Справа №589/285/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/719/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Розбещення неповнолітніх
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника малолітньої потерпілої адвоката ОСОБА_9

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 його захисника - адвоката ОСОБА_8 , представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грем`ячка, Ямпільського району, Сумської області, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 03 листопада 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, звільненого по відбуттю строку покарання 20 березня 2018 року,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 , в яких:

- обвинувачений просить вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2022 року, ухвалений відносно нього, скасувати та виправдати його, відповідно до законодавства України;

- захисник просить вказаний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції;

- представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 просить вказаний вирок змінити, та призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, в межах санкції статті.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки,

- за ч. 2 ст. 156 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Продовжено ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до дня набрання вироком суду законної сили.

Строк покарання рахувати з дня взяття під варту - з 01 червня 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4609 грн. 23 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Включено інформацію про обвинуваченого ОСОБА_7 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Скасовано арешт бензопили марки «STIHL» моделі MS 170 та залишено це майно в користуванні потерпілого ОСОБА_12 .

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що в основу його винуватості за ч. 2 ст. 156 КК України, суд поклав пояснення потерпілої та її законного представника, однак не звернув на те, що остання свої показання весь час змінювала, а потерпіла, згідно характеристики схильна до видумок, в тому числі і щодо своєї матері, при цьому, його показання щодо того, що вказаний злочин він не вчиняв, які є правдивими, суд нічим не спростував.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не врахував, що бабуся потерпілої вговорила її сказати у школі, що він до неї чіплявся, відмовив у допиті свідка, пославшись на воєнний стан, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання щодо допиту на поліграфі, чим порушив його право на захист, крім того, розслідування велося в однобічному порядку, про його здійснення він дізнався через вісім місяців, а до цього проживав зі своєю сім`єю та перебував у добрих відносинах.

На думку апелянта, наявні підстави для його виправданні, а більш детальні пояснення він надасть безпосередньо в судовому засіданні під час апеляційного розгляду.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 вказує на те, що вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч.2 ст.156 КК України є необґрунтованим, підлягає скасування у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків, викладеним в ньому, фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник зазначає, що під час судового розгляду і постановленні вироку відносно ОСОБА_7 суд першої інстанції не дотримався вимог ст.374 КПК України. Так, за результатами судового розгляду за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях останнього складу інкримінованого злочину та визнав його винним, однак, в мотивувальній частині вироку не сформулював обвинувачення, визнаного судом доведеним, а лише обмежився копіюванням обвинувального акту та не встановив обставин, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України, а саме, точну дату, часу вчинення кримінального правопорушення (місяць, день), що фактично в цілому унеможливило розуміння того, які обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження, та позбавили захисника ефективно побудувати позицію захисту від висунутого обвинувачення. Крім того, спрощення формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним та відсутність його у вироку, є неприпустимим, про що неодноразово зазначалось у рішеннях суду касаційної інстанції.

Також, захисник вказує і на порушення п.2 ч.3 ст.374 КПК України, з посиланням на те, що зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, визнаючи винним ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованому йому злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, суд першої інстанції обмежився формальним перерахуванням доказів у вироку, які, начебто, підтверджують його вину, а саме, допитом потерпілої ОСОБА_11 , висновком судово-психіатричного експерта №285 від 10 листопада 2020 року, допитом свідків ОСОБА_13 , практичного психолога в школі де навчається ОСОБА_11 , ОСОБА_14 - прабабусі потерпілої та ОСОБА_15 , тобто суд обмежився вибірковою односторонньою оцінкою доказів з обвинувальним ухилом, надаючи пріоритет стороні обвинувачення. При цьому, суд надав перевагу показам самої потерпілої ОСОБА_11 , та фактично побудував свій вирок на її показах та похідних, від показів потерпілої, поясненнях ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 , які не були прямими очевидцями розпусних дій ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_11 , а лише дізнались зі слів потерпілої, яка майже через два роки вирішила чомусь про це повідомити в школі вчителю де навчається, а не своїй матері ОСОБА_11 , що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Крім того, висновок судово-психіатричної експертизи від 10 листопада 2020 року, є фактично повторним відображенням показів потерпілої ОСОБА_11 , а свідок ОСОБА_15 , яка здавала у 2021 році квартиру в м. Шостка сім`ї ОСОБА_7 , навпаки охарактеризувала останнього як турботливого батька, вказувала, що при заселенні діти з усмішкою допомагали переносити речі до квартири, в тому числі і потерпіла ОСОБА_11 , називала ОСОБА_7 папою, і по її вигляду свідок бачила, що відносини між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 були як між батьком та донькою. Допитана свідок ОСОБА_14 пояснила, що у вересні 2020 року коли вона була на земельній ділянці біля будинку то її правнука ОСОБА_16 повідомила, що ОСОБА_7 до неї якось приставав, як саме, їй не пояснила, а тому, в силу своїх особистих фантазій вказаний свідок розповіла своє можливе бачення даних подій суду, і її покази в цій частині, теж не містять доказового значення.

