Дата документу 21.09.2023 Справа № 333/1394/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1126/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/1394/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора (з доповненням), захисника ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 червня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 січня 2022 року приблизно о 10 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись біля вхідних дверей своєї квартири АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , з мотивів раптово виниклих неприязних відносин до останнього, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, утримуючи у своїй правій руці предмет, схожий на ніж, скориставшись яким, наніс ОСОБА_9 не менше 12 колото - різаних поранень. Після скоєного ОСОБА_8 зник з місця скоєння злочину. Таким чином, внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 , відповідно до висновку експерта № 349/к від 06.04.2022 року, спричинено тілесні ушкодження у лобовій ділянці праворуч на межі росту волосся горизонтально орієнтований лінійно-ламаний рожевий м`який, запалий рубець з довжиною складових 3 см, 3.5 см, 4.2 см, краї рубця рівні кінці гострокутні; у скроневій ділянці праворуч з аналогічними характеристиками рубець, горизонтально орієнтований, довжиною 3.8 см; у правій щічній ділянці рубець з аналогічними характеристиками, невизначеної форми, довжиною 1 см; у лівій щічно-виличній ділянці рубець з аналогічними характеристиками, лінійно ламаної форми, довжиною складових 3.5 см і 3 см; у надлопаткових ділянках по одному тьмяному блідо-жовтому синцю невизначених форм, розмірами 9x6 см, як кожне окремо, так і сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Тілесне ушкодження у потиличній ділянці орієнтований на 12 і 6 годин умовного циферблату годинника рубець з аналогічними характеристиками, довжиною 6.5 см, кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Два колото-різаних проникаючих поранення грудної клітки, як кожне окремо, так і у сукупності, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як замах умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

За наслідками судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про те, що така кваліфікація дій обвинуваченого не знайшла свого підтвердження, оскільки в діях обвинуваченого відсутній прямий умисел на заподіяння смерті потерпілому, а тому кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї прокурор просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що при оцінці та аналізі досліджених під час судового розгляду доказів судом не враховано поведінки обвинуваченого, який сам закликав потерпілого прийти до нього додому, розумів незначний часовий проміжок, протягом якого потерпілий може дібратись до його квартири та при відкритті дверей обвинувачений відповідно усвідомлював, що за ними стоїть саме ОСОБА_9 . Крім того, обвинувачений завчасно підготував знаряддя для вчинення злочину у виді багнет-ножа, який відноситься до холодної зброї, спеціально виготовленої для завдання тілесних ушкоджень. Після відкриття дверей обвинувачений одразу накинувся з ножем на потерпілого та безперервно наносив удари по всьому тілу потерпілого до поки потерпілий перестав рухатися. Крім того, у потерпілого були відсутні засоби для нанесення тілесних ушкоджень, а відтак обвинувачений, який має фізичну перевагу, усвідомлював відсутність реальної загрози для його життя. Також обвинувачений не вжив заходів для надання потерпілому невідкладної медичної допомоги. Не врахував суд і тієї обставини, що тілесні ушкодження виявлені у обвинуваченого при освідуванні, неспіврозмірні з кількістю та тяжкістю тілесних ушкоджень, які виявлено на тілі потерпілого. Вказані обставини у сукупності спростовують версію обвинуваченого про відсутність у нього умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому, оскільки спричинені останньому тілесні ушкодження не відповідали фактичному рівню небезпеки. Неврахування судом зазначених обставин призвело до помилковості висновків про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК, а відтак і до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, суд не оцінив докази сторони обвинувачення у їх сукупності, а фактично лише перелічив їх, не надавши їм належної оцінки. Зокрема, рішення про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, судом прийнято виключно на підставі показів самого обвинуваченого. Проте покази обвинуваченого не узгоджуються з показами потерпілого, локалізацією та характером тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого. Також судом не враховано й характеристики травмуючого предмету, який використав обвинувачений нібито для відвернення нападу противника та яким завдав потерпілому тілесні ушкодження. Вказані докази у сукупності спростовують версію обвинуваченого щодо нанесення потерпілому тілесних ушкоджень без чіткої спрямованості на спричинення смерті.

