Справа № 308/5718/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001749 про обвинувачення: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зняцево Мукачівського району Закарпатської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2015 року, близько 18 години 43 хвилини, ОСОБА_5 керуючи технічно справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «ВАЗ», моделі «2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 60 км/год. по автодорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп», зі сторони міста Мукачево у напрямку міста Ужгород, проїжджаючи по вказаній автодорозі поворот у бік населеного пункту с. Нижнє Солотвино, Ужгородського району, діючи в супереч вимогам п.п. 1.3, 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода гр. ОСОБА_4 , який рухався по проїзній частині дороги, перетинаючи її з ліва на право по ходу руху водія ОСОБА_5 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 згідно висновку судово-медичної експертизи №492 від 24.06.2016 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: полі травми; відкритої ЧМТ; перелому склепіння та основи черепа; забій головного мозку важкого ступеня; субарахноїдального крововиливу; гематосинус; забою грудної клітки; тупої травми черевної порожнини; закритого уламкового перелому хірургічної шийки правого плеча та перелому правого стегна, обох кісток обох гомілок із зміщенням; множинних саден пальців обох кистей; травматичного шоку ІІ-Ш ступеню.

За ступенем тяжкості вказані тілесні ушкодження, згідно п.2.1.3. (б, в, н, о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент їх спричинення. Також згідно судово-токсикологічного дослідження в крові ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в концентрації 2,96 проміле, що відноситься до сильного ступеню алкогольного сп`яніння.

Отже, водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.п. 1.3; 2.3.б); 12.3 Правил дорожнього руху, якими визначено:

п. 1.3 - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

п. 2.3. б) - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.3 - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Невиконання водієм ОСОБА_5 вказаних вимог п.п. 1.3, 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з наставшими наслідками, а саме отриманням гр. ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 вказав, що ввечері 29 грудня 2015 року повертався додому у село на автобусі та як завжди вийшов на автобусній зупинці у с. Н.Солотвино. Показав, що перед тим, яка переходити дорогу на пішохідному переході впевнився, що машин немає та розпочав рух. Потім в якийсь момент побачив автівку, яка здійснила на нього наїзд. Що було далі, не пам`ятає, а прийшов у свідомість лише у лікарні.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що обставини, які описані в обвинувальному акті, дійсно мали місце. Зазначив, того вечора він їхав з допустимою швидкістю. Було темно, а перед ним рухався автомобіль «Волга», який звернув у напрямку села Н.Солотвино. Після цього, проїхавши пішохідний перехід, на його шляху раптово з`явився силует людини, яку він збив. Наголосив, що не бачив пішохода, тому і відбулось зіткнення. Підтримав заявлене його захисником клопотання про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році».

Під час розгляду кримінального провадження, суд забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачених ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Керуючись законом, безпосередньо дослідивши докази, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в повному обсязі доведена показами свідків, зібраними та дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, які отримані в порядку, встановленому Кримінально-процесуальним Кодексом України, а саме:

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні не дала свідчень, які стосуються обставин вчинення ОСОБА_5 даного кримінального правопорушення та вказала, що того вечора вона разом із чоловіком та старшим сином сіли вечеряти, в ході якої вона зателефонувала сину і розмовляла з ним по телефону, як раптом він перестав говорити. Через деякий час прибіг сусід і повідомив, що її сина ОСОБА_4 збила машина. Приїхавши на місце події вона побачила багато людей та працівники КШМД, які надавили медичну допомогу її сину та доставили його у лікарню.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що був понятим під час відтворення ДТП та підтвердив відомості, зазначені у такому.

Свідок ОСОБА_9 не дав свідчень, які стосуються обставин вчинення ОСОБА_5 даного кримінального правопорушення.

Свідок ОСОБА_10 показав, що того вечора він їхав додому зі сторони м. Мукачева та під`їжаючи до повороту на Н.Солотвино побачив людину, яка лежала на проїжджій частині, у якій впізнав свого односельця. Вказав, що порчу стояв автомобіль ВАЗ 2107 із пом`ятим капотом та розбитим лобовим склом. Зауважив, що збита людина лежала у метрах 20 від пішохідного переходу. Потім приїхала швидка та забрала його. Вказав, що того вечора ожеледиці не було, була темна пора доби і частково освітлена дорога.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що працює слідчим та повідомив, що він складав протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.12.2015 та протокол проведення слідчого експерименту від 09.08.2016. Зауважив, що точних відомостей про те, які він вносив у відповідні протоколи не пам`ятає у зв`язку з плином часу.

