Справа № 162/464/23
Провадження № 1-кп/162/71/2023
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 25 квітня 2023 року за №0000332 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого вироком Любешівського районного суду від 25.02.2020 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців, звільненого умовно-достроково ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 01.04.2022 від відбування невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі строком 6 місяців 13 днів

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 25 квітня 2023 року о 16 годині 46 хвилин в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, який продовжено згідно Указу Президента України № 58/2023 від 06.03.2023, Закону України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 2915-ІХ від 07.02.2023, знаходячись в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою викрадення чужого майна, повторно в присутності продавця ОСОБА_7 , яка намагалась припинити його злочинні дії, відкрито викрав з прилавку вказаного магазину пляшку горілки марки «Green Day» об`ємом 0,5 л вартістю 99,72 грн., чим заподіяв фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 майнову шкоду у вказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, повідомив суду про обставини та мотиви, вчиненого ним кримінального правопорушення. Вказав, що за обставин, описаних в обвинувальному акті, дійсно викрав пляшку горілки. При цьому зазначив, що перебуваючи на підпитку, в квітні місяці, точної дати не пам`ятає, знаходячись у магазині «Вілга», не маючи грошових коштів, взяв з прилавку магазину пляшку горілки. На зауваження продавця, яка бачила, що він взяв товар, та просила його оплатити - не реагував, а втік з магазину. В подальшому був затриманим працівниками поліції, у всьому їм зізнався та розповів усі обставини. Гроші за викрадену пляшку відшкодував потерпілій. Вказав, що щиро розкаюється у вчиненому та зазначив, що в подальшому не буде вчиняти подібних протиправних дій, просив суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_4 підтвердила в судовому засіданні, що обвинувачений добровільно відшкодував завдані збитки, та вказала, що жодних претензій до останнього не має. У вирішенні питання щодо міри покарання обвинуваченому поклалася на розсуд суду.

Суд з`ясувавши, що фактичні обставини справи, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником не оспорюються, беручи до уваги думку прокурора та потерпілої, які не заперечили проти проведення скороченого судового розгляду, суд дійшов висновку про недоцільність за таких обставин дослідження доказів відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України і судовий розгляд обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Разом з тим, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, в тому числі, щодо позбавлення права оскарження обставин в апеляційному порядку, суд перевірив, що учасники судового провадження та обвинувачений ОСОБА_5 зокрема, правильно розуміють їх зміст. Крім того, враховуючи, що вищевикладені показання обвинуваченого ОСОБА_5 є чіткими та послідовними, у суду немає жодних сумнівів в добровільності позиції, яка ствердно висловлена обвинуваченим.

За таких обставин, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України і кваліфікує його дії як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання, суд враховує, що ОСОБА_5 раніше судимий, вчинений ним злочин згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення, спосіб вчинення, мету та мотив вказаного діяння, а також те, що обвинувачений визнав себе винним у вчиненні злочину, розкаявся у вчиненому.

Разом з тим, суд враховує форму, вид, ступінь вини, обставини, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення. Також суд бере до уваги те, що обвинувачений має постійне місце проживання, документальні дані про звернення останнім за психіатричною та наркологічною допомогою відсутні, характеризуючи дані за місцем проживання обвинуваченого не містять негативних заключень.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 298/95/16-к (провадження № 51-2501км18), у частині 2 ст. 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі за текстом Постанова Пленуму ВСУ № 7), визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно, Верховним Судом в постанові від 15 березня 2018 року у справі № 442/1887/16-к (провадження № 51-1118км18) було зроблено висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 02 листопада 2004 року по справі № 1-33/2004 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 КК України зокрема, вказано: «…Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України…

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Це кореспондується з рекомендаціями, які містяться в пунктах 2.1, 2.2, 2.3 прийнятих Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 45/110 від 14 грудня 1990 року Мінімальних стандартних правил Організації Об`єднаних Націй стосовно заходів, не пов`язаних з тюремним ув`язненням (Токійські правила). Ці правила застосовуються до всіх осіб, щодо яких здійснюється судове переслідування, без будь-якої дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, статі, віку, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, місця народження чи іншого статусу (пункт 2.2). Поряд з іншими обставинами мають бути враховані, зокрема, характер і ступінь тяжкості правопорушення, дані про особу правопорушника, а також інтереси захисту суспільства тощо (пункт 2.3).

…Однак правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям…

… На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 Кодексу. Цей принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Загальної частини Кодексу щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, тощо. Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим…»

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (висновок в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі N 524/5999/17 (провадження N 51-2776км18).

Проаналізувавши викладене, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, враховуючи незначний ступінь тяжкості наслідків, спричинених діями обвинуваченого та розмір завданих збитків, які повністю відшкодовані обвинуваченим, одноепізодність злочинних дій останнього, а також приймаючи до уваги наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, враховуючи позицію потерпілої, суд вважає необхідним, визначаючи обвинуваченому покарання, застосувати ч. 1 ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 186 КК України за це кримінальне правопорушення, призначивши покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

Призначення такого покарання, на думку суду, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого злочину, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

У строк відбування покарання слід зарахувати строк затримання обвинуваченого за правилами ст. 72 КК України, відповідно до протоколу затримання від 25.04.2023 року.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України, скасувавши накладений на них арешт.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Однак, зважаючи, що прокурором не надано документів на підтвердження судових витрат за проведення судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/103-23/4723-Д від 03.05.2023 року в сумі 1434 (одна тисяча чотириста тридцять чотири) гривні, про що зазначено в обвинувальному акті, стягненню з ОСОБА_5 не підлягають.

Керуючись ст. 349, 373, 374, 392-395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, і призначити йому покарання, застосувавши ч. 1 ст. 69 КК України, у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 , рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Зарахувати ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.72 КК України в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення (затримання) обвинуваченого 25.04.2023 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день арешту.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити попередній домашній арешт.

Арешт на майно, накладений на підставі ухвали слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27.04.2023 року скасувати.

Речові докази у справі, а саме:

скляну пляшку з речовиною прозорого кольору об`ємом 500 мл з написами «GREEN DAY CLASSIC GD VODKA», яка знаходиться в камері схову Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області - повернути власнику за належністю;

клейку стрічку зі слідами рук, яка розміщена на аркуші паперу формату А-4, що знаходиться в камері схову Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, - знищити.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області шляхом п одачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з дня отримання його копії.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_8