Справа №583/2118/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/221/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Погроза вбивством
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чорне Білопільського району Сумської області, громадянина України, розлученого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій останній просить вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2021 року, ухвалений відносно нього, змінити та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу.

Крім того, апелянт просить дослідити докази, які долучені ним до апеляційної скарги.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді арешту строком на 4 місяці.

Строк відбування покарання рахувати з часу затримання ОСОБА_7 .

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Питання речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2021 року скасовано.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 посилається на суворість призначеного йому судом покарання, та неврахування, при цьому, обставин, що пом`якшують його покарання, а саме, що він раніше до відповідальності не притягувався, має незадовільний стан здоров`я, що він є учасником АТО і має заслуги перед державою, а також, що потерпілий до нього не має жодних претензій і цивільний позов не подавав.

На думку апелянта, у суду були усі підстави для призначення йому покарання з застосування ст. 69 КК України, як з врахуванням вищезазначеного, так і тих обставин, що він вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, усунув заподіяну шкоду та що тяжких наслідків від його дій не настало.

Додатково, апелянт посилається на те, що проживає один, з дружиною розлучився, утримує сина та непрацездатну матір, йому важко заробляти на життя, після АТО він не зміг знайти роботу і офіційно влаштувався на посаду водія вантажного автомобіля, а керівник заробітну плату не сплачував. Коштів на життя не було і такий його стан вплинув на те, що він узяв пневмопістолет і попросив виплатити зарплату, при цьому цей пристрій не був заряджений, і він взагалі не мав наміру ні стріляти, ні вчиняти чогось іншого, лише хотів одного - отримати зароблені кошти.

При цьому, коли він погодився співпрацювати зі слідством, його запевняли і слідчий і прокурор, що за проступок йому обов`язково буде призначено покарання у виді штрафу, цьому немає альтернативи, проте, в судових дебатах прокурор, всупереч всьому, просив призначити покарання у вигляді 4 місяців арешту.

Апелянт вказує, що він не звертався до правничої допомоги, фактично це було порушення права на захист шляхом введення в оману і, на його думку, йому умисно не роз`яснили прав, не дали можливості зібрати більше характеризуючих матеріалів та проконсультуватися з адвокатом.

При цьому, обвинувачений категорично запевняє, що він виправився, повністю усвідомив вчинок, раніше цього ніколи не робив, а перебування в місцях позбавлення волі, особу не перевиховує.

Враховуючи наведене, апелянт вважає призначене йому покарання суворим та однозначно таким, що не відповідає обставинам справи, хоча й призначене у межах санкції статті даного проступку.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 21 травня 2021 року, приблизно о 08 год. 20 хв., перебував у офісі ТОВ «ВЛ-Логістік» за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Перемоги, 106, де офіційно працював водієм.

У цей час ОСОБА_7 зайшов до кабінету директора ТОВ «ВЛ-Логістік» ОСОБА_8 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, пов`язаних із проблемами на роботі, дістав пістолет пневматичний газобалонний «SAS MAKAROV», направив його на ОСОБА_8 та почав погрожувати останньому вбивством. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на залякування ОСОБА_8 фактом позбавлення його життя, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді здійснення психологічного насильства над останнім, діючи умисно, розуміючи побоювання потерпілого за своє життя, не маючи умислу на реальне позбавлення життя людини ОСОБА_7 взяв до рук пістолет пневматичний газобалонний «SAS MAKAROV», який приніс із собою, приставив його до голови ОСОБА_8 та погрожував здійснити вистріл. Після цього, досягнувши мети у виді здійснення психологічного насильства над ОСОБА_8 , який побоювався за своє життя, не маючи умислу на реальне позбавлення життя останнього покинув офіс та пішов додому.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 129 КК України, як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

В судове засідання призначене на 21 серпня 2023 року на 11 год. 30 хв. до апеляційного суду ні обвинувачений ОСОБА_7 , ні його захисник адвокат ОСОБА_9 , в черговий раз, не з`явились, направлена обвинуваченому на відому суду адресу судова повістка повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а про належне сповіщення захисника свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке надійшло на адресу суду.

При вирішенні питання щодо можливості здійснення апеляційного розгляду за відсутності апелянта, апеляційний суд враховує наступне.

Так, у провадженні апеляційного суду дана справа перебуває з серпня 2021 року і тривалий її не розгляд вказаної пов`язаний з тим, що на задоволення клопотань захисника ОСОБА_9 , судові засідання неодноразово відкладались.