Також прокурор просила допитати під час апеляційного розгляду потерпілого, дослідити докази, зазначені в апеляційній скарзі.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Свої вимоги мотивував тим, що суд безпідставно не прийняв до уваги те, що обвинувачений застосував ніж лише після того, як потерпілий першим розпочав бійку та проник до приміщення (тамбура) коридору квартири обвинуваченого. Потім напад потерпілого продовжився та він виламав вхідні двері, які безпосередньо ведуть до квартири обвинуваченого. При цьому суд неправильно зазначив у вироку про посилання сторони захисту на положення ч.1 ст.36 КК, оскільки захист не посилався на ч.1 ст.36 КК, а посилався на наявність підстав для застосування ч.5 ст.36 КК. Між тим суд у вироку взагалі не надав оцінку доводам захисту про необхідність застосування саме положень ч.5 ст.36 КК. Також суд взагалі не надав оцінки слідовій картині на місці події (сліди безладу від боротьби у коридорі, сліди крові на полу та стінах у коридорі, виламані всередину вхідні двері до квартири обвинуваченого), які також свідчать про насильницьке вторгнення потерпілого, який спочатку увірвався до приміщення тамбура, доступ до якого був обмежений за допомогою дверей з замком, а надалі в ході бійки вибив ногою вхідні двері до квартири обвинуваченого. При цьому суд умисно, спотворюючи досліджені докази, приховав у вироку факт перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння в день подій, хоча цей факт був підтверджений і самим потерпілим, і свідком ОСОБА_11 та висновком судово-медичної експертизи потерпілого. Відтак, приховавши факт перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, суд дійшов до хибного висновку про безспірність показів потерпілого щодо того, що нібито обвинувачений наніс перший удар, посилаючись лише на те, що потерпілий був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Відтак з досліджених доказів слідує, що обвинувачений фактично оборонявся від дій агресивно налаштованого потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння сам розшукав квартиру обвинуваченого, сам прийшов до обвинуваченого, з яким раніше не був знайомий та фактично розпочав бійку, намагаючись першим вдарити обвинуваченого, коли той відкрив двері тамбура до своєї квартири. Далі потерпілий у бійці, тобто насильницьким шляхом, проник до приміщення тамбура, намагався в ході бійки підняти обвинуваченого, щоб відірвати його від підлоги та позбавити точки опори, штовхав обвинуваченого спиною в напрямку дверей його квартири, ударом ноги виламав вхідні двері до квартири обвинуваченого. Таким чином, потерпілий проявляв явну надмірну агресію в бік обвинуваченого та в бік його майна. Потерпілий здійснював активні насильницькі дії, спрямовані на незаконне вторгнення у приміщення тамбура, а потім на незаконне вторгнення до квартири обвинуваченого. Беззаперечно такі дії потерпілого були вірно сприйняті обвинуваченим як такі, що спрямовані на незаконне насильницьке вторгнення у житло та інше приміщення, як такі, що посягають на недоторканність його житла і майна та надали обвинуваченому право обороняти себе, своє майно та житло. Зазначене в сукупності свідчить про те, що обвинувачений безумовно знаходився у стані необхідної оборони, відвертаючи протиправне насильницьке вторгнення у його житло та інше приміщення з боку потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги сторони захисту та заперечили проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, який в повному обсязі підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок у даній справі зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що 14 січня 2022 року він зайшов до сусідки ОСОБА_12 , яку попросив видалити його номер телефону і більше йому не телефонувати, після чого повернувся до себе додому. Десь через годину йому на мобільний телефон зателефонували з незнайомого номеру. Якийсь незнайомий чоловічий голос, ніби у стані алкогольного сп`яніння, почав йому погрожувати та сказав, що знайде його та поріже. Після чого було ще 6 дзвінків з цього номеру. На сьомому він підняв слухавку і цей же голос сказав, що він знає, де живе обвинувачений і зараз він прийде його прибивати. Не пройшло і 5 хвилин, у двері подзвонили та він пішов відчиняти двері. Він відчинив двері квартири, підійшов до другої двері у тамбурі, тільки почав повертати замок, двері відкрились на нього і в цей момент він отримав два удари. Перший удар був повз і він зміг ухилитися вліво. Піднявши голову, він отримав другий удар у район скроні та присів біля тумбочки в коридорі. В цей час ОСОБА_9 повело, він перечепився через поріг та впав біля сусідської двері. Біля тумбочки, де він присів, лежав ніж. Поки ОСОБА_9 підіймався, він зміг швидко зреагувати та дістати з тумбочки ніж. Він встав на ноги з ножем в руках, підняв його догори, щоб нападник його побачив та голосно повідомив про ніж і вимагав зупинитися. Однак ОСОБА_9 не реагував на це та продовжив напад. Обвинувачений на відмах почав відбиватися ножем від нападника з єдиною метою зупинити напад, не розуміючи що відбувається та куди він наносить удари. Після цього нападник став поводити себе ще агресивніше і почав нападати куди це тільки можливо. Він відмахнувся від нападника, намагався увернутися від ударів та штовхав ОСОБА_9 плечем. Після чого ОСОБА_9 наніс удар ногою, однак він зміг ухилитися і удар припав у двері. Після цього ОСОБА_9 відійшов на два кроки назад та наніс ще удар по двері. Він на половину став заходити у тамбур, проломивши двері, тоді він схопив нападника та відкинув назад, щоб ОСОБА_9 не зміг вломитися в його квартиру. Останній продовжив напад, і він, обороняючись, знову почав наносити удари ножем куди побачить.

