Справа № 733/185/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/501/23
Категорія - ч.3 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07 листопада 2022 року за №0000383 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2023 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні має двох дітей, працездатного, але офіційно не працюючого, раніше судимого:

09.09.2020 р. Ічнянський районним судом Чернігівської області за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Ічнянського районного суду від 31.10.2022 р. звільнений від відбування покарання, у зв`язку з закінченням іспитового строку,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його затримання. В строк відбуття покарання зараховано перебування ОСОБА_8 під вартою з 10.11.2022 року по 05.01.2023 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України витрати на залучення експерта для проведення експертизи у розмірі 6 040 (шість тисяч сорок гривень) 96 копійок.

Скасовано арешт та повернуто речовий доказ автомобіль ВАЗ-2101, д.н.з. НОМЕР_1 ,1975 року випуску, який згідно з технічним паспортом НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_9 , жителя АДРЕСА_2 , та перебуває у користуванні ОСОБА_8 , знаходиться на майданчику для тимчасового зберігання ТЗ Ічнянського ВПД-1 м.Ічня Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області.

Речовий доказ: велосипед - повернуто потерпілому ОСОБА_10 .

В поданій апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та ухвали новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.3 ст. 286-1 КК України, призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 1 року позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років.

Стверджуючи про незаконність судового рішення вказує про надто суворе покарання, яке не відповідає чинному законодавству, а також про безпідставність незастосування положень ст. 69 КК України.

Вважає, що суд не у повній мірі врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, не дав належної оцінки обставинам, які пом`якшують покарання, безпідставно не визнав такою обставиною щире каяття, при наявності для цього підстав, оскільки обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, надав правдиві показання, відтворив усі обставини події, що, на переконання адвоката, не відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України. Автор скарги переконана, що в даному випадку щире каяття мало місце, в тому числі і шляхом наміру усунути заподіяну шкоду, проте таке не відбулося у ході розгляду кримінального провадження з підстав категоричної відмови потерпілого отримувати відшкодування, що залишились поза увагою суду.

Посилаючись на положення ст. 69 КК України, апелянт вважає, що врахувавши особу обвинуваченого, який має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, має на утриманні двох дітей, дружину-інваліда третьої групи та матір похилого віку, суд дійшов помилкового висновку про те, що такі обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Відтак, вважає вирок таким, що не відповідає нормам кримінального судочинства.

Суд першої інстанції встановив, що 07.11.2022 року ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався в м.Ічня по вул. Вокзальній в напрямку вул. Травневої. Рухаючись у вищевказаному напрямку, о 16 год.15 хв. неподалік будинку №28 по вул. Вокзальній, ОСОБА_8 проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку при виникненні перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , яка рухалась в попутному з автомобілем напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритої непроникаючої черепно-лицевої травми у формі перелому кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку, крововиливів у стовбур головного мозку та під м`яку мозкову оболонку, забійної клаптеподібної рани волосистої частини голови, саден на обличчі, травми кінцівок у вигляді чисельних саден на правій верхній та лівій нижній кінцівках та була госпіталізована до Ічнянської районної лікарні, де від отриманих тілесних ушкоджень померла.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.2.9а (водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції), п.2.3б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний : бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну), п.12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, що стало причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286-1 КК України.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 , а також доводи обвинуваченого, які висловились на підтримання поданої апеляційної скарги сторони захисту, з`ясувавши думку прокурора, який заперечив проти задоволення вимог викладених в скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що ж до доводів захисника про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, то суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги за відсутністю правових підстав.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст. 66 та ст. 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, визнання обвинуваченим своєї вини, відомості про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується позитивно, має на утриманні двох дітей, один з яких є неповнолітнім, дружину з інвалідністю та мати похилого віку, офіційно не працевлаштований, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_8 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб, наслідки у вигляді смерті потерпілої, суд першої дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому в мінімальних межах санкції ч.3 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами, з яким погоджується і колегія суддів.

Таке покарання за своїм видом та розміром відповідає засадам ст.50 КК України та не може вважатись явно суворим лише з підстав незгоди з таким висновком стороною захисту.

Такий розмір та вид покарання є необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки повністю відповідає меті його призначення.

Що ж до доводів апелянта про необхідність призначення ОСОБА_8 основного покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 1 (одного) року позбавлення волі, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що покарання із застосуванням положень ст.69 КК України призначається у виключних випадках не лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а потребує ще наявність умов, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, що мають існувати в сукупності та взаємозв`язку.

В той же час, таких обставин судом не визнано з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. Так, незважаючи на визнання вини обвинуваченим, суд підставно дійшов висновку про відсутність у його діях щирого каяття. Відповідно до показань самого ОСОБА_8 він жодного разу не здійснив спробу вибачитися перед потерпілим та надати будь-яку посильну допомогу, також не було і бажання добровільно відшкодувати завдану кримінальним правопорушення шкоду, і таку свою поведінку обвинувачений пояснив позицією адвоката. Оцінюючи такі доводи апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять реальних та дієвих проявів щирості з боку обвинуваченого та розцінює їх як формальне визнання вини, з метою пом`якшити покарання. Така позиція апеляційного суду посилюється і показаннями потерпілого, допитаного у суді першої інстанції. Більше того, застосування положень ст.66 КК України віднесено до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов`язком.

Інших обставин, які відповідно до положень ч.2 ст. 66 КК України, суд може визнати такими, що пом`якшують покарання, які не зазначені в частині першій цієї статті, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді встановлено не було.

Водночас, судом не було встановлено наявність обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та були б підставою для застосування положень ст.69 КК України, що є цілком обгрунтовано на переконання апеляційного суду.

Ті обставини, на які посилається адвокат, зокрема, наявність зареєстрованого місця проживання ОСОБА_8 , за яким він характеризується позитивно, відсутність перебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, наявність на утриманні двох дітей, дружини-інваліда третьої групи та матері похилого віку, судом всі ці обставини враховані при призначенні покарання у мінімальних межах інкримінованої санкції статті. В той же час, як вірно констатував місцевий суд, у даному випадку вказані обставини не є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

І такий висновок колегії суддів побудований на тому, що всі ці обставини не знаходяться в причинному зв`язку з кримінальним правопорушенням, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Більше того, вони виникли не після злочину, а мали місце до нього, а відтак жодним чином не свідчать, що вони в будь-який спосіб істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, навіть з урахуванням форми вини, дане кримінальне правопорушення є результатом власних протиправних дій водія, пов`язаних із керуванням транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є свідомим вибором особи, та як наслідок - вчинення ДТП.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_8 сідаючи за кермо транспортного засобу в стані алкогольного сп`яніння, не міг не розуміти значення своїх дій та міг передбачити негативні наслідки, зокрема, що він піддає загрозі як своє життя, так і життя оточуючих.

З огляду на викладене, підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України, як про це ставиться питання захисником в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає, тому апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Істотних порушень органом досудового розслідування чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4