УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 644/2669/21

провадження № 51-3284ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалено до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний ОСОБА_5 , у виді тримання під вартою залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з 04 лютого 2021 року.

Вирішено питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку, 04 лютого 2021 року ОСОБА_5 в період часу з 01:30 до 02:40 за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_1 ) вживав спиртні напої зі знайомим ОСОБА_6 . Надалі між ними виник конфлікт під час якого ОСОБА_5 взяв зі столу кухонний ніж та наніс ОСОБА_6 три удари ножем в ділянку грудної клітини.

Своїми діями ОСОБА_5 завдав потерпілому тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, у тому числі, тяжких тілесних ушкоджень.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК. У ході судового розгляду місцевий суд перекваліфікував його дії на ч. 1 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор вказує на те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню. Наголошує, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), адже суд не врахував доводи сторони обвинувачення, про те, що у ОСОБА_5 був умисел на заподіяння смерті потерпілому, оскільки він застосував як знаряддя злочину кухонний ніж та наніс ним потерпілому три спрямованих удари в ділянку грудної клітини, внаслідок чого пошкодив легені та селезінку, що є життєво важливими органами і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Крім того, акцентує на тому, що ОСОБА_5 , завдавши ОСОБА_6 трьох ударів ножем в ділянку грудної клітини, не надав йому допомоги, у той час як потерпілий втратив свідомість та лежав на загальному коридорі, поки його не побачили сусіди.

Вказує, що, хоча засуджений ОСОБА_5 в ході судового розгляду заперечував факт наміру на умисне вбивство, але характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених ним, локалізація та кількість ударів кухонним ножем в ділянку грудної клітини, механізм їх спричинення свідчать про те, що засуджений мав прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_6 .

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу прокурора та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 419 КПК визначено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався; при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

З оскарженого судового рішення вбачається, що апеляційний суд не порушив приписів статей 370 та 419 КПК.

Так, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам сторони обвинувачення; у своєму рішенні навів докладні мотиви його ухвалення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_5 .

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_6 і його дії були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень за обставин, викладених у вироку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується

на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які

було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1

ст. 94 КПК.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань засудженого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів кримінального провадження.

Не викликає сумніву й правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК. Зокрема, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора про те, що ОСОБА_5 вчинив саме замах на вбивство ОСОБА_6 .

За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

З огляду на наведені положення, судом першої інстанції правильно проведено вищевказане відмежування та кваліфіковано дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК як умисне завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Як убачається із показань ОСОБА_5 , наданих у місцевому суді, він заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження ножем на ґрунті особистих неприязних стосунків, які раптово виникли через те, що потерпілий без дозволу взяв його мобільний телефон. Умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому у засудженого виник раптово, після того, як він побачив, що немає його мобільного телефону. Надалі він взяв ножа та завдав потерпілому три удари в ділянку грудної клітини та шиї. Потім пішов до своєї кімнати, а потерпілий залишився стояти в коридорі. Засуджений вказував, що удари наносив не сильні, з метою налякати та провчити потерпілого, а не з метою вбивства. При цьому потерпілий будь-якого опору йому не чинив та на допомогу не кликав. Крові на потерпілому не бачив, медичну допомогу йому не надавав, швидку не викликав, оскільки вважав поранення не серйозними.

Вказані дії засудженого підтверджуються також показаннями потерпілого

ОСОБА_6 , який у місцевому суді зазначив, що ОСОБА_5 дійсно завдав йому ударів ножем. Після чого засуджений поклав ніж на кухонний стіл та мовчки пішов з кімнати, а він вийшов за ним у коридор та намагався зрозуміти, що відбулося. Надалі, перебуваючи деякий час у загальному коридорі, він втратив свідомість та впав на підлогу. Де в цей час знаходився ОСОБА_5 , не пам`ятає. Зазначив, що у ОСОБА_5 була можливість його вбити, оскільки вони були удвох.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій надано правильну оцінку припиненню засудженим протиправних дій стосовно потерпілого та його поведінці після виявлення ОСОБА_6 на підлозі без свідомості. Так, під час завдання засудженим ударів ножем потерпілому вони перебували удвох та ніхто не заважав ОСОБА_5 продовжувати наносити удари, зокрема і сам ОСОБА_6 , однак засуджений з власної волі припинив свою злочинну діяльність. Крім того, згідно з наданими в суді першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (сусіди ОСОБА_5 ),після прибуття лікаря засуджений відразу приніс ноші та допомагав знести потерпілого до автомобіля швидкої медичної допомоги.

Крім того, з дослідженого в місцевому суді висновку судово-медичного експерта

від 22 березня 2021 року № 09-377/21 вбачається, що потерпілому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих колото-різаних поранень грудної

клітини праворуч та ліворуч, кожне з яких є тяжкими тілесними ушкодженнями за критерієм небезпеки для життя та непроникаюче колото-різане поранення грудної клітини, яке є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Тобто характер та локалізація тілесних ушкоджень (ножових поранень), отриманих потерпілим, також однозначно не підтверджують наявності прямого умислу засудженого на умисне вбивство ОСОБА_6 .

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Таким чином, враховуючи характер стосунків між засудженим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку засудженого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в діях засудженого закінченого замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_6 .

Аналогічні за змістом доводи прокурора в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, розглядались і в апеляційному порядку.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильної кваліфікації дій засудженого та обґрунтовано залишив їх без задоволення.

Крім того, Суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у тому числі й допустимості доказів, покладається на сторону, що їх подає. Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) КК, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Отже, виходячи з того, що всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого/засудженого, прокурор не навів переконливих доводів з яких причин ОСОБА_5 не довів до кінця умисел на вбивство ОСОБА_6 , як і доводів, які б спростовували висновки судів попередніх інстанцій про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК.

Верховний Суд, виходячи з усіх встановлених місцевим судом обставин, погоджується з висновками судів обох інстанцій, що ОСОБА_5 , після нанесення ударів потерпілому, мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте він утримався від подальших протиправних дій. Надалі, після прибуття лікаря, надавав допомогу у переміщенні потерпілого до автомобіля швидкої медичної допомоги, отже усвідомив свою винуватість та намагався запобігти тяжким наслідкам, що також свідчить про відсутність прямого умислу на вбивство.

За таких обставин дії засудженого повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що були помилково кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілої.

До того ж, прокурор посилається у своїй касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано доводи сторони обвинувачення, однак, не конкретизує, які саме, та не вказує наскільки вони були істотними та як вони вплинули на законність судових рішень.

Перегляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги, здійснювався з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду.

Висновки місцевого суду, з якими обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, не суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2, рішенням Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року у справі № 5-46кс13, від 26 червня 2014 року у справі № 5-10кс14, від 11 грудня 2014 року у справі № 5-32кс14, від 18 червня 2015 року у справі № 5-24к15, а також сталій судовій практиці Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 29 січня 2019 року у справі

№ 686/14348/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 21 грудня

2022 року у справі № 570/2646/21).

При цьому Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що, всупереч доводам прокурора, суд апеляційної інстанції при перегляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 не порушив приписів ст. 404 КПК, оскільки не надавав іншої оцінки доказам у справі, ніж дав місцевий суд у вироку, а лише погодився з висновками місцевого суду, зокрема щодо кваліфікації дій засудженого, тому не зобов`язаний був здійснювати безпосереднє дослідження доказів.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Покарання засудженому призначено згідно з вимогами закону, за своїм видом та розміром воно є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 й попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення стосовно ОСОБА_5 , не встановлено.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про

відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3