У своєму вироку суд першої інстанції зазначив, що твердження обвинуваченого про те, що він діяв в межах необхідної оборони, є необґрунтованими. При цьому суд виходив з того, що під час судового розгляду не встановлено, що діям обвинуваченого передувала необхідність у застосуванні заходів захисту або реальна загроза заподіяння шкоди, або підстави для сприйняття загрози як реальної. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б підтверджували, що під час конфлікту потерпілий мав зброю, що дало б можливість обвинуваченому відчувати реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, а відтак дії потерпілого ані за своїм характером, ані за об`єктивними проявами не могли бути розцінені обвинуваченим такими, що досягли ступеню суспільної небезпечності та викликати стан необхідної оборони. Окрім цього, суд зазначив, що обвинувачений не був позбавлений можливості припинити бійку і залишити місце події.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинувачений фактично стверджував саме про протиправне насильницьке вторгнення потерпілого у приміщення тамбура, у зв`язку з чим він намагався відвернути напад потерпілого, щоб останній не зміг вторгнутися до його квартири, тобто фактично стороною захисту ставилося питання про наявність у цій справі обставин, передбачених ч.5 ст.36 КК.

Згідно з ч.5 ст.36 КК незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів зокрема для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.

Тобто, закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є, крім іншого, протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

Проте в порушення вимог ст.ст.370, 374 КПК суд першої інстанції даним показам обвинуваченого жодної оцінки не надав, у вироку не навів будь-яких мотивів на спростування заперечень обвинуваченого саме про намагання його відвернути протиправне насильницьке вторгнення потерпілого до тамбура, який охоплюється поняттям інше приміщення.

Між тим, заявлення обвинуваченим таких доводів вимагало від суду ретельної перевірки цих обставин, зокрема шляхом з`ясування обстановки та обставин подій, місця де вони відбувалися, інтенсивності та характеру дій потерпілого, зокрема чи були вони правомірними.

Так, у вироку суду не знайшли своєї оцінки ті обставини, що обвинувачений та потерпілий раніше не були знайомі між собою. Потерпілий без будь-якого запрошення прийшов до обвинуваченого. Обвинувачений заявляв, що конфлікт і вся бійка між ним та потерпілим відбувалася виключно в тамбурі житла обвинуваченого і такі обставини не заперечував в судовому засіданні і сам потерпілий. Потерпілий не мав жодного законного права перебувати у тамбурі квартири обвинуваченого, доступ до якого був обмежений за допомогою дверей із замком.

Не надав суд першої інстанції будь-якої оцінки і показам обвинуваченого про те, що незадовго до цих подій він на мобільний телефон від незнайомого чоловіка отримував дзвінки з погрозами його життю і здоров`ю. Не зважив суд і на ту обставину, що під час конфлікту і бійки потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, що не заперечувалося самим потерпілим.

Також суд першої інстанції з огляду на позицію обвинуваченого не з`ясував, чи був для обвинуваченого напад очікуваним, чи такий напад носив раптовий та непередбачуваний характер і як обвинувачений повинен був сприймати цей напад з огляду на те, що він з потерпілим раніше знайомий не був.

Крім того, за показами учасників даного кримінального провадження, подіям, які мали місце у тамбурі квартири обвинуваченого, передував конфлікт між обвинуваченим і свідком ОСОБА_11 , у якої в гостях перебував потерпілий. Проте суд першої інстанції не з`ясував і у вироку не зазначив, з якою метою потерпілий прийшов до раніше незнайомого йому обвинуваченого ОСОБА_8 .

Колегія суддів також зважає і на те, що у даній справі достеменно не встановлено, що обвинувачений відкривав двері тамбуру вже тримаючи у раках ніж, а покази обвинуваченого про те, що він взяв ніж тільки після того, як потерпілий першим почав наносити йому удари, жодним чином не спростовані.

Також з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, виключаючи можливість застосування у даному провадженні положень ч.1 ст.36 КК, зазначив про те, що обвинувачений не був позбавлений можливості припинити бійку і залишити місце події. Але при цьому суд не зазначив у вироку, що заважало чи перешкоджало зробити те саме потерпілому. Більш того, суд не зазначив, чому саме обвинувачений повинен був покидати місце події. Адже обвинувачений перебував у тамбурі своєї квартири на законних підставах, в самій квартирі перебувала його мати, а в приміщенні тамбуру перебував раніше незнайомий йому чоловік, який проявляв нічим немотивовану агресію по відношенню до обвинуваченого.

Крім того, посилаючись на використання обвинуваченим під час заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень предмету, який має колючо-ріжучі властивості, як на підставу неможливості застосування ч.1 ст.36 КК, суд не звернув уваги на положення ч.5 ст.36 КК, відповідно до якої особа для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення вправі застосовувати зброю або будь-які інші засоби чи предмети.

Про можливе протиправне насильницьке вторгнення потерпілого до тамбуру квартири обвинуваченого може свідчити зафіксована під час огляду місця подія обстановка, відповідно до якої в тамбурі наявні сліди безладу, вибиті вхідні двері до квартири обвинуваченого, лутка дверей має значні пошкодження, вибита штукатурка. Сліди крові потерпілого були виявлені лише в тамбурі квартири обвинуваченого. При цьому будь-які сліди крові і бійки в місцях загального користування як то сходинковий майданчик тощо були відсутні. Проте наведеним обставинам суд у вироку будь-якої оцінки не надав.

Крім того, під час слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого, останній стверджував про те, що усі події відбувалися виключно у під`їзді перед дверима до тамбура і до квартири обвинуваченого він не заходив. Проте такі пояснення потерпілого не узгоджуються з даними протоколу огляду місця події, відповідно до якого сліди крові, бійки та безладу були виявлені саме в тамбурі квартири обвинуваченого, а не у під`їзді.

Зазначене свідчить про те, що суд першої інстанції доводи обвинуваченого належним чином не перевірив, обставини щодо наявності чи відсутності факту протиправного насильницького вторгнення у житло обвинуваченого з боку потерпілого, а також можливого спрямування дій обвинуваченого на відвернення такого протиправного насильницького вторгнення з боку потерпілого, не спростував. Між тим, з`ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи.

Відтак судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення районного суду, у зв`язку з чим вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та підлягає скасуванню.

Проте з огляду на те, що допущені судом порушення вимог закону щодо обґрунтованості, вмотивованості та законності судового рішення не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок суду підлягає скасуванню з одночасним призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить врахувати все наведене в даній ухвалі, дослідити всі обставини кримінального провадження, та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

При цьому, судова колегія не вбачає підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший менш суворий запобіжний захід. Адже ОСОБА_8 продовжує обвинувачуватися у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за вчинення якого передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. А тому, з огляду на зазначені обставини, а також враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_8 , вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які стали підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, наразі не зменшилися і не відпали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора (з доповненням), захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4