УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 466/610/20

провадження № 51-3837ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше неодноразово судимого, востаннє 08 листопада 2011 року Баранівським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Макіївки Донецької області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_2 , без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимого, востаннє 02 червня 2011 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Також вирішено питання щодо запобіжних заходів, обчислення строку відбування покарання, цивільного позову та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 06 вересня 2019 року близько 01:30, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном, здійснили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_8 , поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. Так, ОСОБА_7 раптово наніс потерпілому удар пляшкою по голові, після чого наніс удар ножем в шию потерпілого. В подальшому обвинувачені разом почали наносити удари ножем і руками по тілу та шиї потерпілого. Коли потерпілий перестав чинити опір і впав на землю, обвинувачені викрали з квартири потерпілого належний йому мобільний телефон «Prestigio» вартістю 2769 грн, мобільний телефон «Fly», вартістю 180 грн., мобільний телефон «Nokia», ноутбук «DELL», вартістю 5000 грн та газову колонку, вартістю 500 грн, завдавши потерпілому збитків на загальну суму 8449 грн. Внаслідок нападу потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, які згідно висновку експертизи, були небезпечними для його життя та здоров`я в момент спричинення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить оскаржені судові рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про порушення права ОСОБА_5 на захист в період досудового розслідування з моменту затримання 08 вересня 2019 року і до 24 жовтня 2019 року, коли йому було призначено захисника через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у Львівській області. Вказує, що захисник ОСОБА_9 залучений слідчим 08 вересня 2019 року з порушенням вимог ст. 49 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), всупереч волевиявленню підозрюваних, у показаннях яких були протиріччя, без наявності встановлених законом документів, а саме оригіналу ордеру на підтвердження повноважень захисника, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. А тому, усі докази вини ОСОБА_5 , здобуті під час слідчих дій, проведених до 24 жовтня 2019 року, мають бути визнані судом недопустимими.

Захисник також вказує про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 94 КПК, а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, на її думку, залишилося поза увагою апеляційного суду.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки долученим стороною захисту до матеріалів справи доказам, а саме заяві ОСОБА_10 про добровільну згоду на обшук житла; рапорту, яким поліцейські у Сорокіних «вилучили телефон з сім-картою» та передали у відділ поліції; заяві ОСОБА_7 , складеній без участі захисника, за якою він не заперечує проти знаходження його речей при матеріалах кримінального провадження до рішення суду.

Вказує, що заяви ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , де вони без участі захисника зізнаються у вчинені кримінального правопорушення, вказують на з`явлення із зізнанням, що має бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання, і водночас свідчить про порушення права на захист.

У касаційній скарзі також наведено доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, оскільки суд безпідставно призначив ОСОБА_5 найсуворішу міру покарання, не врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу засудженого, не взяв до уваги, що фактично матеріальної шкоди потерпілому не заподіяно, оскільки усе майно йому повернуто, не враховано з`явлення із зізнанням як обставину, що пом`якшує покарання, відсутність кваліфікуючої ознаки - за попередньою змовою групою осіб.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить оскаржені судові рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на доводи, аналогічні тим, які викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , про порушення права ОСОБА_7 на захист під час досудового розслідування, недопустимість отриманих у кримінальному провадженні доказів, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Мотиви Суду

Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, щодо відсутності такої кваліфікуючої ознаки як попередня змова групою осіб, а також заподіяння матеріальної шкоди потерпілому, неповноту судового розгляду, а також доводи, що за своїм змістом зводяться до заперечення висновків судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів на предмет їх достовірності, з огляду на приписи ст. 433 КПК не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим суд не має повноважень їх перевіряти. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, висновки якого касаційний суд перевіряє в межах своєї компетенції, тобто в контексті дотримання вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Себто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину суд першої інстанції встановив на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема, показаннях обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також письмових доказів: рапорту від 06 вересня 2019 року, складеному інспектором УПП у Л/о ДПП ОСОБА_11 , витягу з ЄРДР від 06 вересня 2019 року, протоколів огляду місця, невідкладного обшуку від 06 вересня 2019 року, відеозаписів проведення слідчого експерименту від 08 вересня 2019 року та додаткового слідчого експерименту від 12 вересня 2019 року, відеозапису проведення слідчого експерименту від 21 січня 2020 року, протоколів пред`явлення особи до впізнання від 12, 18 вересня 2019 року, висновків судово-медичної експертизи від 22 листопада 2019 року № 1045, від 26 листопада 2019 року № 254/19, медичної карти потерпілого, висновків судової молекулярно-генетичної експертизи від 28 листопада 2019 року № 10/817, № 10/816, №10/818, висновку судової дактилоскопічної експертизи від 23 жовтня 2019 року № 4/936, висновків судової медичної цитологічної експертизи від 05 листопада 2019 року № 287/2019ім, 06 листопада 2019 року № 282/2019ц, 08 листопада 2019 року № 311/2019ц, 14 листопада 2019 року №313/2019ц, 18 листопада 2019 року № 316/2019ц, висновків судової медичної імунологічної експертизи від 01 листопада 2019 року № 285/2019ц, № 284/2019ц, 05 листопада 2019 року №1306/2019ім, №1307/2019ім, № 1308/2019ім, № 1309/2019ім, № 1311/2019ім, 06 листопада 2019 року №1310/2019 ім, №1359/2019ім, 08 листопада 2019 року № 281/2019ц, протоколів про визнання речей речовими доказами від 07 вересня 2019 року, ухвал слідчого судді про накладення арешту на майно, протоколів отримання зразків для експертиз, висновку експерта № 1046, висновків експерта від 24 жовтня 2019 року №297/2019 ц, №298/2019 ц, 29 жовтня 2019 року №288/2019 ц, № 289/2019 ц, 01 листопада 2019 року № 296/2019 ц, 04 листопада 2019 року № 1358/2019 ц, № 1357/2019 ц, 05 листопада 2019 року №308/2019, №286/2019 ц, 06 листопада 2019 року №309/2019ц, 08 листопада 2019 року № 310/2019 ц, № 312/2019 ц, 11 листопада 2019 року № 314/2019ц, № 315/2019 ц, 14 листопада 2019 року № 4/902, № 4/904, 15 листопада 2019 року №4/903, висновку судово-психіатричної експертизи від 31 грудня 2019 року № 181.

Суд обґрунтовано виходив з того, що в судовому засіданні потерпілий показав, що 06 вересня 2019 року він перебував в своїй квартирі разом із засудженими, з якими він познайомився за декілька днів до цього, та дозволив переночувати у себе вдома. Близько 01:00, коли він щось готував на кухні, раптово обвинувачений ОСОБА_7 наніс йому удар пляшкою по голові та за кілька секунд наніс удар ножем в горло. Він, потерпілий, ще намагався оборонятися, але засуджені вдвох продовжували наносити йому удари кулаками та ножем по тілу. Він втратив свідомість та впав. Коли він прийшов до тями, то зумів дійти до сусідів, які викликали поліцію. Коли обвинувачені втікали, то викрали з квартири належні йому речі.

При цьому, суд врахував те, що в судовому засіданні за участю захисників ОСОБА_5 визнав свою винуватість повністю, зокрема, визнав обставини, зазначені потерпілим, а ОСОБА_7 визнав винуватість частково, заперечивши вилучення майна потерпілого. Суд оцінив ці показання в сукупності і взаємозв`язку з іншими дослідженим доказами, де не посилався на показання засуджених, надані на досудовому розслідуванні, зокрема, і на заяви ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , у яких вони визнавали себе винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, з огляду на що, відповідні доводи сторони захисту про порушення права на захист є необґрунтованими.

Зміст оскарженого судового рішення свідчить, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, зроблено з дотриманням приписів статей 23, 26, 91 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки заяві ОСОБА_10 про добровільну згоду на обшук житла.

В судовому засіданні було досліджено та прийнято судом у якості доказів винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, письмові докази, представлені стороною обвинувачення, серед яких протокол огляду місця події, яким є будинок і прибудинкова територія будинку по АДРЕСА_4 . З протоколу невідкладного обшуку від 06 вересня 2019 року суд встановив, що обшук проводився в квартирі АДРЕСА_3 . Даний обшук в подальшому узаконено ухвалою слідчого судді від 09 вересня 2019 року. Інших протоколів обшуку в обґрунтування висновку про винуватість засуджених судом за змістом оскаржених судових рішень покладено не було. Суд перевірив наявність передбачених законом процесуальних підстав до проведення обшуку і обґрунтовано визнав цей доказ допустимим. Обґрунтування того, яке процесуальне значення в цьому контексті має заява ОСОБА_10 , на яку посилається сторона захисту, касаційні скарги не містять, з огляду на що їх не можна вважати небезпідставними.

