УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року

м. Київ

справа № 738/803/22

провадження № 51-3650 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року,

встановив:

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Синявка Менського району Чернігівської області, проживаючого в АДРЕСА_1 раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Менського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2022 року за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць,

засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Менського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2022 року, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, не погоджується з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами не взято до уваги обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме, його щире каяття, те, що він є єдиним годувальником для матері-інваліда, активно сприяв розкриттю злочину, а також те, що потерпіла не наполягала на призначенні йому суворої міри покарання. При цьому засуджений зазначає, що апеляційний суд необгрунтовано залишив вирок районного суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні йому покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив повторний, умисний тяжкий злочин, неодружений, непрацюючий, на обліках у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання та дійшов правильного висновку про необхідність призначення йому покарання у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

При цьому, вирішуючи питання про вид та розмір призначеного покарання, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що ОСОБА_4 , являючись особою працездатного віку, не працює, не зайнятий іншою суспільно-корисною працею, не має стабільного джерела доходу, отже, як особистість становить підвищену небезпеку для суспільства через те, що за відсутності офіційних та законних джерел доходу має якимось чином забезпечувати свої потреби.

Також судами взято до уваги, що наявність на утриманні матір інваліда не утримали винного від вчинення злочину, оскільки він не припинив свою злочинну діяльність та ніде не працює та періодично відбуває покарання у місцях позбавлення волі, тому є сумнівним той факт, що він може утримувати матір, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас апеляційний суд, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції винному покаранням, не взяв до уваги доводи останнього про наявність у його діях активного сприяння розкриттю злочину, оскільки така обставина не встановлювалася органом досудового розслідування та не було встановлено активного сприяння обвинуваченого розкриттю злочину і судом. При цьому суд зазначив, що участь ОСОБА_4 під час надання пояснень на стадії досудового розслідування слідчому та під час судового розгляду суду не доводить його активного сприяння розкриттю злочину.

Крім того, доводи касаційної скарги засудженого про неврахування судами попередніх інстанцій позиції потерпілого в частині призначення винному покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, приймаючи своє рішення в частині призначеного засудженому покарання, діяв в межах своїх дискреційних повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту, в тому числі і тим, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення йому покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3