Номер справи 0810/5476/2012
Номер провадження 1-о/317/2/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

адвоката засудженого ОСОБА_6 (за усною домовленістю )

за участі засудженого ОСОБА_7 у режимі відео конференції з ДУ Слідчий ізолятор № 4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_7 , засудженого вироком Запорізького районного суду Запорізької області до довічного позбавлення волі 16.04.2015 року (вирок набув законної сили) про перегляд судових рішень за ново виявленими та виключними обставинами,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_7 , засудженого вироком Запорізького районного суду Запорізької області до довічного позбавлення волі 16.04.2015 року (вирок набув законної сили) про перегляд судових рішень за нововиявленими та виключними обставинами, а саме: на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 02.03.2023 у справі «Хрус та інші проти України» (заява № 38328/14; ОСОБА_7 заява № 16810/17 від 21.02.2017).

Заява про перегляд судових рішень викладена на 9 аркушах (18 сторінках), до якої додано копію рішення Європейського суду з прав людини від 02 березня 2023 року по справі «Хрус та інші проти України» (Заява № 38328/14 та 4 інші заяви).

У своїй заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_7 просить суд: прийняти його заяву та відкрити судове провадження за нововиявленими та виключними новими обставинами; заяву розглянути у відкритому судовому засіданні за його участю; визнати недопустимість та недостовірність доказів та відкинути як джерело доказу із справи; скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2015 (пр.№ 1/317/12015), Запорізького апеляційного суду від 04.05.2016 (№ 11/778/8/16), рішення ВССУ від 07.09.2017 (№ 457мк16); ухвалити своє судове рішення, яким визнати недопустимими докази, отримані під впливом тортур та жорстокого провадження, які засуджений зазначив чітко на сторінках 5, 6, 7, 8, 9 заяви: встановити відсутність жодного доказу у скоєнні злочину та закрити кримінальну справу, оскільки засуджений не скоював інкримінованих йому злочинів.

У своїй заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_7 вказав, що його було визнано винним у скоєнні злочинів за ст.ст. 115 ч. 2, 190 ч. 3, 358 ч. 3 КК України за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 травня 2016 року, ухвалою ВССУ від 07 вересня 2017 року.

Рішенням ЄСПЛ від 02.03.2023 року «Хрус та інші проти України» встановлено порушення статті 3 Конвенції, як у її матеріально-правовій, так і у процесуальній частині щодо скарг на жорстоке поводження, викладених у всіх заявах, тобто цим рішенням, на думку заявника, встановлені як виключні, так і нововиявлені обставини, які є підставою для перегляду судових рішень у справі.

Так, Стрілецький зазначає, що у рішенні ЄСПЛ зазначено що, суд приходить до висновку, що скарги свідчать про порушення статті 3 Конвенції щодо жорстокого поводження з заявником, як у її процесуальних, так і в матеріально-правових аспектах. За цими причинами суд одностайно постановив, що мало місце порушення ст. 3 Конвенції, як у її матеріально-правовій, так і у процесуальній частині щодо скарг на жорстоке поводження у всіх заявах.

Також у своїй заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_7 зазначив, що в додатку до рішення ЄСПЛ від 02.03.2023 зазначено, щодо ОСОБА_7 відповідні факти і документи, що стосуються передбачуваного жорстокого поводження:

(і) акаунт заявника: У період з 28 жовтня до 09 грудня неодноразово (арештований, засуджений) зазнав тортур і жорстокого поводження в різних відділеннях міліції Запорізької та Херсонської областях з боку кількох співробітників міліції, які змушували його зізнатися у скоєнні кількох вбивств, як член злочинної спільноти. Зокрема, заявника били кулаками, ногами, душили мотузкою, піддавали «палестинському повішанню», його пальці були скручені і затиснуті. Крім того погрожували, що племінницю також піддадуть тортурам.

(ii) Медичні та інші докази:

(a) 45 листопада 2008 року, рентген (Запорізька лікарня): свіжі переломи 7-8 ребер;

(b) 218 вересня 2015 року, звіт № 135/к ЗОБ-СМЕ: переломи завдано не більш ніж за десять днів до рентгенологічного дослідження;

(b) 1213 вересня 2016 року, звіт № 3659 (та сама особа): травма середньої тяжкості (переломи 7-го та 8-го ребер), які можливо отримані за обставин і в період, зазначені заявником.

