Справа № № 585/2610/23
Номер провадження 1-в/585/149/23
У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И

12 вересня 2023 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

прокурора ОСОБА_2

захисника ОСОБА_3

засудженого - ОСОБА_4

представника РВК №56 ОСОБА_5

секретаря - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ромни у режимі відеоконференцзв`язку із ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» клопотання ОСОБА_4 про вирішення питання щодо усунення протиріч, які виникають при виконанні вироку Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року та звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про вирішення питання щодо усунення протиріч, які виникають при виконанні вироку Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року та звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таке клопотання заявник обґрунтовує тим, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року його було засуджено за за ст. 69 КК України 1960 р., ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, п.п. «а», «і» ст. 93, ст. 42 КК України 1960 р. до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю. Вирок набрав законної сили після перегляду Верховним Судом України 20.11.2003 року. Станом на дату звернення із клопотанням, з урахуванням ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2018 року. він відбув 24 роки та 6 місяців позбавлення волі.

При цьому заявник вважає, що вказаний вище вирок Апеляційного суду Запорізької області має бути приведений у відповідність до вимог Кримінального кодексу України 1960 року, виходячи з наступного. Заявник вказує на те, що на дату вчинення ним злочину за ст. 93 КК України, зазначена стаття КК 1960 р. не передбачала такого виду покарання як довічне позбавлення волі, відсутній такий вид покарання був і у Главі IV КК України 1960 року. Виходячи із наведеного вважає, що при призначенні йому покарання за ст. 93 КК України 1960 року Апеляційним судом Запорізької області, у виді довічного позбавлення волі, невірно застосовано дію закону у часі та призначено покарання, яке не передбачене законом, чим погіршено його становище. При цьому, як стверджує заявник, на час вчинення ним злочину за ст. 93 КК 1960 року кримінальний закон передбачав можливість призначення покарання за таке діяння виключно у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 р. положення статті 93, які передбачають смертну кару як вид покарання, втратили чинність як такі, що є неконституційними. У зв`язку із зазначеним ОСОБА_4 вважає, що у даному випадку до його особи підлягає застосуванню дія ч.1 ст. 25 КК України 1960 року, якою визначено, що при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти п`яти, а подальше його перебування у ізоляції від суспільства у зв`язку із відбуванням покарання у виді довічного позбавлення волі слід прирівняти до катування та порушення ст. 3 Європейської конвенції з прав людини.

Зважаючи на викладене вище ОСОБА_4 вказує, що він відбув 25 років позбавлення волі, а тому просить суд застосувати до нього дію ч.1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року.

У судовому засіданні засуджений та його захисник наполягали на задоволенні клопотання з підстав, викладених у ньому.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки засуджений насьогодні продовжує відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі, яке йому було призначено відповідно до вимог закону, а доводи заявника ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні норм кримінального закону.

Представник Роменської виправної колонії проти задоволення клопотання заперечував, вказавши на те, що у грудні 2022 року відповідною комісією РВК переглядалось питання про можливість застосування до ОСОБА_7 ст. 82 КК України. шляхом звернення до суду із відповідним поданням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання від 15 до 20 років позбавлення волі, однак підстав для ініціювання перед судом такого подання встановлено не було.

Суд, заслухавши захисника та засудженого, представника установи виконання покарань та думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2003 року ОСОБА_4 було засуджено за ст. 69 КК України 1960 р., ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, п.п. «а», «і» ст. 93, ст. 42 КК України 1960 р., до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю (т.1 особової справи арк. 7-41).

Ухвалою Верховного Суду України від 20 листопада 2003 року вказаний вирок Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2003 року залишено без змін (т.1 особової справи арк. 42-56).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2018 року зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення : з 30 червня 2001 року по дату набрання вироком законної сили - 20 листопад 2003 року (за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2003 року), відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (т.1 особової справи арк. 70).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2021 року звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання за ст. 69 КК України (в редакції 1960 року), на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, який набув чинності 07 травня 2008 року. В іншій частині покарання, призначене вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2003 року - залишено без змін (т.1 особової справи арк. 72).

