УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 335/2601/22

провадження № 51-3784ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката

ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 14 грудня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 березня

2023 року в кримінальному провадженні № 0000621 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Торецьку Донецької області, зареєстрованої як внутрішньо переміщена особа у АДРЕСА_1 , раніше судимої 25 травня 2020 року Дзержинським районним судом Донецької області за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання

у виді штрафу у розмірі 850 грн,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2

ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК - на строк 1 рік; ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що вона 31 травня 2021 року о 17:00, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , таємно викрала грошові кошти в сумі

2 754 грн, що належали потерпілій ОСОБА_6 , проте не змогла довести свій умисел до кінця, оскільки була затримана працівниками поліції.

Крім того, ОСОБА_4 04 квітня 2022 року у період часу з 11:30 до 16:21, тобто

у період дії воєнного стану, діючи повторно, скориставшись тим, що за її діями

не спостерігають, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , таємно викрала майно загальною вартістю 10 712,64 грн., що належало потерпілій ОСОБА_7 .

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_4 та її захисника - адвоката ОСОБА_5 залишив

без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 14 грудня 2022 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник засудженої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,

просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що її підзахисна є особою ромської національності, яка не вміє читати і писати, не розуміє українську мову, перебувала на обліку

у психіатричній лікарні, проте ступінь її розуміння кримінального провадження щодо неї не встановлювався. Крім того, вважає, що судами було допущено порушення принципу безпосереднього дослідження доказів, оскільки суд першої інстанції

не викликав і не допитав потерпілих, що безпідставно залишив поза увагою і суд апеляційної інстанції. При цьому вказує на невідповідність заяви потерпілої

ОСОБА_8 , яка міститься в матеріалах кримінального провадження, вимогам КПК та подання її без дотримання підписання документів та належності їх подання. Крім цього, стверджує про відсутність в оскаржених рішеннях мотивування на аргументи захисту про те, що з урахуванням конкретних обставин справи та усіх даних про особу її підзахисної є підстави для застосування до неї положень статей 69, 79 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо істотних порушень процесуального закону, зокрема

про порушення права ОСОБА_4 на захист з огляду на те, що вона є неграмотною та перебувала на обліку у психіатра, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається зі змісту оскарженого вироку, ОСОБА_4 була присутня

в судовому засіданні разом із захисником ОСОБА_5 , яка надавала їй правову допомогу та представляла її інтереси в суді; обвинувачена була допитана судом першої інстанції та надала детальні пояснення з приводу обставин вчинення нею кримінальних правопорушень у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, вищевказані доводи захисника, як видно з оскарженої ухвали, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіривши матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , вказав на відсутність у них відомостей щодо наявності сумнівів у можливості обвинуваченої через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а також на те, що факт її перебування на психіатричному обліку з 2010 по 2018 рік з діагнозом «Легка розумова відсталість з поведінковими розладами» не свідчить і не може свідчити про наявність сумнівів щодо її можливості реалізувати свої права.

Крім того, з урахуванням поведінки ОСОБА_4 на момент вчинення злочинів та проведення огляду місця події, відсутності таких даних щодо розладу її стану психічного та фізичного здоров`я, які перешкоджали обвинуваченій усвідомлювати свої дії та керувати ними, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про те, що право на захист останньої порушено не було.

При цьому суд апеляційної інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня

2019 року (51-7003кмо18), в якому зазначено, що самі собою факти перебування осіб

на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з розладами психіки не можуть автоматично свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а отже, і про обов`язковість участі захисника в аспекті п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК.

З огляду на викладене, факт перебування ОСОБА_4 на обліку у психіатра (з якого вона була знята за 3 роки до вчинення інкримінованих їй злочинів), за відсутності установлених конкретних ознак хворобливого стану психіки, який ускладнює можливість повноцінно брати їй участь у проведенні слідчих дій та захищатися від пред`явленого обвинувачення, не є такими обставинами, що вимагають обов`язкової участі захисника

в аспекті п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК.

При цьому апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, ствердив також про те, що право ОСОБА_4 на захист було забезпечено належним чином, оскільки її захист здійснювали адвокати як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

З приводу доводів апеляційної скарги сторони захисту про те, що в цьому кримінальному провадженні не проводилася експертиза з метою з`ясування психічного стану обвинуваченої, апеляційний суд обґрунтовано послався на положення ч. 2 ст. 242 КПК, відповідно до яких слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта

для проведення експертизи щодо визначення психічного стану лише за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо осудності, обмеженої осудності особи. При цьому, враховуючи, що на момент вчинення злочинів ОСОБА_4 не перебувала

на обліку у психіатра, своєю поведінкою не викликала сумніву щодо осудності,

то у слідчого (прокурора) не було обов`язку звертатись до експерта для проведення судово-психіатричної експертизи.

Крім того, як зазначив суд в постановленому рішенні, вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2020 року ОСОБА_4 було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК та засуджено

до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. Згідно мотивувальної частини вказаного вироку розгляд провадження було здійснено за участю обвинуваченої ОСОБА_4 і сумніву в її осудності у суду не виникло.

Слід також зазначити, що у вказаному судовому рішенні, як убачається з його змісту, розгляд кримінального провадження 25 травня 2020 року було проведено за участю,

у тому числі захисника ОСОБА_4 , та без участі перекладача, про необхідність залучення якого у зв`язку із тим, що остання не розуміє українську мову, питання взагалі не порушувалось. Більш того, як зазначив апеляційний суд, обвинувачена особисто написала апеляційну скаргу на державній мові.