(iii) Внутрішні висновки (попередньо ведеться розслідування, останнє оновлення 14 січня 2019 року): не було зібрано жодних доказів того, що заявник зазнав жорстокого поводження з боку поліції. Немає інформації про походження зломаних ребер.

Ключові питання: (і) Держава не представила задовільного та переконливого пояснення походження травм заявника, які згідно з наявними медичними документами були отримані в ув`язненні, та не спростувала того, що вони були отримані від рук закону правоохоронні органи;

(ii) Затримка з початком повномасштабного розслідування (скарга подана 25 листопада 2008 року, Запорізька прокуратура; розслідування було почато 25 травня 2016 року), якому передували повторні етапи дослідчої перевірки;

(iii) Загальна тривалість розслідування та неодноразові направлення на повторне розслідування через недоліки, визнані національними судами;

(iv) Відсутність ознак ретельних зусиль щодо збору об`єктивних доказів, зокрема: відсутність особистих зустрічей між заявником та офіцерами, викритими ним у жорстокому поводженні, жодних інших кроків для усунення розбіжностей між їхніми звітами та перевірки ймовірності подання заявника, відсутність спроби встановити походження задокументованих травм.

Так, заявник вважає, що зазначене рішення ЄСПЛ є передбаченою пунктом 2 частини 3 статті 459 КПК України (встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом) підставою для перегляду за нововиявленими та виключними обставинами вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, ухвали Запорізького апеляційного суду від 04 травня 2016 року, ухвали ВССУ від 07 вересня 2017 року, виходячи з наступного:

Так, в основу вищевказаних рішень судів, як доказ провини ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих злочинів, покладені покази, отримані від ОСОБА_7 під час проведення досудового слідства в період з 01.11.2008 по 18.12.2008, коли він зазнав тортур і жорстокого поводження в різних відділеннях міліції (а саме: в період з 24.10.2008). Так, його піддавали тортурам та змушували під диктування складати явки з повинною у скоєні злочинів, а саме: вбивств, яких він не скоював.

Засуджений ОСОБА_7 зазначає, що його покази на досудовому розслідуванні стали основною версією (та єдиною) обвинувачення, яка була визнана судами доведеною та покладена в основу при вирішенні справи судом, а саме:

- за епізодом вбивства ОСОБА_9 : явка з повинною з 31 на 01.11.2008, покази ОСОБА_7 як підозрюваного від 02.11.2008, відтворення обстановки та обставин подій за участю ОСОБА_7 , покази ОСОБА_7 як обвинуваченого від 04.11.2008, доповнення до явки з повинною з 03 на 04 (вночі).11.2008, додатковий допит від 06.11.2008, покази очной ставки від 08.11.2008. Усі зізнавальні покази є надуманими колишніми співробітниками міліції та складені під тортурами;

- за епізодом вбивства ОСОБА_10 : явка з повинною ОСОБА_7 в ніч з 09 на 10.12.2008, покази ОСОБА_7 як підозрюваного від 10.12.2008, покази ОСОБА_7 як обвинуваченого від 11.12.2008, відтворення обстановки та обставин подій від 11.12.2008, покази ОСОБА_7 на очній ставці від 12.12.2008. Зазначені покази були складені під диктування співробітниками міліції. Явку з повинною від 09.12.2008 вночі диктували та звіряли з показів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з показів від 05.12.2008. Перед допитами застосовували тортури та шантажували долею племінниці, що і зазначено у рішенні ЄСПЛ;

- за епізодом вбивства ОСОБА_13 : покази ОСОБА_7 як обвинуваченого, покази ОСОБА_7 на очной ставці від 13.12.2008, протоколи складені слідчим без участі адвоката ОСОБА_7 , покази обвинуваченого ОСОБА_7 від 16.12.2008 у приміщенні СІЗО складені без участі адвоката, покази обвинуваченого ОСОБА_7 від 18.12.2008, покази під час відтворення обстановки та обставин подій від 18.12.2008. Усі події відбувались із застосуванням тортур та шантажували долею племінниці.