Від допиту інших свідків прокурор відмовився, а сторона захисту не наполягала.

Крім показань свідків, вина обвинуваченого підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні наступними письмовими доказами.

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.12.2015 року, схемою та фото таблицею до нього з яких вбачається, що оглядом встановлено місце дорожньо-транспортної пригоди - автодорога Київ-Чоп (поворот до населеного пункту с. Н.Солотвино, Ужгородського району Закарпатської області, де відбулось зіткнення автомобіля ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_1 , з мотоциклом пішоходом, зафіксовано загальну обстановку на місці події, ширину проїзної частини, вид дорожнього покриття та його стан, вказано пошкодження автомобіля.

Висновком судово-медичної експертизи №492 від 24.06.2016 року, згідно якого при судово-медичному дослідженні гр. ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження у вигляді рубців та рубців зі слідами від швів на шкірних покривах чола справа, скроневої ділянки голови справа, передньої поверхні черевної стінки нижче пупка по серединній лінії, правого плеча по передній поверхні, правого передпліччя по передній поверхні, верхньої третини правого стегна по передній поверхні в області кульшового суглобу передньої третини правого стегна по передній поверхні ,правої гомілки по передній , лівої гомілки по передній. Згідно даних медичної документації у нього встановлено діагноз: «Політравма. Відкрита ЧМТ. Перелом склепіння та основи черепа. Забій головного мозку важкого ступеня. Субарахноїдальний крововилив. Гематосинус. Забій грудної клітини. Тупа травма черевної порожнини. Закритий уламковий перелом хірургічної шийки правого плеча та перелом правого стегна, обох кісток обох гомілок із зміщенням. Множинні садна пальців обох кистей. Травматичний шок II - III ст. Алкогольне сп`яніння.».

Вказано, що дані тілесні ушкодження вкаладються в час ДТП, яка мала місце 29.12.2015 року та згідно п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Висновком експертизи технічного стану транспортного засобу №10/15 від 09.02.2016 року, відповідно до якого робоча гальмівна система, рульове керування та світлова система автомобіля ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_1 , знаходилась у справному стані.

Даними висновку судової автотехнічної експертизи №413 від 16.08.2016 року, відповідно до якого водій ОСОБА_5 в даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти згідно вимог п.п. 12.2 та 12.3 ПДР. В даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху пішохід гр. ОСОБА_4 повинен був діяти згідно вимоги пункту 4.7 ПДР. Водій автомобіля «ВАЗ-2107», номерний знак НОМЕР_1 , гр. ОСОБА_12 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода гр. ОСОБА_4 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху.

З технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП стали обставини, пов`язані з тим, що об`єктивна видимість пішохода гр. ОСОБА_4 , який переходив проїзну частину дороги зліва на право по відношенню до руху автомобіля «ВАЗ-2107», номерний знак НОМЕР_1 , з робочого місця його водія настала на такій відстані, на якій гр. ОСОБА_5 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху.

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_13 пояснив, що він проводив судову автотехнічну експертизу, за результатами проведення якої склав висновок №413 від 16.08.2016. Зазначив, що експертиза ним була проведена відповідно до методичних рекомендацій, згідно до положень Закону, та підтримав вказані у ній висновки.

Даними висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №4576 від 15.12.2016, у якому встановлено, коли саме водій автомобіля «ВАЗ-2107», номерний знак НОМЕР_1 мав об`єктивну можливість розпізнати пішохода, який переходив дорогу (на відставні 54.3 м. до місця наїзду) та констатовано, що результати слідчого експерименту, проведеного 09.08.2016 містять неточності та взаємо виключають один одного.

Допитаний у судовому засіданні у режимі відеоконференції експерт ОСОБА_14 вказав, що взаємовиключні дані, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 09.08.2016 року, можливо усунути шляхом допиту слідчого, який його проводив чи проведенням повторного слідчого експерименту.