За змістом оскарженого вироку судом безпосередньо досліджено рапорт від 06 вересня 2019, складений інспектором УПП у Л/о ДПП ОСОБА_11 . Мобільний телефон було оглянуто в приміщенні службового кабінету СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області та встановлено, що даний телефон марки «Prestigio» чорного кольору, в якому знаходиться сім-карта «Vodafone» НОМЕР_1 , належить потерпілому, з огляду на що безпідставними є доводи касаційних скарг про те, що відповідному рапорту судом не надано оцінки, як і доводи, про те, що не надано оцінки заяві ОСОБА_7 , за якою він не заперечує щоб його речі знаходились при матеріалах кримінального провадження до рішення суду. За приписами ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Кримінальний процесуальний закон не вимагає від органу досудового розслідування процесуального оформлення певним видом процесуального документа одержаних шляхом їх витребування або отримання речей і документів.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за апеляційними скаргами захисників, небезпідставно погодився з оцінкою доказів та правовою оцінкою обставин кримінального провадження.

Щодо доводів сторони захисту, які також наведені в апеляційних та касаційних скаргах, про порушення права обвинувачених на захист та недопустимість у зв`язку з цим здобутих на досудовому слідстві доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що наданий обвинуваченим захист був ефективним, а вказані доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації їх права на захист, порушень права на захист обвинувачених, які би могли істотно вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення, не встановлено.

Так, судами встановлено, що в матеріалах кримінального провадження містяться особисті заяви обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , в яких кожен із них просить, щоб його інтереси представляв захисник ОСОБА_9 .

Постановою слідчого від 08 вересня 2019 року до кримінального провадження було залучено адвоката ОСОБА_9 для надання правової допомоги ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і був присутній на допитах обвинувачених та на слідчих діях, які, в тому числі, фіксувалися за допомогою відеозйомки. При цьому, будь-яких зауважень щодо здійснення захисту їх інтересів захисником ОСОБА_9 на досудовому розслідуванні обвинувачені не висловлювали та не просили його замінити, і в тому числі з підстав неналежного виконання професійних обов`язків. Не зазначали про такі обставини самі обвинувачені і під час розгляду провадження в суді.

Об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків захисником ОСОБА_9 , що могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, колегія суддів апеляційного суду не встановила.

Мотиви, покладені апеляційним судом в обґрунтування висновку про безпідставність аналогічних доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає переконливими, погоджується з ними і підстав до спростування висновків апеляційного суду за доводами касаційних скарг про те, що обвинувачені не знали захисника, а тому не могли ініціювати його участь у справі, не вбачає.

Колегія суддів погоджується і з висновком апеляційного суду про безпідставність доводів щодо неможливості призначення обвинуваченим одного і того ж захисника. Свій висновок апеляційний суд мотивував тим, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на досудовому розслідуванні обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 давали чіткі та послідовні показання щодо обставин вчиненого ними кримінального правопорушення, їх показання не викривали один одного та не суперечили один одному, а відтак, не було конфлікту інтересів.

Колегія суддів враховує, що твердження сторони захисту про те, що між інтересами підозрюваних мав місце конфлікт на досудовому розслідуванні, має загальний неконкретизований характер і не містить посилань на докази.

Предметом оцінки апеляційного суду були також доводи сторони захисту, відображені і в касаційних скаргах, про те, що в матеріалах кримінального провадження містяться копії документів на підтвердження повноважень захисника ОСОБА_9 , а не їх оригінали, що сторона захисту сприймає як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що долучення до матеріалів кримінального провадження на підтвердження повноважень захисника копії ордеру, а не його оригіналу, не є достатньою підставою вважати, що захисник не підтвердив надані йому повноваження, з чим погоджується і Верховний Суд.

Щодо доводів захисників про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених внаслідок суворості, то колегія суддів доходить висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання.

Як убачається з оскаржених судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.

Так, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, думку потерпілого, який просив суворо покарати обвинувачених, особу винних, які негативно характеризуються, раніше неодноразово судимі, наслідки вчиненого ними злочину, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

При цьому суд дійшов висновку про відсутність пом`якшуючої обставини - щирого каяття, з огляду на дані щодо особи обвинувачених, їх поведінки та ставлення до вчинених дій.

Апеляційний суд дійшов висновку, що призначене обвинуваченим покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , і попередження вчинення ними нових злочинів.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК, вмотивованість їх висновків щодо призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_5 покарання в аспекті застосування приписів статей 50, 65 КК, захисники у касаційних скаргах не навели. Не вбачається таких обставин і зі змісту оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає безумовних підстав для скасування або зміни оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційних скаргах захисників, а тому у відкритті провадження за їх касаційними скаргами необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3