При цьому, апелянт звертає увагу на те, що після написання заяви до поліції щодо розпусних дій ОСОБА_7 відносно малолітньої ОСОБА_17 , її мати ОСОБА_10 продовжувала проживати з ним як чоловік і дружина на орендованій квартирі, але потім, чомусь, надавала негативні покази стосовно нього, і факт такої поведінки останньої достеменно судом не з`ясовувався, як і не було враховано те, що вона є матір`ю потерпілої, а отже зацікавленою особою в результатах справи.

Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не спростував покази обвинуваченого ОСОБА_7 , в частині того, що його обмовили, та не надав належної правової оцінки тим обставинам, що сама потерпіла ОСОБА_11 і її прабабуся ОСОБА_14 , не хотіли щоб він з ними жив, а хотіли щоб повернувся біологічний батько потерпілої.

Апелянт вважає, що досліджені в судовому засідання докази, не підтверджують висунутого обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.156 КК України, на його думку, вирок суду першої інстанції було ухвалено без дотримання вимог ст.62 Конституції України, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Представник малолітньої потерпілої - адвокат ОСОБА_9 у поданій апеляційній скарзі вказує на те, що вирок суду, в цілому, відповідає вимогам закону, за виключенням покарання, призначеного ОСОБА_7 , яке є несправедливим внаслідок м`якості.

Не оскаржуючи доказів винуватості ОСОБА_7 по всіх епізодах цього кримінального провадження, представник потерпілої просить врахувати те, що останній зовсім не визнав своєї провини у скоєні ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 156 КК України і не розкаявся у скоєному, а тому, йому слід призначити більш суворе покарання.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Згідно з вироком, 23 листопада 2020 року, близько 21 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи на території бази фізичної особи - підприємця ОСОБА_12 , що розташована на відстані близько 3 км від селища Вороніж Шосткинського району Сумської області, маючи умисел на таємне, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, діючи повторно, переслідуючи мету незаконного збагачення, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно від оточуючих, вчинив крадіжку бензопили марки «STIHL» моделі MS 170 вартістю 3008 грн., яка належить ОСОБА_12 , після чого, разом із викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, з 2013 року спільно проживаючи з ОСОБА_10 та її малолітньою донькою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , з якими мав спільні взаємні права та обов`язки, пов`язані спільним побутом, а також брав участь у вихованні останньої, під час спільного проживання на правах члена сім`ї, ОСОБА_7 з літа 2018 року по червень 2020 року в денний час доби, лишаючись вдома за вищевказаною адресою наодинці з малолітньою ОСОБА_11 , неодноразово, з метою задоволення власної статевої пристрасті, маючи умисел на розбещення малолітньої, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, направлених на порушення нормального фізичного, психічного та соціального розвитку малолітньої ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що остання є малолітньою, використовуючи безпорадний стан потерпілої, яка з урахуванням її вікових особливостей, не могла правильно розуміти сутність, характер та значення вчинюваних відносно неї розпусних дій сексуального характеру, здійснювати більш активний, повноцінний опір, діяла в межах ресурсів власної особистості (пасивно підкорювалась, намагалась відмовитись виконувати певні дії), вчиняв відносно останньої розпусні дії, а саме під приводом надання у користування електронного гаджету (планшету), а також обіцяючи не розповідати матері про її, начебто, погану поведінку, непристойно торкався та гладив своєю рукою через одяг статеві органи та груди малолітньої ОСОБА_11 , а також просив та вмовляв зняти одяг і білизну, після чого торкався та гладив оголені статеві органи останньої, в тому числі просив міняти положення свого тіла, продовжуючи при цьому торкатися її статевих органів, пропонував малолітній торкатися його статевого органу.

