У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 25 " липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

потерпілого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000041 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України,

- обвинуваченого за ч.3 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений просить вирок скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає вирок незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що його винуватість недоведена, оскільки сторона обвинувачення під час розгляду провадження не надала достатніх, належних та допустимих доказів, кожен з яких свідчили б про вчинення ним кримінального правопорушення.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції йому не було належним чином роз`яснено положення ст. 349 КПК України. Зазначає, що не зрозумів зміст обставин та те, що у подальшому буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Окрім того, апелянт вважає, що суд безпідставно не звільнив його від покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Узагальнений виклад заперечень прокурора на апеляційну скаргу.

Прокурор в запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а вирок суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що йому не було судом роз`яснено положення ч.3 ст.349 КПК України не відповідає дійсності, оскільки головуючим у судовому засіданні детально роз`яснено обвинуваченому положення зазначеної статті та наслідки її застосування.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13.01.2022 приблизно о 23.00 ОСОБА_6 перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , переліз через паркан зазначеного будинку, що належить ОСОБА_8 та достовірно знаючи, що у будинку ніхто не проживає та за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до вхідних дверей житлового будинку та, доклавши фізичної сили, пошкодив навісний замок, відчинив двері і незаконно проник до будинку та таємно викрав з будинку наступне майно: фотоапарат «Zenit TTL», німецький компас, два фотоекспонометри; п`ять фарфорових статуеток, армійський ремінь-портупею, шкіряну кобуру, шкіряну оперативну кобуру чорного кольору з портупеєю-навіскою та резинкою для фіксації, чотири медалі, всього на загальну суму 9 330 грн. Зазначеними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 9330 грн., після чого з місця події зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним за ч.3 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло.

Позиція учасників судового провадження

Обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор просив залишити вирок без змін.

Потерпілий заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що ОСОБА_6 майнову шкоду не відшкодував, та на шлях виправлення не став.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судовий розгляд проведено із застосуванням положень частини 3 статті 349 КПК України.

За приписами частини 3 статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Журнал судового засідання та технічний носій інформації, на якому зафіксовано перебіг судового розгляду, свідчать, що обвинувачений ОСОБА_6 ніяких заперечень щодо пред`явленого обвинувачення не висловлював, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив факт викрадення ним 13.01.2002 майна в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за обставин, викладених в обвинувальному акті, вартість викраденого майна теж не оспорював (а.п.66-67).

Визначаючи обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження у відповідності до статті 349 КПК України, в судовому засіданні 19.01.2023 суд першої інстанції роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_6 положення ч. 3 ст. 349 КПК України, який підтвердив добровільність його позицій.

Окрім того, судом було роз`яснено, що у такому випадку він, як і інші учасники судового провадження, будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений ОСОБА_6 , погодились на вказаний порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України.

В зв`язку з чим, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд першої інстанції обмежився допитом обвинуваченого та потерпілого та дослідженням матеріалів провадження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вищезазначені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції виконані належним чином.

За такого, апеляційним судом не розглядаються доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 в частині заперечення ним кваліфікації його дій, які ним не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких судом першої інстанції було визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.

Що стосується доводів обвинуваченого про безпідставне не застосування судом положень ст. 75 КК України, то вони не є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , судом першої інстанції враховано те, що він вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності.

Окрім того, судом першої інстанції достатньо враховані і дані про особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога, офіційно не працевлаштований.

Щире каяття може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли воно було дієвим і включало в себе активні дії. Проте, обвинувачений ОСОБА_6 хоча і визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, однак не відшкодував потерпілому в повному обсязі майнову шкоду.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального, передбачений санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Суд погоджується з цим висновком, та вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції дотримані вимоги ст. 65 КК України, призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти власності та відносно нього застосовувались положення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, однак на шлях виправлення обвинувачений не став та знову вчинив аналогічне кримінальне правопорушення проти власності.

За такого, суд вважає неможливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання, та не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Підстави для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що просить апелянт, відсутні.

З огляду на наведене, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2