Справа № 299/1973/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора - ОСОБА_5 , обвинуваченого - ОСОБА_6 , захисника - ОСОБА_7 , перекладача - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/292/23 за апеляційною скаргою прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Виноградівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Чернореченський Княжпогостського району Комі, місце проживання: АДРЕСА_1 , непрацюючого, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, не судимого,

-у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 310, ч.3 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Виноградівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 310, частиною третьою статті 307 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

Документи, надані суду прокурором, залишено зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням день та час, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, з порушенням вимог статей 2, 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 22.12.2006 року, таблиці І списку № 3 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 року № 770, Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2009 року № 589, відповідно до яких «посів або вирощування конопель фізичним особам без спеціального свідоцтва на право культивування коноплі заборонено», без передбаченого законом дозволу, з метою збуту, в спеціально облаштованій теплиці, розташованій на присадибній ділянці, за місцем свого проживання, на АДРЕСА_2 , здійснив посів рослин коноплі шляхом внесення насіння у відкритий грунт, за якими в подальшому здійснював догляд шляхом прополювання, просапування та поливання спеціально облаштованою крапельною системою та виростив таким чином рослини коноплі в кількості 49 корнестебел, які є рослинами роду коноплі та віднесені до рослин, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини, а також містять у своєму складі психоактивні компоненти - тетрагідроканабінол та інші канабіноїди (канабінол, канабідіол).

Окрім того, ОСОБА_6 , керуючись єдиним умислом, у невстановлені слідством день та час, перебуваючи в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , тобто за місцем свого проживання, маючи умисел на незаконний посів і вирощування конопель, здійснив посів рослин коноплі шляхом внесення насіння в грунт, 12 з яких посадив в полімерні стаканчики, а 13 - в грунтові капсули для вирощування рослин, за якими в подальшому здійснював догляд шляхом прополювання, просапування, розпушування ґрунту, поливу та виростив таким чином в загальній кількості 25 корнестебел, які є рослинами роду коноплі та віднесені до рослин, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини.

Таким чином, ОСОБА_6 здійснив посів та вирощування рослин коноплі в загальній кількості 74 корнестебла, які були виявлені та вилучені працівниками поліції в ході проведення санкціонованого обшуку 23.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням день та час, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, в спеціально обладнаній теплиці, яка знаходилась на присадибній ділянці за місцем його проживання, на АДРЕСА_2 , посіяв та виростив рослини коноплі, які в подальшому зібрав та висушив у гаражному приміщенні будинку, яке облаштував вентиляційним обладнанням для просихання, підвісивши частину відірваних від корнестебел гілок рослини коноплі з суцвіттям у вказаному гаражному приміщенні, а частину подрібнив та помістив у поліетиленові пакети, виготовивши таким чином в загальній кількості 148498,729 г особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонений, - канабісу, який в подальшому умисно, з метою збуту, незаконно зберігав у вказаному гаражному приміщенні будинку за вищевказаною адресою, до моменту виявлення та вилучення даної кількості наркотичного засобу - канабісу працівниками поліції в ході проведення обшуку 23.10.2021 року в будинку АДРЕСА_2 .

Речовина, виявлена та вилучена в ході обшуку на АДРЕСА_2 , відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонений, - канабісу, загальна маса якого в перерахунку на суху речовину становить 148498,729 г.

За наведених обставин ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 310 КК України, - у незаконному посіві та вирощуванні конопель, вчиненому з метою збуту, у кількості п`ятдесяти і більше рослин, частиною третьою статті 307 КК України, - у незаконному виготовленні, зберіганні наркотичних засобів з метою збуту, предметом яких були наркотичні засоби в особливо великих розмірах та особливо небезпечні наркотичні засоби.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, вважає його незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Просить постановити новий вирок суду, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 310, ч.3 ст. 307 КК Українита призначити йому покарання за ч. 2 ст.310 КК України у виді 6 років позбавлення волі, за ч.3 ст.307 КК України призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 374 КПК України, практики ВСУ зазначеної у ППВСУ від 29.06.1990 року № 5 зі змінами від 30.05.2008 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку» у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину, відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого не допускається.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами кримінального провадження.

Однак, суд першої інстанції вказаних норм не дотримався.