Зокрема, наприкінці червня 2018 року, в денний час (точної дати та часу не встановлено) ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем мешкання наодинці з малолітньою ОСОБА_11 , на подвір`ї домогосподарства, користуючись відсутністю інших членів сім`ї, під приводом надання грошових коштів, непристойно торкався та гладив своєю рукою через одяг статеві органи малолітньої ОСОБА_11 .

Крім того, в середині квітня 2019 року в денний час (точної дати та часу вчинення кримінального правопорушення не встановлено), ОСОБА_7 , перебуваючи в одній із кімнат будинку за місцем мешкання наодинці з малолітньою ОСОБА_11 , користуючись відсутністю інших членів сім`ї, обійняв останню та непристойно торкався і гладив своєю рукою через одяг статеві органи ОСОБА_11 .

Крім того, наприкінці червня 2019 року, в денний час (точної дати та часу вчинення кримінального правопорушення не встановлено), ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем мешкання наодинці з малолітньою ОСОБА_11 , користуючись відсутністю інших членів сім`ї, під час перевдягання ОСОБА_11 , зайшов до кімнати в якій вона перебувала та попросив зняти одяг, після чого через білизну (купальник) почав непристойно торкатися та гладити своєю рукою статеві органи та груди останньої, в тому числі просив міняти положення свого тіла, продовжуючи при цьому торкатися її статевих органів.

Крім того, в 2020 році (під час літніх канікул) ОСОБА_7 , перебуваючи в одній із кімнат будинку за місцем мешкання наодинці з малолітньою ОСОБА_11 , користуючись відсутністю інших членів сім`ї, під приводом надання у користування електронного гаджету (планшету), а також обіцяючи не розповідати матері про її начебто погану поведінку, просив малолітню ОСОБА_11 зняти одяг і білизну, після чого непристойно торкався та гладив своїми руками оголені статеві органи останньої, а також пропонував малолітній торкатися його статевого органу.

В результаті вчинення своїх протиправних дій, ОСОБА_7 порушив нормальний моральний та фізичний розвиток малолітньої ОСОБА_11 , сформував аморальні погляди у дитини.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, представника малолітньої потерпілої, який вважав доводи обвинуваченого та його захисника необґрунтованими, просив у задоволенні поданих ними апеляційних скарг відмовити, а вимоги поданої ним апеляційної скарги задовольнити, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим та просив залишити його без зміни, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що правильність кваліфікації дій та фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції в цій частині перевірці апеляційним судом не підлягають.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника стосовно того, що досліджені в судовому засідання докази не підтверджують висунутого обвинувачення за ч.2 ст.156 КК України, то на їх спростування, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини останнього у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та оцінені судом.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні вказаного злочину не визнав та вважав, що інкриміновані йому діяння є наклепом та вигадками малолітньої потерпілої. При цьому, ОСОБА_7 пояснював, що проживав разом із ОСОБА_10 з 2013 року, має з нею спільну дитину - сина 2015 р.н., а ОСОБА_11 фактично був вітчимом. У 2020 році відносини між ним та ОСОБА_10 погіршились, і остання, після розмови чи вчиняв він розпусні дії відносно ОСОБА_11 , вигнала його і в будинку з ними він більше не проживав. В подальшому, як вказував обвинувачений, ОСОБА_10 у 2021 році приїздила до нього разом із дітьми на квартиру, яку він винаймав, і їх відносини тривали до моменту його взяття під варту. Крім того, обвинувачений визнавав, що зловживає алкогольними напоями, схильний до запоїв, пояснював, що до малолітньої ОСОБА_11 ставився вимогливо, при цьому, заходи фізичного впливу не застосовував, вважав, що остання його обмовила, а метою було те, що вона хотіла, щоб він разом з ними не проживав.

