волі, запровадженим в Україні на виконання рішень ЄСПЛ.

35. Проте законодавець не встановив процесуальних перешкод для нового звернення особи до суду в порядку ст. 539 КПК для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення. Зважаючи на положення ч. 5 ст. 9 вказаного Кодексу, при розгляді відповідного питання має бути враховано як рішення міжнародної судової установи, постановлене на користь ОСОБА_18 , так і особливості визначеного йому покарання.

36. При цьому з огляду на усталену практику ЄСПЛ, наведену ним в рішенні «Купінський проти України» (пункти 47 - 50), за наявності можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі Суд не ототожнює поняття «покарання» та «виконання покарання» у цілях ст. 7 Конвенції і виходить з того, що в засудженого має бути можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі та перспектива реального звільнення від його відбування. Законодавчі умови такого перегляду є виключною компетенцією кожної окремої держави та не можуть бути тотожними. У зв`язку із цим, сама лише наявність можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за законодавством держави виконання вироку є сумісною з вимогами ст. 7 Конвенції.

37. Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду констатовані ЄСПЛ у рішенні «Купінський проти України» порушення щодо ОСОБА_18 стосуються механізмів не індивідуального, а загального характеру, процесуальні вимоги захисника ОСОБА_17 перебувають поза зв`язком з позицією міжнародної судової установи, а виконання визнаного в Україні вироку іноземної держави щодо ОСОБА_18 може бути вирішено за правилами розділу VIII КПК з додержанням положень ч. 5 ст. 9 цього Кодексу.

38. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заяви захисника ОСОБА_17 .

39. Окрім цього, у судових рішеннях, що є предметом перегляду, по батькові ОСОБА_18 зазначено як « ОСОБА_21 », тоді як за даними паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 17 грудня 2020 року, завірену копію якого долучено до заяви, правильними анкетними даними засудженого є: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З огляду на викладене в цій постанові суд вказує по батькові заявника згідно з паспортними даними.

Керуючись статтями 459, 467 та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Велика Палата Верховного Суду

ухвалила:

Заяву захисника ОСОБА_17 в інтересах засудженого ОСОБА_18 про перегляд постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року щодо ОСОБА_18 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом залишити без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяОСОБА_1
Суддя-доповідачОСОБА_2
Судді:ОСОБА_3 ОСОБА_10
ОСОБА_4 ОСОБА_11
ОСОБА_5 ОСОБА_12
ОСОБА_6 ОСОБА_13
ОСОБА_7 ОСОБА_14
ОСОБА_8 ОСОБА_15
ОСОБА_9

Відповідно до ч. 3 ст. 441 КПК постанова оформлена суддею ОСОБА_9

[1] Ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2013 року у справі № 308/1960/13-к. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/29468252

[2] Ухвала Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06.12.2022 року у справі № 675/1909/22. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/107714892