У зв`язку із зазначеним, станом на дату розгляду клопотання ОСОБА_4 рахується таким, що засуджений вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, п.п. «а», «і» ст. 93, ст. 42 КК України 1960 р., до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю

Так, відповідно до ст. ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

За матеріалами особової справи встановлено, що ОСОБА_4 вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року було засуджено за вчинення злочину, передбаченого п.п. «а», «і» ст. 93 КК України 1960 року, який останнім, за співучасті інших засуджених, було вчинено 18 червня 2001 року (т.1 особової справи арк. 31)

Станом на дату вчинення злочину (18.06.2001 року), діяв Кримінальний кодекс України 1960 року у редакції від 04.05.2011 року, який втратив чинність з 01.09.2011 року.

При цьому, на вказану дату вчинення злочину, стаття 93 КК України 1960 року передбачала можливість призначення особі покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом "а" цієї статті.

Окрім іншого, з 29.03.2000 року Главу IV «Про покарання» Кримінального кодексу України 1960 року, згідно ЗУ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» № 1483-III від 22.02.2000 р., було доповнено підпунктом 1-1 до частини 1 статті 23 КК, згідно якого до основних видів покарань було віднесено довічне позбавлення волі, а також статтею 25-2 КК «Довічне позбавлення волі», якою визначено умови для призначення такого виду покарання та обмеження у його застосуванні.

З наведеного вбачається, що станом на дату вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого п.п. «а», «і» ст. 93 КК України 1960 року (18.06.2001 року), діяв Кримінальний кодекс України 1960 року у редакції Закону, що передбачав такий основний вид покарання як довічне позбавлення волі (ст. 25-2 КК), а також передбачав можливість призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК).

У зв`язку із зазначеним суд приходить до висновку, що доводи засудженого ОСОБА_4 про не застосування дії кримінального закону у часі та про призначення судом покарання, яке не передбачене кримінальним законом на об`єктивних обставинах не ґрунтуються та матеріалами особової справи не підтверджуються.

Окремо у даному випадку слід відзначити, що відповідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є одною з основних засад судочинства. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Отже, якщо суд першої інстанції в порядку виконання вироку буде переглядати питання про відповідність призначеного особі покарання вимогам кримінального закону, якщо це питання вже чітко вирішено судом першої або апеляційної (касаційної) інстанції і сумнів щодо змісту цих рішень не виникає, то фактично буде здійснюватися перегляд вироку (ухвали, постанови) суду з питань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. А такі повноваження має лише суд апеляційної та касаційної інстанції, а не суд першої інстанції. Тому вирок (ухвала, постанова) суду є законним, доки він не скасований чи змінений в апеляційному (касаційному) порядку або не переглянутий компетентним судом в іншому порядку, зокрема, за нововиявленими або виключними обставинами.

При цьому, суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. ст. 537, 539 КПК України, не може переглядати інше рішення суду (вирок) в частині правильності застосування кримінального закону та призначеного виду покарання, коли вирішує питання в порядку виконання вироку, тому не може вважатися компетентним судом, який може змінити рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Окрім іншого така обставина, на чому акцентує заявник, якою було констатовано ЄСПЛ порушення ст. 3 Конвенції Україною щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, та що було відображено у його численних рішеннях, насьогодні усунута законодавцем у визначений ним спосіб, шляхом внесення змін до ст.ст. 81 та 82 КК України, тобто для надання особі, що засуджено до довічного позбавлення волі, перспективи звільнення, окрім Президентського помилування, визначено певну правову процедуру, за умов дотримання якої засуджена особа може реалізувати своє право.

У зв`язку із зазначеним суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_4 про вирішення питання щодо усунення протиріч у вироку судузадоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про вирішення питання щодо усунення протиріч, які виникають при виконанні вироку Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року та звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Роменський міськрайонний суд Сумської області, а для особи, яка тримається під вартою - з моменту вручення копії судового рішення.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_8 ЦВЄЛОДУБ