Справа № 199/7618/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2023

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро клопотання дізнавача ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна (кримінальне провадження №0000727, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.09.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та встановлено, що 16/09/2023 р. о 21.17 год. за адресою: м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, буд. 2, зупинено автомобіль марки Renault Megane р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого було вилучено сліп пакет з кристалоподібною речовиною білого кольору, також був вилучений транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від нього, які поміщені до сейф пакету НПУ №PSP1095481. 17.09.2023 р. винесено постанову про визнання зазначеного транспортного засобу, свідоцтва про його реєстрацію та ключів від нього та приєднання речового доказу до матеріалів кримінального провадження. На переконання дізнавача, є достатньо підстав вважати, що транспортний засіб може бути використаний як доказ вчинення кримінального правопорушення та може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Розглянув клопотання дізнавача про арешт майна, слідчий суддя дійшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу (ч. 1 ст. 100 КПК України).

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З огляду на вищенаведене встановлений КПК України порядок передбачає накладення арешту виключно з метою, яка зазначена у ч. 2 ст. 170 КПК України, та судова процедура повинна гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна дізнавачем зазначається, що метою накладення арешту на майно є те, що зазначений транспортний засіб, може бути використаний як доказ вчинення кримінального правопорушення та може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи з положень наведених норм права, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених в ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Наведені дізнавачем у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно, на думку слідчого, відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки згідно положень ст. 171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання, тоді як само клопотання не є доказом будь-яких обставин.

Згідно з ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

За ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На підтвердження обставин, зазначених у клопотанні, слідчому судді надані у незасвідчених копіях наступні документи:

-витяг з ЄРДР №0000727 від 16.09.2023 р.;

-постанова про визначення групи дізнавачів, які здійснюватимуть досудове розслідування в кримінальному провадженні, від 16.09.2023 р.;

-постанова про визнання речовим доказом від 17.09.2023 р.;

-рапорт інспектора - чергового ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 17.09.2023 р.;

-рапорт інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 2 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 16.90.2023 р.;

-протокол огляду місця події від 17.09.2023 р.;

-пояснення гр. ОСОБА_4 .

Мету арешту майна дізнавач визначив, переписав ч. 1 ст. 170 КПК України: збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Зі змісту клопотання дізнавача про арешт майна слідчим суддею встановлено, що необхідність такого арешту обумовлена визнанням транспортного засобу, свідоцтва про його реєстрацію та ключів від нього речовими доказами, оскільки існує сукупність достатніх підстав вважати, що вилучене під час огляду майно, є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Втім, предметом кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України є наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги. Поняття та ознаки названих предметів наводяться в Законі України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори».

Таким чином, необхідність такого арешту дізнавачем не доведена.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ч. 3 ст. 26, ст. 94, ч. 1 та ч. 2 ст. 110, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 3 ст. 132, ст. 172, ч. 1 та ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання дізнавача ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна (кримінальне провадження №0000727, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.09.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, відмовити повністю.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя

Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська ОСОБА_1