У своїх клопотаннях, захисник вказував на те, що обвинувачений ОСОБА_7 бажав приймати участь у апеляційному розгляді даного провадження особисто, однак, такої можливості не має, оскільки хворіє, а в подальшому, зазначав, що останній перебуває на окупованій території, а саме, у м. Мелітополі.

Тобто, задовольняючи клопотання про відкладення розгляду даного провадження на іншу дату, апеляційним судом було вжито заходів для забезпечення права ОСОБА_7 на справедливий суд, разом з тим, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин захисником надано не було.

Проте, у ч.ч. 1-3 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі Пономарьов проти України", та "Трух проти України").

У рішенні в справі "Каракуця проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є преюдиційною, також встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Враховуючи вищезазначене, а також ті обставини, що ОСОБА_7 , знаючи, що в апеляційному суді на розгляді перебуває його апеляційна скарга, в судові засідання за викликом не з`являється, судові повістки не отримує, а його захисник, будучи належним чином повідомленим, лише направляє клопотання про відкладення апеляційного розгляду на іншу дату, а у судові засідання не з`являється, апеляційний суд дійшов висновку, що обвинувачений не бажає приймати участь у апеляційному розгляді даної справи.

За таких обставин, враховуючи принцип судочинства, зазначений у практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, а також те, що дане кримінальне провадження перебуває на розгляду в апеляційному суді вже тривалий час, з метою його розгляду у розумні строки, колегія суддів не вбачає підстав для подальшого його відкладення та вважає за можливе здійснити розгляд поданої ОСОБА_7 апеляційної скарги на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2021 року, у відсутність апелянта та його захисника, і у даному випадку їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

А тому, заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, позицію прокурор, яка вважала доводи апелянта безпідставними та належним чином необґрунтованими, просила вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 129 КК України, як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватись здійснення цієї погрози.

Враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 , кваліфікація його дій та доведеність його вини апелянтом не оспорюється, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд призначив йому суворе покарання і не врахував усі обставини, за яких були підстави для призначення йому покарання з застосування ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом, відповідно до вимог закону, з яким пов`язано вирішення питання призначення покарання, було враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до кримінального проступку, що останній вину у вчиненому повністю визнав, щиро розкаявся, що виразилося у щирому жалю та осуді власної негативної поведінки, активно сприяв розкриттю злочину шляхом надання правдивих свідчень про обставини його вчинення, за місцем проживання характеризується позитивно, є учасником бойових дій, на обліку у лікаря-психіатра та у наркологічному кабінету не перебуває, раніше не судимий, не працює.

При цьому, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, судом було віднесено його щире каяття, яке виразилося у виді щирого жалю та осуду власної поведінки, активне сприяння розкриттю злочину, шляхом надання правдивих показань, а обставин, що обтяжують покарання встановлено не було.

Разом з тим, суд врахував і те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення умисно, і при позиції потерпілого, який ОСОБА_7 його поведінку не вибачив та просив призначити покарання співмірне його протиправним діям, дійшов висновку про необхідність призначення останньому покарання у межах санкції ч.1 ст. 129 КК України, у виді арешту.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином були враховані усі обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання призначення покарання, та призначив обвинуваченому ОСОБА_7 саме те покарання, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і вважати таке покарання суворим, у колегії суддів підстави відсутні.

Що стосується доводів апелянтів про те, що в даному випадку були підстави для призначення йому покарання з застосування ст. 69 КК України, то вони є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають, оскільки під час апеляційного розгляду, не встановлено додаткових обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального проступку, за яких можливо було б перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 129 КК України, у вчиненні якого обвинуваченого було визнано винним.

При цьому, ті обставини, що обвинувачений не звертався за правничою допомогою, на що він посилається в апеляційній скарзі, не свідчать про те, що права ОСОБА_7 на захист було порушено, за відсутності в матеріалах провадження доказів того, що останній просив призначити йому захисника, а йому у цьому було відмовлено.

Що стосується доводів апелянта про те, що він виправився, повністю усвідомив вчинок, не свідчать про наявність підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, враховуючи, також і те, що останній в апеляційній скарзі сам посилається на своє скрутне матеріальне становище та наявність на його утриманні сина та непрацездатної матері, та що йому важко заробляти на життя, після АТО.

Крім того, колегія суддів зауважує, що судом, за вказаною статтею було призначено ОСОБА_7 покарання, найближче до мінімального, оскільки санкція ч. 1 ст. 129 КК України передбачає покарання у виді арешту на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до двох років, і вважати таке покарання несправедливим, внаслідок суворості, підстави відсутні.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його зміни відсутні, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4