Даними протоколу проведення слідчого експерименту на підставі ухвали суду від 22.05.2023 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_4 та його представника, а також обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, згідно якого учасники експерименти повідомили про обставини ДТП, відтворено послідовність події дорожньо-транспортної пригоди з метою встановлення загальної та конкретної видимості пішохода. В ході проведення слідчого експерименту встановлено, що відстань, з якої водій ОСОБА_5 міг побачити пішохода, дорівнює 57,6 м., що є більшою ніж та, яка встановлена у висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №4576 від 15.12.2016.

Таким чином, вказані письмові докази та висновки експерта у сукупності доводять порушення обвинуваченим ОСОБА_5 вимог п.п. 1.3; 2.3.б); 12.3 Правил дорожнього руху, що в свою чергу призвело до наїзду на пішохода та наявну у нього можливість запобігти цьому шляхом дотримання зазначених вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306.

Суд визнає здобуті по даному кримінальному провадженню докази належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.

Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх осіб, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.

Оцінюючи кожний досліджений в судовому засіданні доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Дії ОСОБА_5 суд кваліфікує як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує, що останній є осудним в розумінні ч. 1 ст. 19 КК України, вчинив необережний злочин, наслідком якого стало спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, особу винного, який є пенсіонером, має сім`ю та постійне місце проживання, не веде аморальний спосіб життя, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Крім цього, суду не надано відомостей про його перебування на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Враховуючи вищезазначене та положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами», та враховуючи положення статті 65 КК України, якою встановлено, що «особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів», суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортним засобом.

Одночасно, захисником обвинуваченого було заявлено клопотання, яке підтримав обвинувачений, про застосування до ОСОБА_5 амністії, звільнивши його від відбування покарання, на підставі п. "ґ" ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки обвинувачений досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 86 КК України передбачено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Відповідно до вимог п. "ґ"ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, підлягають звільненню від відбування покарання особи, які визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ст. 13 Закону України "Про амністію у 2016 році" дія закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, до набрання чинності Закону України "Про амністію у 2016 році", і на день набрання цим Законом чинності являється особою пенсійного віку.

Таким чином, ОСОБА_5 відноситься до осіб, які підпадають під дію п. "ґ" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році".

Обставини, передбачені ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", які б виключали можливість застосування амністії до ОСОБА_5 , судом не встановлені.

Враховуючи, що ОСОБА_5 є особою, на яку поширюється дія Закону України "Про амністію в 2016 році" у зв`язку з тим, що на день набрання чинності цим Законом він являється особою пенсійного віку, злочин, вчинений обвинуваченим не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також те, що Закон України "Про амністію в 2016 році" поліпшує становище обвинуваченого, зокрема, передбачає його звільнення від призначеного покарання, суд вважає за необхідне клопотання захисника, підтримане обвинуваченим, про його звільнення від відбування покарання на підставі п. "ґ" ст. 1 Закону України "Про амністію в 2016 році" задовольнити.

Одночасного, вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від покарання суд вважає, що обвинуваченого слід звільнити лише від основного, а не додаткового покарання, оскільки за змістом ст. ст. 85, 86 КК України, ст. 6 Закону України «Про застосування амністії в Україні» це право, а не обов`язок суду. Так, суд не вбачає необхідності звільнення ОСОБА_5 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на мету застосування додаткового покарання та те, що обвинувачений не працює водієм і основне джерело його доходів не стоїть у залежності від наявності права керування транспортними засобами, враховує наслідки вчинення злочину для потерпілого.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Розподіл витрат на залучення експерта вирішити відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі на підставі п. "ґ" ст. 1, ст. 13 Закону України "Про амністію в 2016 році".

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати по справі за проведення експертизи технічного стану транспортного засобу №10/15 від 09.02.2016 у розмірі 460,80 (чотириста шістдесят грн. вісімдесят коп.) гривень; судової автотехнічної експертизи №413 від 16.08.2016 у розмірі 890,00 (вісімсот дев`яносто) гривень; комісійної судової автотехнічної експертизи №4576 від 15.12.2016 у розмірі 3 303,00 (три тисячі триста три) гривні.

Речові докази: автомобіль марки «ВАЗ», моделі «2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на зберігання ОСОБА_5 - вважати повернутим за належністю.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вручити сторонам кримінального провадження копію вироку негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1