Провадження №11-кп/801/607/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000181 від 27.03.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Маньківка Уманського району Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого, із середньою спеціальною освітою, одруженого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

представника потерпілої- захисника: ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2023 в частині призначення ОСОБА_7 основного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк строком один рік.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2023 у частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 14 100 грн. у рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 400 000 грн. у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 15 000 грн. у рахунок відшкодування судових витрат понесених на правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведені експертизи на користь держави у сумі 5 491,84 грн.

Арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 скасовано.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 27.03.2022 по день звільнення з під варти, тобто по 10.06.2022.

Після набрання вироку законної сили запобіжний захід у виді застави в сумі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 198 480 грн., відносно обвинуваченого ОСОБА_7 скасовано.

Заставу в розмірі 198 480 грн., яка внесена за ОСОБА_7 згідно ухвали Вінницького апеляційного суду від 09.06.2022 повернуто заставодавцю.

Вирішено долю речових доказів.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 27.03.2022 близько 07:20 год. керуючи технічно-справним автомобілем «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись з перевищенням максимально дозволеної на даній ділянці дороги швидкості по вул. Кармалюка в смт. Літин Вінницького району Вінницької області, неподалік перехрестя з вул. Вінницькою, при наближенні до блокпосту, розташованого при в`їзді в населений пункт, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, та в момент об`єктивної появи в полі його зору інспектора сектору поліцейської діяльності № 1 Відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_11 , який виконував службові обов`язки по охороні публічної безпеки і порядку на території Літинської об`єднаної територіальної громади, та перетинав проїзну частину дороги справа наліво по ходу руху автомобіля, не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення його швидкості аж до зупинки транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив наїзд на вищевказаного пішохода.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 04.04.2022 № 266 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (синців та саден на обличчі, крововиливів в м`яких тканинах голови, множинних переломів кісток склепіння та основи черепа, субдуральної гематоми, субарахноїдальних крововиливів ділянки забиття скроневих долей головного мозку.

Черепно-мозкова травма має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення, та стоїть в причинному зв`язку зі смертю.

Смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком та набуханням речовини головного мозку.

Згідно з висновком судових автотехнічних експертиз від 04.05.2022 № СЕ-19/102-22/5324-ІТ та від 08.06.2022 № СЕ-19/102-22/7924-ІТ в діях водія автомобіля «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху.

Таким чином, ОСОБА_7 за вищевикладених обставин порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, згідно з якими:

?2.3 (б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

?п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

?п. 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.».

Порушенням ОСОБА_7 вищевказаних вимог Правил дорожнього руху перебуває у причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - настанням смерті ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що під час вирішення питання про призначення покарання суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, одружений, працює прорабом та водієм, за час розгляду справи в суді майже понад один рiк не допустив жодного порушення Правил дорожнього руху України, займається волонтерською діяльністю.

Також суд безпідставно вважав, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття.

Захисник вказує на те, що після вказаної ДТП, ОСОБА_7 самостійно вибіг з автомобіля та підбіг до пішохода з метою надання першої медичної допомоги, просив викликати швидку медичну допомогу, висловлював жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Крім того, ОСОБА_7 добровільно відшкодував на користь потерпілої грошові кошти, що є початком повного відшкодування обґрунтованої потерпілою шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Неврахування судом першої інстанції зазначених вище обставин стало наслідком призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На думку захисника, виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства з призначенням покарання на підставі ст. 75 КК України.

Також суд при вирішенні питання про призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не врахував особу обвинуваченого, а позбавлення права керувати транспортними засобами ОСОБА_7 стане для нього та його сім"ї занадто обтяжливим та неспівмірним з тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила вирок суду залишити без змін, представника потерпілої- захисника ОСОБА_9 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційну скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину у інкримінованому йому злочині визнав у повному обсязі за викладених у обвинувальному акті обставинах

Захисник в мотивувальній частині апеляційної скарги не погоджується із встановленими судом фактичними обставинами провадження і тим, що судом не досліджувалися обставини, які ніким не оспорювалися, тобто зазначає підстави, з яких вирок не може бути оскаржений, що не узгоджується з положеннями ч.3 ст.349, ч.2 ст.394 КПК України.

Під час апеляційного розгляду захисник підтримав доводи апеляційної скарги, які стосуються призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок суворості є безпідставними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на наявність підстав для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання скарг на його поведінку не надходило, за місцем роботи характеризується позитивно, ставлення до вчиненого, поведінку у ході судового провадження, щире каяття, думку потерпілої у частині призначення міри покарання, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив мінімальне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник, викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду представником потерпілого-захисником ОСОБА_9 подано заяву потерпілої ОСОБА_10 , в якій остання вказала про те, що претензій до ОСОБА_7 не має, вони дійшли згоди до відшкодування усіх завданих матеріальних збитків, просила апеляційну скаргу захисника задоволити частково, в частині зміни покарання та призначити міру покарання, яка не буде пов"язана з реальною мірою покарання.

З урахуванням заяви потерпілої ОСОБА_10 , думки її представника, апеляційний суд вважає, що оскільки внаслідок дій ОСОБА_7 були грубо порушені правила безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, від вказаних дій настала смерть особи, підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Попри вчинення ОСОБА_7 злочину за необережності, думки потерпілої, викладеної у заяві, враховуючи тяжкість наслідків кримінального правопорушення, у апеляційного суду відсутні підстави стверджувати, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно достатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, вважає, що визначене судом першої інстанції мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Так, згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч.1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання.

Характер допущених ОСОБА_7 порушень вимог Правил дорожнього руху, які спричинили смерть потерпілого, є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому, суд апеляційної інстанції при встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим та вмотивованим, прийнятим з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.

Підстави, передбачені ст. 409 КПК України для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414,419 КПК України, суд апеляційної інстанції , -

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2023 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

На підставі ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4