Доводи касаційної скарги захисника з приводу порушення судами принципу безпосереднього дослідження доказів у зв`язку з тим, що потерпілі не були допитані,

є необґрунтованими, про що також ствердив апеляційний суд, надавши вичерпні відповіді на зазначені доводи апеляційної скарги захисника.

Як видно з оскарженої ухвали, апеляційний суд вказав на те, що згідно матеріалів кримінального провадження потерпілу ОСОБА_7 дійсно у суді першої інстанції допитано не було, оскільки ще на стадії досудового розслідування вона звернулась

із заявою про неможливість безпосередньої участі у кримінальному провадженні через військовий стан, та просила, щоб у подальшому її інтереси представляв її батько - ОСОБА_9 , який дав показання у суді першої інстанції. За таких обставин, постановою слідчого від 4 квітня 2022 року ОСОБА_9 було залучено

до кримінального провадження як представника потерпілої ОСОБА_7 . У подальшому потерпіла ОСОБА_7 звернулась до суду першої інстанції із заявою про розгляд провадження за її відсутності.

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 евакуювалась за межі України у зв`язку із запровадження воєнного стану.

У судовому засіданні 13 червня 2022 року, як зазначив суд, у зв`язку з неявкою потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до суду, судом першої інстанції було з`ясовано думку учасників судового провадження з приводу можливості розгляду провадження

за їх відсутності. В цьому судовому засіданні судом було ухвалено проводити подальший розгляд провадження за відсутності потерпілих і заперечень з цього приводу як зі сторони обвинувачення, так і зі сторони захисту висловлено не було. У подальшому під час проведення судового розгляду провадження стороною обвинувачення та стороною захисту не заявлялись клопотання про виклик та допит потерпілих, і суд першої інстанції, дотримуючись узгодженого зі сторонами обсягу та порядку дослідження доказів

у кримінальному провадженні, завершив розгляд провадження за відсутності потерпілих.

Також суд вірно вказав на те, що з системного аналізу положення статей 56, 57, 325 КПК убачається, що участь потерпілого під час кримінального провадженні в суді першої інстанції переважно є його правом і якщо його неприбуття до судового засідання

не перешкоджає судовому розгляду, суд може прийняти рішення про розгляд кримінального провадження за його відсутності.

Що стосується доводів захисника з приводу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За правилами ст. 79 КК, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та їх наслідки, дані про особу винної, яка раніше судима (призначене покарання відбула шляхом сплати штрафу вже після вчинення цих кримінальних правопорушень), офіційно не працевлаштована, є внутрішньо переміщеною особою, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше

з 2010 по 2018 роки перебувала на обліку в КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Донецької обласної державної адміністрації, знята з обліку

у зв`язку із виїздом, незаміжня, має малолітню дитину, а також взяв до уваги наявність обставини, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб похилого віку.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винної без реального відбування нею призначеного покарання.

При цьому, як убачається зі змісту вироку, судом встановлено, що ОСОБА_4 має дитину, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто віком до 7 років.У той же час,

як вірно зазначив суд, сама лише наявність дитини віком до 7 років є недостатньою підставою для застосування до ОСОБА_4 звільнення від покарання, у тому числі за ст. 79 КК. В обґрунтування такої позиції суд вказав на те, що

ОСОБА_4 вчинила 2 епізоди злочинних діянь, один із яких є закінченим тяжким злочином, вчиненим в умовах воєнного стану, тобто діянням із значним ступенем суспільної небезпечності. Крім того, під час судового розгляду

ОСОБА_4 не усвідомила в повній мірі наслідків своєї протиправної поведінки, що убачається, зокрема, із її пояснень, наданих суду під час її допиту та додаткового допиту. Також ОСОБА_4 є раніше судимою за вчинення аналогічного корисливого злочину, однак після засудження відповідних висновків для себе

не зробила і вчинила нові злочини через невеликий проміжок часу.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою, у тому числі захисника ОСОБА_5 , доводи якої

є аналогічними доводам її касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому з приводу доводів апеляційної скарги щодо неналежного врахування судом першої інстанції визнання вини та щирого каяття, колегія суддів обґрунтовано вказала на те, що суд першої інстанції врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченій покарання, оскільки дійшов висновку про можливість призначення їй покарання не в максимальних межах санкцій.

Крім того, як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд зазначив про те,

що судом першої інстанції під час призначення засудженій покарання було враховано наявність у неї однієї дитини на утриманні, а даних щодо наявності у неї другої дитини

в матеріалах кримінального провадження немає, і до апеляційних скарг доказів

на підтвердження цього також надано не було.

Крім цього, суд навів вичерпні відповіді з приводу посилань сторони захисту

на можливість застосування до засудженої положень статей 69, 79 КК.

Як слушно зазначив суд в постановленій ухвалі, підстави для призначення ОСОБА_4 покарання на підставі ст. 69 КК з огляду на обставини справи та дані про особу обвинуваченої, які не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливають на пом`якшення покарання, відсутні.

Також апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції

з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень ОСОБА_4 можливо лише

з призначенням їй покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування необхідності застосування до засудженої положень статей 69, 79 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3