Засуджений наголошує на тому, що рішенням ЄСПЛ від 02.03.2023 встановлено, що в період з 28 жовтня по 09 грудня 2008 року заявник (арештований 24 жовтня 2008 року) ОСОБА_7 неодноразово зазнав тортур із жорстоким поводженням в різних відділеннях міліції кількома співробітниками у Запорізькій та Херсонській областях, змушуючи його зізнатись у скоєнні кількох вбивств.

Так, на думку засудженого, рішенням ЄСПЛ вказані доводи національних судів у справі спростувало, що тягне за собою необхідність скасування рішень національних судів та повторний перегляд справи задля встановлення істини.

Також засуджений наголошує на тому, що 22.06.2009 у ході досудового слідства, а також під час розгляду справи у суді, він відмовлявся від даних показів та ряду протоколів, складених без його участі та адвоката ОСОБА_14 , а усі явки з повинною та свідчення складені та подані під впливом фізичного та психологічного тиску вже колишніми працівниками міліції. ОСОБА_7 неодноразово направляв скарги та заяви, які підтверджував фактичними документами, але судова колегія вважала дані факти надуманими, оскільки прокуратурою проводились неодноразові перевірки та факти зазначені у скаргах не підтверджувались, що підтверджується результатами перевірок про те, що у діях працівників міліції не було встановлено порушень КПК України.

Суд, при ухваленні рішення, зробив висновки, посилаючись на формальні перевірки, які по суті не проводились належним чином, що також повторювалось і в Запорізькому апеляційному суді. А ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ розцінили скарги як повтор предмету розгляду, тобто вже питання розглядалось, та кримінальні справи проти співробітників міліції було закрито за відсутності доказів вчинення злочинів проти засудженого ОСОБА_7 .

Проте рішення ЄСПЛ на думку ОСОБА_7 спростувало висновки національних судів, тобто ЄСПЛ постановив, що було порушено як матеріальний, так і процесуальний аспекти ст. 3 Конвенції у зв`язку зі скаргами на жорстоке поводження, висунутими у всіх заявах. Крім того, у рішенні ЄСПЛ оголошено прийнятними скарги на стверджуване жорстоке поводження працівників правоохоронних органів і непроведення ефективного розслідування, а також незаконне затримання т а тривалість кримінального провадження.

ЄСПЛ зазначив, що прийняття зізнань, отриманих з порушенням ст. 3 Конвенції, автоматично призводить до несправедливості відповідного кримінального провадження у цілому, незалежно від того, чи було їх використання вирішальним для засудження підсудного.

Порушення права є однією з беззаперечних підстав для скасування вироку. Відновлення попереднього юридичного стану здійснюється зокрема шляхом повторного судового розгляду із відновленням провадження у справі.

Ураховуючи констатоване ЄСПЛ від 02.03.2023 № 16810/17 рішення свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону національними судовими органами, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК України є підставою для скасування судових рішень, які рахуються з суттєвим порушенням закону та не відповідають, як принципам верховенства права, так і законності у цілому.

Окремо засуджений, як на підставу для перегляду вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року посилається на те, що наразі скасоване судове рішення № 2-1878/11-ц від 01.02.2012 Нікопольського міжрайонного суду Дніпропетровської області, Верховним судом рішенням від 23.06.2021 ВС-61-21637св19.

Так, скасованим судовим рішенням скористався Запорізький районний суд Запорізької області при винесенні вироку від 16 квітня 2015 року, яке було приєднано до матеріалів кримінальної справи. Тобто суд скористався ухвалою з цивільної справи № 2-1878/11-ц, як єдиним фактом, який не потребує доказів у кримінальній справі, з метою засудження особи, проти якої не існувало доказів.

Таким чином, у сукупності двох вищезазначених обставин, є законно правові підстави рахувати суттєвою обставину непереборного характеру, які неможливо спростувати, а саме: рішення ЄСПЛ від 02.03.2023, а також скасоване судове рішення від 01.02.2012, яким суд скористався раніше при ухваленні вироку від 16.04.2015.

Вищезазначені встановлені факти, на думку ОСОБА_7 , прямо вказують на неправильність вироку, який набув законної сили та який належить перегляду за нововиявленими обставинами та виключними обставинами у суді першої інстанції, який скоїв перший помилку при винесенні вироку.

Адвокат засудженого ОСОБА_6 повністю підтримала заяву ОСОБА_7 . При цьому акцентувала увагу учасників, що невідповідність вироку стосується саме епізоду відносно ОСОБА_15 , а також вважає, що всі докази по справі не можуть бути прийняті оскільки необхідно застосувати принцип плодів отруєного дерева.