Зокрема, суд першої інстанції не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жодним чином судом не мотивовано визнання недопустимими доказів, які додано стороною обвинувачення для дослідження під час судового розгляду.

Суд першої інстанції у своєму вироку обмежився посиланням на те, що відсутні докази відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, у зв`язку з чим судом констатовано, що всі докази не є такими, що отримані в порядку, встановленому КПК України.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судом дане питання під час судового розгляду не з`ясовувалось, чим грубо порушено принцип диспозитивності, визначений у ч. 3 ст. 26 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також судом необгрунтовано визнано недопустимим докази - показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були безпосередньо допитані судом під час судового засідання 19.07.2022, у відповідності до вимог ст. ст. 23, 352 КПК України. Вказане порушення також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Окрім цього, судом також визнано ряд доказів недопустимими, відповідно до ухвал від 21.03.2023, однак знову ж таки суд у вироку від 22.03.2023 не навів свої мотиви щодо прийняття такого рішення, не провів належного аналізу таких доказів та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Разом з цим, судом порушено вимоги ст. ст. 87, 89 КПК України щодо визнання доказів недопустимими.

Відповідно до статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: - здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; - отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; -порушення права особи на захист; - отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; - порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим

у цьому кримінальному провадженні; -після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; -під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; -під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

В умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених статтею 615 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Слід зауважити, що сторона захисту жодних клопотань про визнання доказів недопустимими не подавала.

Як вбачається із журналу судового засідання 21.03.2023 року - стороні обвинувачення, всупереч вимог ч. 3 ст. 89 КПК України, не було надано можливості під час судового розгляду наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими, чим порушено принципи змагальності сторін та диспозитивності (ст. ст. 22, 26 КПК України).

Встановлено, що під час дослідження доказів, судом було визнано очевидно недопустимими ряд доказів, і висновки, які суд озвучив у судовому засіданні, однак не вказав про них у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, судом досліджувалась копія ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20.01.2022 у справі № 308/658/22 про продовження строку досудового розслідування. Суд дійшов висновку, що у вказаній копії ухвали, яка була належним чином завірена мокрою печаткою Ужгородського міськрайонного суду, не міститься дати набрання нею законної сили. Однак, проаналізувавши зміст резолютивної частини ухвали, вбачається що слідчим суддею зазначено: «Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту проголошення». Тобто в ухвалі зазначено чітко про момент набрання законної сили ухвалою, яка відповідно до ч. 9 ст. 295-1 КПК України оскарженню не підлягає. А згідно ч. 5 ст. 532 КПК України ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Також, за результатами дослідження протоколу проведення обшуку від 23.10.2021, судом визнано його недопустимим доказом, у зв`язку з відсутністю у ньому відомостей, які б свідчили про роз`яснення слідчим права особи, у якої проводився обшук, користуватися правовою допомогою адвоката, чим порушено його право на захист.

Вказане твердження суду є незаконним і не ґрунтується на нормах кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України - незалежно від стадії цієї слідчої дії слідчий, прокурор, інша службова особа, яка бере участь у проведенні обшуку, зобов`язані допустити на місце його проведення захисника чи адвоката, повноваження якого підтверджуються згідно з положеннями статті 50 цього Кодексу.

Поряд з цим, згідно п.3 ч.3 ст.236 КПК України - слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення.

Крім того, відповідно до ч. 10 вищевказаної статті - обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису.

Згідно ч. ч. 1 - 2 ст. 104 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі.

Якщо за допомогою технічних засобів фіксується допит, текст показань може не вноситися до відповідного протоколу за умови, що жоден з учасників процесуальної дії не наполягає на цьому. У такому разі у протоколі зазначається, що показання зафіксовані на носії інформації, який додається до нього.

Запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення слідчим, прокурором обшуку, є невід`ємним додатком до протоколу. Дії та обставини проведення обшуку, не зафіксовані у записі, не можуть бути внесені до протоколу обшуку та використані як доказ у кримінальному провадженні.

Водночас, всупереч положенням ст. ст. 104, 236 КПК України, судом першої інстанції не було досліджено під час судового розгляду невід`ємного додатку до протоколу обшуку - відеозапису ходу проведення обшуку, на якому зафіксовано факт роз`яснення ОСОБА_6 його прав, зокрема користуватись правовою допомогою адвоката.

