Номер провадження: 11-кп/813/230/23
Справа № 500/6254/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про повторне дослідження письмових доказів в рамках кримінального провадження кримінальному провадженні № 0001135, внесеного до ЄРДР 06.05.2018 року,

установив:

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0001135, внесеному до ЄРДР 06.05.2018 року:

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК, та призначено йому покарання:

за ч. 3 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк шість років,

за ч. 3 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна.

На підставі ст. 70 КК ОСОБА_9 за сукупністю кримінальних правопорушень визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна.

З набранням вироком законної сили, з метою його виконання ОСОБА_9 затримано та взято під варту.

Строк покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення волі ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту.

У силу ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_9 строк його попереднього ув`язнення з 18 травня по 17 вересня 2018 року в строк покарання у виді позбавлення волі, виходячи з розрахунку день за день.

ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК ОСОБА_10 визначено остаточне покарання за цим вироком та за попереднім вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.03.2020 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на три роки.

У силу ст. 76 КК покладено на ОСОБА_10 обов`язки, що передбачені ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 76 КК.

Згідно ч. 1 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 23 червня 2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_10 строк його попереднього ув`язнення з 20 липня по 17 вересня 2018 року, а також з 10 жовтня 2019 року по 15 травня 2020 року в строк покарання у виді позбавлення волі, виходячи з розрахунку день за день.

Вироком вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів.

На зазначений вирок обвинувачений ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 , кожен окремо, завернулись до суду із апеляційними скаргами, у яких зазначають, що оскаржений вирок є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

У поданих апеляційних скаргах, сторона захисту просить повторно дослідити: висновки судових дактилоскопічних експертиз № 1000-Д від 12.07.2018 р. та № 1043-Д від 30.07.2018 p., (т. 2 а.п. 149-157,164-171); висновки судово-медичних цитологічних експертиз № 274 від 13.06.2018 р. та № 276 від 14.06.2018 p., (т. 2 а.п. 189 -172,197 - 199), (т. 2 а.п. 205 - 207); журнал судового засідання від 22.06.21 р., записи №№58-99 (т. 4 а.п. 31-32); викликати і допитати свідків: ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Заслухавши позицію захисника ОСОБА_7 , який підтримав клопотання, думку прокурора та захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти його задоволення, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною 3 статті 404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права.

Положеннями ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими нормами КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

У тому випадку, коли апеляційний суд вбачає, що доводи апеляційної скарги учасника кримінального провадження в частині неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та/або невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, остання здійснюється шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України, що включає безпосереднє дослідження та оцінку доказів щодо таких обставин.

Одночасно, апеляційний суд зазначає, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10 лютого 2021 року в справі №127/14811/17.

Апеляційний суд констатує, що під час апеляційного розгляду сторона захисту не навела конкретних обставин, які б свідчили про неповноту дослідження судом письмових доказів, або що письмові докази були досліджені судом з порушеннями, а незгода сторони кримінального провадження з висновками, зробленими на підставі дослідженого доказу, не може бути безумовною підставою для його дослідження за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для повторного дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні № 0001135, внесеного до ЄРДР 06.05.2018 року, оскільки клопотання сторони захисту фактично зводиться до незгоди із наданою судом першої інстанції оцінкою вказаного доказу, досліджених безпосередньо під час судового розгляду.

Статтею 65 КПК України визначено, що свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Згідно зі ст. 95 КК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Апеляційний суд констатує, що свідок під час допиту надає показання щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, які він сприймав особисто, а суд, ухвалюючи вирок, надає їм відповідну оцінку.

Проте, сторона захисту не обґрунтувала, необхідність допиту ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в якості свідків.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів не знаходить передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для проведення допиту в якості свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у зв`язку з чим клопотання обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 23, 91-94, 242, 350, 401, 404, 405, 419, 532 КПК,

ухвалив:

У задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про повторне дослідження письмових доказів в рамках кримінального провадження кримінальному провадженні № 0001135, внесеного до ЄРДР 06.05.2018 року, та допиту в якості свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3