В судовому засіданні, також, судом було допитано і малолітню потерпілу - ОСОБА_11 , яка вказувала, що з вітчимом стосунки були погані, він міг кричати, вживати нецензурну лексику, ображати як її, так і свого рідного сина, а розпусні дії вчиняв, коли їх матері не було вдома.

У свої поясненнях потерпіла зазначала, що вперше подія мала місце у 2018 році, вони з братом дивились телевізор, а обвинувачений покликав її в іншу кімнату де лежав у ліжку, сказав їй зняти шорти та футболку та одягнути халат, а на її заперечення вказав, що розповість матері про її погану поведінку. Коли вона підійшла до обвинуваченого, він почав її «чіпати», гладити по статевих органах, їй було неприємно та боляче.

Також, потерпіла вказувала, що аналогічні дії обвинувачений вчиняв з нею в один із днів літа 2019 році, коли вони збирались на річку і вона перевдягалась у коридорі. В цей час обвинувачений підійшов до неї, чіпав груди та статеві органи через шорти та купальник. Крім цього, потерпіла пояснювала, що в один із днів літа 2020 року, під час літніх канікул, вона перебувала вдома за місцем проживання разом із матір`ю, обвинуваченим, який був у стані сп`яніння та молодшим братом. Мати сказала їй йти з братом до бабусі, а після цього пішла на роботу. Потерпіла запитала у обвинуваченого дозволу взяти планшет, на що він відповів, що дозволить, якщо вона дозволить себе «почіпати», на що вона не погодилась і вони з братом пішли до бабусі. Згодом обвинувачений подзвонив їй та став схиляти її до того, що він надасть їй планшет, якщо вона дозволить себе «чіпати», брат залишився у бабусі, а вона повернулась додому. Вітчим наказав їй зняти шорти та футболку та підійти до нього, він торкався її грудей та статевих органів, наказував змінювати пози, після цього дав їй планшет.

Крім того, судом було враховано і висновок судово-психіатричного експерта № 285 від 10 листопада 2020 року, відповідно до якого на час проведення експертизи ОСОБА_11 будь-яким психічним захворюванням не страждає, на час скоєння щодо неї протиправних дій, не виявляла ознак будь-якого психічного захворювання, і як зауважував експерт, в цілому, надані нею пояснення щодо дій ОСОБА_7 не суперечать тим поясненням, які вона надавала у кримінальному провадженні.

Також, судом було допитано в якості свідка ОСОБА_13 - практичного психолога у школі, де навчається ОСОБА_11 , яка пояснювала, що 24 вересня 2020 року проводила заняття на виявлення дитячих страхів з групою учнів, серед яких була і остання. Діти мали надати відповіді на поставлені питання текстуально або ж у формі малюнка. Свідок вказувала, що на всі питання потерпіла надала однотипні відповіді, з яких вбачалось, що вона боїться свого батька, який проявляє до неї інтерес сексуального характеру. Свідок повідомила про це директора школи, медичну сестру, провела бесіду з ОСОБА_11 , яка вказала, що вітчим просив вчинити дії заохочуючи матеріально, а також те, що він вчиняв дії неодноразово. Письмову роботу ОСОБА_11 свідок надала слідчому, і за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи було встановлено, що вищевказаний рукописний текст виконаний останньою.

При цьому, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 - в.о. директора школи, підтвердила надані свідком ОСОБА_13 показання, та зазначила, що про вказані обставини повідомляла матір потерпілої - ОСОБА_10 , яка, в подальшому зазначала, що мала розмову з обвинуваченим, який зізнався у розбещувальних діях відносно ОСОБА_11 . Крім того, свідок повідомила, що особисто розмовляла з потерпілою, яка розповідала, що ОСОБА_7 торкався її статевих органів, просив сходити в туалет щоб зробити відеозапис на телефон.

Крім того, в судовому засіданні була допитана законний представник потерпілої ОСОБА_11 - її мати ОСОБА_10 , яка пояснювала, що про вказані події їй стало відомо після запрошення до школи у вересні 2020 року, що спершу вона не повірила, а тому, ввечері вирішила запитати в обвинуваченого, чи це правда, на що він відповів, що такі дії відносно ОСОБА_19 він вчинив у стані сп`яніння, після чого вона подала заяву до поліції.

Допитана в якості свідка прабабуся потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_14 пояснювала, що проживає неподалік від своєї онуки ОСОБА_10 . У вересні 2020 року, коли вона була на городі, до неї прийшла правнучка ОСОБА_11 та деякий час перебувала у неї. Згодом свідок запитала, чому вона не йде додому, на що потерпіла сказала, що додому йти не хоче, оскільки до неї пристає ОСОБА_20 ( ОСОБА_7 ), на що свідок запитала, як пристає, на що потерпіла відповіла «не знаєте, як пристає?». Свідок запитала, чи розповіла ОСОБА_19 про це матері, на що остання відповіла, що боїться про це говорити, і сама свідок, також, не наважилась одразу сказати ОСОБА_10 , а коли мала намір сказати, то остання вже все знала.

Саме з врахуванням таких пояснень потерпілої, її законного представника та свідків, судом не було встановлено обставин на підтвердження того, що ОСОБА_11 могла обмовити обвинуваченого, оскільки на підтвердження зазначеного, окрім його домислів про це, доказів здобуто не було.

На спростування доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не врахував, що відповідно до характеристики ОСОБА_11 схильна до видумок, колегія суддів зауважує, що судом було враховано висновок судово-психіатричної експертизи № 285 від 10 листопада 2020 року, в якому експертом було зазначено, що при затрагуванні субєктивно-неприємних для досліджуваної тем (стосовно скоєних відносно неї дій розпусного характеру) відповідає вкрай неохоче, після пауз, односкладово, мимоволі уникає подальшого обговорення. При з`ясуванні деталей обставин скоєних відносно неї дій розпусного характеру, особистого відношення обстежуваної до обставин тих подій, поведінка ОСОБА_11 значно змінюється - вкрай засмучується, демонстративно відвертається, опускає голову, соромиться, перебирає власний одяг, голос стає тихішим, соромиться відповідати, на очах з`являються сльози. Вказане свідчить про особистісну та соціальну незрілість досліджуваної, а також про особистісну значимість скоєних з нею дій розпусного характеру, в тому числі на час обстеження, про їх негативний вплив на неї.

При цьому, у психологічній частині висновку експертом було зазначено, що ОСОБА_11 , з урахуванням її інтелектуально-мнестичного розвитку, індивідуально-психологічних і вікових особливостей, могла правильно сприймати обставини, що мають значення у провадженні та може давати про них відповідні покази, без розуміння їх внутрішнього змісту, морально-етивних, соціальних та правових наслідків. ОСОБА_11 не могла розуміти характер та значення вчинених відносно неї дій, не могла здійснювати більш активний, повноцінний опір, діяла в межах ресурсів власної особистості, пасивно підкорювалася, намагалася відмовитись виконувати певні дії, і у неї не було виявлено підвищеної схильності до фантазування та навіювання.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що визнаючи ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 156 КК України, суд не встановив точної дати, часу вчинення кримінального правопорушення, місяць та день, то колегія суддів вважає їх такими, що не свідчать про недоведеність вини останнього у вчиненні вказаного злочину, з врахуванням характеру вказаного злочину, а також того, що обставини розбещення виявились випадково, після певних подій, за яких ОСОБА_11 повідомила, які дії відносно неї вчиняв обвинувачений і пов`язувала це, в силу свого малолітнього віку, з відповідним періодом.