Також на даному відеозаписі зафіксовано відсутність будь - яких клопотань з боку ОСОБА_6 щодо необхідності залучення захисника для надання йому правової допомоги у ході проведення обшуку його житла. Також, жодних зауважень та доповнень до проведеної слідчої дії він не мав, у протоколі про них не зазначав, та підтвердив це і в ході свого допиту в якості обвинуваченого в залі судових засідань.

Таким чином, суд неповно дослідив вказаний доказ, що мало наслідком ухвалення висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Також внаслідок безпідставного визнання протоколу обшуку від 23.10.2021 недопустимим доказом, судом не досліджувались похідні від нього докази щодо проведення експертиз, речових доказів та накладення арешту на вилучені речі.

Разом з тим, такі дії суду грубо суперечать вимогам чинного кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК). У частині 2 цієї статті (у редакції на час інкримінованих подій) наведені виключні обставини, через які Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.

З приводу оцінки допустимості доказів Верховний Суд України у рішенні №360кс15 від 09 червня 2016 року звертав увагу на висновки Конституційного Суду України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, де зазначалося, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Наголошувалося на тому, що перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Слід відмітити, що згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В свою чергу, порушень вимог кримінального процесуального закону, які контексті приписів статей 85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання вищенаведених доказів недопустимими або неналежними, в ході судового розгляду встановлено не було.

Разом з цим, судом при ухваленні вироку в порушення ст. 368 КПК України зазначено, що ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, то вчинене кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Однак, судом зовсім залишено поза увагою подію вчинення кримінального правопорушення, показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який частково визнав провину у вчиненні інкримінованих йому діянь, показання свідків, які надали показання щодо відомих їм обставин вчинених кримінальних правопорушень та в порушення вимог ст.374 КПК України не наведено мотивів за яких суд відкидає докази обвинувачення.

Поряд з цим, відповідно до п.1 ч.4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у резолютивній частині вироку зазначається в тому числі рішення щодо речових доказів і документів, процесуальних витрат, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Однак, як вбачається з вироку Виноградівського районного суду від 22.03.2023 відсутнє будь-яке рішення щодо долі речових доказів, процесуальних витрат, арешту майна та запобіжного заходу, хоча у даному кримінальному провадженні наявні численні речові докази згідно постанов про визнання речовими доказами від 24.10.2021 та 17.11.2021, процесуальні витрати на проведення судових експертиз у загальному розмірі 15960, 46 гривень, застосовано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 363200 гривень, яку було внесено за обвинуваченого відповідно до ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 25.10.2021 та накладено арешт на майно згідно ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 27.10.2021.

Окрім того, слід зазначити, що судом у судовому засіданні 21.03.2023 було безпідставно та невмотивовано відмовлено прокурору в задоволенні клопотання про оголошення перерви перед судовими дебатами для підготовки до них та можливого доповнення судового розгляду іншими доказами з урахуванням безпідставного визнання судом у цьому засіданні майже всіх доказів сторони обвинувачення недопустимим. У подальшому судом не було надано можливості прокурору виступити у судових дебатах. Таким чином судом, всупереч ч. 6 ст. 22 КПК України, не було створено необхідних умов для реалізації стороною обвинувачення її процесуальних прав та обов`язків, що також є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п.3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставинами, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово констатував, що суди мають уникати надмірного формалізму при прийнятті рішень, зокрема відмовляючи тим самим у доступі до правосуддя. Так, у рішенні у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року Європейський Суд акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, зокрема процесуальні заборони й обмеження, з метою запобігання перетворенню судового процесу на безладний рух. Разом з тим суд зазначає, що ставлення до передбачених законом вимог не має бути занадто формальним, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але й реальним.

Враховуючи зазначене вище, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора та заперечення сторони захисту в судовому засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції під час якого повно та всебічно дослідити докази у кримінальному провадженні в їх сукупності з врахуванням доводів зазначених в апеляційній скарзі та матеріалів справи щодо повноти представлених суду документів здобутих під час досудового розслідування та у разі визнання ОСОБА_6 винним, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення по справі, що відповідає положенням ст.370 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Виноградівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 310, ч.3 ст. 307 КК України, скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді