Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/557/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2023 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Кропивницькому апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 липня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000086 від 18 березня 2021 року, якою стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрії Кіровоградської області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Шарівка Олександрійського району Кіровоградської області, громадянки України, з середньою освітою, не заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

На розгляді в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0000086 від 18 березня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.309 КК України.

Під час судового засідання у вказаному кримінальному провадженні процесуальний прокурор ОСОБА_13 звернулася до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 строку тримання під вартою на 60 днів, у зв`язку з наявністю обґрунтованої підозри останніх у вчиненні в складі злочинної організації кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна та ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування інших запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 липня 2023 року обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою строком на два місяці, тобто до 15 вересня 2023 року.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 інших менш суворих запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою, оскільки за висновком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебуваючи на свободі, під тяжкістю покарання, яке їм загрожує у разі доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм особливо тяжких кримінальних правопорушень, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які в судовому засідання ще не допитувалися та вчинити кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме нічний домашній арешт.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про відсутність законних підстав та об`єктивних даних, які б з достовірністю свідчили про те, що він перебуваючи на волі буде переховуватись від слідства та суду, продовжувати злочинну діяльність, а також недоведеність слідчим та прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, обвинувачений стверджує, що законні підстави для подальшого його тримання під вартою на його думку відсутні, а тяжкість кримінальних правопорушень у вчиненні яких він обвинувачуються не є визначальним елементом ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить змінити їй запобіжний захід на більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт, вказуючи на відсутність у матеріалах клопотання об`єктивних даних про існування та недоведеність прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України

Також зазначає про те, що судом не враховано те, що вона має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце проживання, тобто має міцні соціальні зв`язки.

У зв`язку з погіршенням здоров`я і недоведеністю ризиків, які заявляв прокурор, вважає, що домашній арешт зможе забезпечити належну її процесуальну поведінку.

При таких обставинах, обвинувачена вважає, що висновки судді є необґрунтованими, оскільки не наведено доказів про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, а також недоведеність слідчим та прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

Ухвала Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 липня 2023 року в частині продовження ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді тримання під вартою ніким з учасників кримінального провадження не оскаржується.

У зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України та встановленням обмеженого строку на розгляд справ даної категорії, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду не доставлені, від захисників-адвокатів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 будь-яких заяв про участь у судовому засіданні не надходило, у зв`язку з чим колегія суддів, згідно до ч.4 ст.422-1 КПК України, вважає за можливе розглянути дану апеляційну скаргу у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, при зверненні до суду, прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_13 у своїх клопотаннях, зазначила про те, що на даному етапі судового розгляду не зменшились і продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі можуть ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від прокурора та суду шляхом залишення місця проживання.

З метою уникнення кримінальної відповідальності та справедливого покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за висновком прокурора, перебуваючи на свободі можуть впливати на свідків, з метою зміни та дачі показів останніми на їх користь.

Також, у зв`язку з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, відсутність стійких соціальних зв`язків та офіційних джерел доходу, стійкість злочинних намірів, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 можуть вчинити нові кримінальні правопорушення.

Наведені обставини, на думку прокурора свідчать про неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним ризикам та забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 процесуальних обов`язків.

За змістом оскаржуваного рішення, при вирішенні питання про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд першої інстанції виходив, з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів у складі злочинної організації, санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від дев`яти до дванадцяти років, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання вони можуть: переховуватися від органів досудового розслідування та суду виїхавши за межі Кіровоградської області або України; незаконно впливати на свідків, з метою зміни та надання ними показань на їх користь, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також суд вказав, що враховує конкретні обставини та спосіб вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які підлягають доказуванню, що недостатньо для попередження вказаних ризиків та забезпечення виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків, у разі застосування відносно них більш м`якого запобіжного заходу.

Так, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» та «Харченко проти України» вказавши про те, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з тим, що свідки не допитані, ризики не зменшилися та продовжують існувати, а судовий розгляд закінчити не можливо, у зв`язку з цим жоден з більш м`яких засобів ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, апеляційний суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, будуть переховуватись від кримінального переслідування, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані, а також вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки ступінь та характер суспільної небезпеки діяння вказує на те, що під загрозою покарання, яке не передбачає альтернативи окрім як позбавлення волі.

Такі доводи прокурора щодо можливості обвинувачених переховуватися від суду, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням позиції Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», вважає небезпідставними, оскільки небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру обвинуваченого, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Крім того, 25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Положення статті 5 та 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які відображені у рішеннях Європейського суду з прав людини вказують про необхідність дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинно перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено, що серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.

При цьому, слід відмітити, що колегія суддів, на даному етапі не входить в обговорення доведеності або недоведеності обвинувачення, наявності або відсутності у діях обвинувачених складу даних кримінальних правопорушень, належності, допустимості та достатності зібраних у справі доказів, а тому доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо незаконності подальшого їх тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оцінює, у тому числі суворість можливого покарання та визнає за реальну небезпеку можливість їх переховування від правосуддя (п.1 ч.1 ст. 177 КПК)

Апеляційний суд також, зазначає, що у разі доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, їм загрожує покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, що свідчить про наявність реальних ознак суспільного інтересу та необхідність забезпечення завдань кримінального провадження, у тому числі захисту прав потерпілого (ст. 2 КПК України), які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов однозначного висновку про те, що доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо незаконності подальшого тримання вказаних осіб під вартою, спростовуються вищевикладеним та матеріалами судового провадження, а наявність ризиків, які зазначені прокурором у клопотанні та оскаржуваному рішенні суду першої інстанції ( п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України) очевидна.

Так, рішенням ЄСПЛ «W проти Швейцарії» визначено, що хоча тяжкість покарання і не є визначальним елементом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, разом з цим, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинувачених та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрювані можуть ухилятися від суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і продовжив строк тримання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть запобігти встановленим ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 липня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000086 від 18 березня 2021 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4