Прокурор ОСОБА_5 категорично заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_16 зазначивши, що серед необґрунтованості зробленим ним висновків також необхідно врахувати, що ОСОБА_7 пропущено строк для звернення до суду з подібними заявами.

Судова колегія, вислухавши учасників, вивчивши заяву та надані до неї додатки, приходить до наступних висновків:

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2015 року визнано ОСОБА_7 винуватим в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.115 ч.2 п. 9,12,13 КК України, 190 ч.3 КК України, 27 ч.5 ст. 358 ч.2, ст. 358 ч.3 КК України та у відповідності до ст. 49 ч.1, 74 ч.5 КК України звільнено від покарання за ст. 27 ч.5 ст. 358 ч.2 , ст. 358 ч.2 , ст. 358 ч.3 КК України у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до відповідальності, та на підставі ст.70 ч.1 КК України остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

04.05.2016 року Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області вирок відносно ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою від 07.09.2017 року колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року відносно ОСОБА_7 та вирок Апеляційного суду Запорізької області від 4 травня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_8 залишено без змін

Згідно з вимогами ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Системне тлумачення глави 34 КПК у сукупності з наведеними вище положеннями призводить до висновку, що перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайним (екстраординарним) переглядом судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження, розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

Тобто, обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.

Цей висновок підтверджується, крім іншого, і самим текстом статті 459 КПК, відповідно до якого нововиявленими обставинами визнаються:

- штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

- скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

- інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Відповідно до ч. 2 ст. 462 КПК у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, окрім іншого зазначаються:

- обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду;

- обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин та зміст вимог до суду.

Системне тлумачення статей 91, 459, 462 КПК вказує на такі ознаки нововиявлених обставин: вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження, усунення суперечностей у доказах та перевірки процедури розгляду справи. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених ч. 2 ст. 459 КПК обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

При цьому важливим є дотримання принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення ЕСПЛ від 09 червня 2011 року в справі «Желтяков проти України»).

Процедура скасування остаточного рішення передбачає виникнення суттєвих для справи обставин, які раніше не були відомі. Особа, яка порушує питання про скасування, має довести, що не було можливості надати зазначені докази на остаточному розгляді і що вони є суттєвими. Така процедура сама по собі не суперечить вимозі щодо юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2005 року в справі «Попов проти Молдови» та рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Правєдная проти Росії»).

Суду не надано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність нововиявлених обставин, зокрема, тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухвалені судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути, а ті доводи, що наводить ОСОБА_7 та його захисник, фактично зводяться до переоцінки доказів.

Стороною захисту фактично ставиться питання про повторне дослідження доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, тобто їх переоцінки, які вже досліджувалися та оцінені судом, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 52 рішення ЄСПЛ «Рябих проти Росії», де йдеться про те, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень, який полягає в тому, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і обовязкового судового рішення, в цілях проведення повторного розгляду і винесення нового рішення по справі. Такі порушення, допущені на думку скаржника, можуть слугувати підставою для перегляду судового рішення у порядку апеляційної чи касаційної процедури, однак не свідчать про можливість здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

На відміну від перегляду судового вироку в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою перегляду за ново виявленими обставинами є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість вироку, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення вироку суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на прийняття обвинувального вироку, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Таким чином, провівши належну перевірку обставин, викладених у заяві про перегляд вироків судів за нововиявленими обставинами, суд приходить до висновку, що суду не надано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність нововиявлених обставин, зокрема, тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухвалені судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироків, що належить переглянути, у строки передбачені ч.1 ст.461 КПК України, а ті доводи, що наводить засуджений, фактично зводяться до незгоди в цілому з ухваленими рішеннями.

Кримінальна справа розглядалася за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

02 березня 2023 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Хрус та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_7 (заява № 16810/17) як процесуального, так і матеріального аспектів ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів і непроведенням ефективного розслідування у зв`язку із цим. ЄСПЛ постановив, що держава має сплатити заявнику 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_7 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) із заявою про перегляд зазначених судових рішень за виключними обставинами, у якій просить скасувати ці судові рішення, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

На думку ОСОБА_7 , обґрунтування обвинувального вироку щодо нього доказами, отриманими внаслідок жорстокого поводження, було несумісним з гарантіями справедливого судового розгляду, встановленими пунктом 1 ст. 6 Конвенції.