При цьому, на спростування доводів захисника про те, що суд першої інстанції у вироку обмежився формальним перерахуванням доказів, односторонньою їх оцінкою з обвинувальним ухилом, надаючи пріоритет стороні обвинувачення, то вони не заслуговують на увагу, оскільки усім зібраним у справі доказам судом було надано належну правову оцінку.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що не тільки показання потерпілої та її законного представника, на що посилається захисник, були враховані при встановленні винуватості обвинуваченого за ч. 2 ст. 156 КК України, а і показання свідків, які є сторонніми особами та у яких взагалі не було підстав обмовляти ОСОБА_7 .

Крім того, судом було враховано і те, що висновок комплексної психолого-психіатричної експертизи під сумнів не ставився і будь-яких клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялось.

Також, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом було надано оцінку показанням свідка ОСОБА_15 , яка у 2021 році надавала в оренду квартиру для сім`ї ОСОБА_7 , та на які посилається захисник. У своїх пояснення вказаний свідок зазначала, що під час заселення, а також під час, коли вона приходила за грошима, вона бачила спілкування ОСОБА_7 та дівчинки, яка його називала «папою», і лише з цього вона дійшла висновку, що між ними нормальні стосунки і останній виявляв до дитини турботу як батько. Проте, аналізуючи такі показання свідка, суд вірно зазначив, що вони є оціночними судженнями, при виключно поодиноких випадках спостереження за обвинуваченим та потерпілою.

Крім того, тим обставинам, що ОСОБА_10 продовжувала спілкуватись та нормально ставитись до обвинуваченого навіть після подання заяви про кримінальне правопорушення, на що також вказує захисник, суд також надав належну правову оцінку, з посиланням на те, що остання уклала договір оренди для того, щоб обвинувачений не проживав у її будинку, а те, що вона приїздила до нього з дітьми, є лише вимушеним спілкуванням, в силу різних факторів і жодним чином не виправдовує раніше вчиненого ОСОБА_7 злочину.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України доведена «поза розумним сумнівом», з врахуванням належних та допустимих доказів, яким була надана належна правова оцінка, а обставин, за яких дане провадження слід було б направити на новий судовий розгляд чи виправдати останнього, про що просять апелянти у поданих апеляційних скаргах, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 судом покарання, то на думку колегії суддів, вважати його м`яким, як вказує в поданій апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 , також, підстави відсутні, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, санкцією ч. 2 ст. 185 КК України передбачено, що крадіжка, вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб, карається арештом на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Санкцією ч. 2 ст. 156 КК України передбачено, що вчинення розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, вчинені щодо малолітньої особи або вчинені членами сім`ї чи близькими родичами, особою, на яку покладено обов`язки щодо виховання потерпілого або піклування про нього, караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вказаними злочинами, обставиною, що пом`якшує його покарання, по епізоду крадіжки, було визначено повне визнання ним своєї вини, а обставиною, що обтяжує покарання - рецидив злочинів. При цьому, судом було враховано і особу обвинуваченого, а саме, те, що він є раніше неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів різного ступеня тяжкості і офіційно не працевлаштований. Крім того,

Таким чином, врахувавши як зазначені обставини, так і оцінивши суспільно-небезпечні наслідки вчинених ОСОБА_7 злочинів, суд дійшов вірного висновку, з яким також погоджується і колегія суддів, що останньому слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк більший за мінімальний, а остаточне покарання, за сукупністю кримінальних правопорушень і підстави для зміни такого покарання, на більш суворе, як просить представник потерпілої, в даному випадку відсутні.

Крім того, колегія суддів зауважує, що звертаючись до апеляційного суду з такою вимогою, апелянт не зазначає, яке саме покарання, на його думку, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та які конкретному обставини не були враховані судом та свідчили б призначення несправедливого, внаслідок м`якості, покарання.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 його захисника - адвоката ОСОБА_8 та представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4