Судова колегія, як і Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у своїй заяві про перегляд судових рішень національних судів заявник зазначає, що встановлене ЄСПЛ порушення його прав за ст. 3 Конвенції (на його думку, як наслідок - і порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині справедливого судового розгляду) тягне недопустимість як доказів показань, наданих ним в явках з повинною, протоколах допиту, відтворення обстановки і обставин події. Зазначене, на думку заявника, вказує на наявність підстав для скасування судових рішень щодо нього з направленням справи на новий судовий розгляд.

Велика Палата при розгляді наголосила, а колегія суддів Запорізького районного суду Запорізької області вважає, що рішенням ЄСПЛ щодо заявника констатоване порушення лише ст. 3 Конвенції, матеріальний аспект якого знайшов своє відображення в тому, що під час досудового розслідування до ОСОБА_7 було здійснено жорстоке поводження, тілесні ушкодження отримані заявником саме під час його перебування під контролем працівників правоохоронних органів.

З урахуванням зазначеного повне відновлення юридичного стану шляхом скасування судових рішень та призначення нового розгляду справи щодо ОСОБА_7 не є можливим, оскільки ЄСПЛ своїм рішенням установив факт порушення Конвенції щодо жорстокого поводження працівників правоохоронних органів під час досудового розслідування. Однак, цей Суд не дійшов висновку про загальну несправедливість судового розгляду справи, у якій заявника було засуджено, та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б безпосередньо пов`язане з проведеним судовим розглядом і постановленими за його підсумками судовими рішеннями.

Щодо констатованих ЄСПЛ порушень процесуального аспекту ст. 3 Конвенції, то судова колегія спираючись на думку Великої Палати зазначає про те, що цим рішенням Суд вкотре звертає увагу на системну проблему, яка вирішується шляхом вжиття заходів загального характеру, у рішенні не міститься приписів щодо конкретних заходів індивідуального характеру, спрямованих на відновлення прав осіб, на користь яких воно постановлене, окрім виплати їм грошової компенсації та проведення компетентними органами державної влади ефективного розслідування скарг заявників на жорстоке поводження.

Суд має право переглянути судові рішення та за наявності для цього підстав втручатися в них у випадку, зокрема, коли міжнародна судова установа, юрисдикція якої визнана Україною, встановить порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

За Рекомендацією № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» від 19 січня 2000 року зазначений захід застосовується у разі, коли оскаржене рішення національного суду визнано таким, що суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, а також у випадках, коли людина (потерпіла сторона) і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження.

У цій справі ЄСПЛ не констатував порушень ст. 6 Конвенції, тобто не визнавав рішення національних судів у справі ОСОБА_7 такими, що по суті суперечать Конвенції, і не ставив під сумнів результат кримінального провадження на національному рівні. Порушення конвенційних прав заявника не є наслідком судових рішень у його справі, не пов`язане з їх змістом чи процедурою ухвалення.

Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_7 , оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена у зв`язку із цим грошова компенсація дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.

З огляду на викладене суова колегія вважає, що відсутні правові підстави для для задоволення заяви з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішені справи судом.

Окремо засуджений, як на підставу для перегляду вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року посилається на те, що наразі скасоване судове рішення № 2-1878/11-ц від 01.02.2012 Нікопольського міжрайонного суду Дніпропетровської області, Верховним судом рішенням від 23.06.2021 ВС-61-21637св19. Але, колегія суддів дослідивши рішення в ЄДРСР зазначає, що цивільна справа рішення по якій було скасоване в 2021 році стосувалося визнання права власності на спадкове майно та єдиного доказового значення по кримінальній справі не мало та не має.Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що нововиявлених обставин, передбачених ч.2 ст.459 КПК України, та виключних обставин які можуть стати підставою для скасування вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 04.05.2016 року, ухвали ВССУ від 07.09.2017 року не встановлено, тому заяву необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.466, 467 КПК України, - судова колегія

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_7 , засудженого вироком Запорізького районного суду Запорізької області до довічного позбавлення волі 16.04.2015 року (вирок набув законної сили) про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами відмовити.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3