Номер провадження: 11-кп/813/1581/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 23.03.2023 у к/п №0000583 від 24.08.2022 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, працюючого по найму, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 , термін його попереднього ув`язнення, з моменту його фактичного затримання, а саме - 25.08.2022 по день набрання вироком чинності, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Залишено без змін обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 174 КПК України, після набрання вироку законної сили, скасувати арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді від 25.08.2022, а також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вказаним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 19.08.2022, приблизно о 16 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своєю співмешканкою ОСОБА_10 , діючи умисно, протиправно, на ґрунті особистих неприязних відносин, з прямим умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , з метою завдання шкоди здоров`ю останньої, діючи цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправний характер свої протиправних дій та бажаючи настання їх суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, підійшов до останньої та наніс не менше двох ударів кулаками рук в обличчя та грудну клітину, в результаті чого спричинив потерпілій ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у виді закритої травми грудей, у вигляді множинних переломів правих ребер: 1-3 го по навкологрудинній лінії 3-6 го по середньоключичній лінії, 11-го по лопатковій лінії, які складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс закритої травми тулубу, оцінюються комплексом, були небезпечними для життя і здоров`я і за цим критерієм згідно п. 2.1.1 (а) і п. 2.1.3 (л, о) «Правил судового визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких більш ніж через 48 годин настала смерть останньої.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорюючи висновків суду, щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- судом 1-ої інстанції не в повній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, натомість ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиросердно розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину;

- судом 1-ої інстанції належним чином не враховано особу обвинуваченого, а саме ОСОБА_7 є раніше не судимим та до кримінальної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок суду 1-ої інстанції та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд 1-ої інстанції послався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , показання потерпілої та матеріалами кримінального провадження.

Натомість, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорює доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, на підставі чого апеляційний суд вважає можливим не досліджувати повторно докази у провадженні.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеного ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту про надмірну суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частини 1 та 2 ст. 50 КК України передбачають, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», від 24.10.2003 призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції врахував психологічну характеристику особистості обвинуваченого та оцінку його психічного стану, викладені за результатами проведеної комісією лікарів судової психіатричної експертизи у висновку № 946, який характеризується примітивністю, невисоким інтелектом, під час скоєння злочину перебував у стані простого (не патологічного) алкогольного сп`яніння, його дії не були обумовлені будь-якими переживаннями психотичного рівня (марення, галюцинації), якісно порушеною свідомістю, у зв`язку із чим він був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждає, здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, та не потребує у застосуванні заходів медичного характеру.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено, а до обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому віднесено вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Так, при визначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції взявши до уваги досліджені під час судового розгляду обставини та підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння, тяжкість скоєного кримінального правопорушення та зухвалий спосіб його вчинення, невідворотні наслідки, характеризуючи його особу дані, а також врахувавши відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обтяжуючих покарання обставин, прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 неможливе без тимчасової ізоляції від суспільства та внаслідок чого існує необхідність призначення останньому реального покарання й лише у виді позбавлення волі, яке за переконанням суду 1-ої інстанції є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши суспільну небезпеку вчиненого злочину та його наслідки, характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, яке наближено до мінімального покарання, передбаченого санкцією даною статті, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи сторони захисту про те, що судом 1-ої інстанції при призначені покарання не враховано, що обставинами, що пом`якшують покарання є те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиросердно розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину, а також особу обвинуваченого, який є раніше не судимим та до кримінальної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки, оскільки всі дані обставини враховані судом при призначенні покарання, про що зазначено у вироку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тому підстави для пом`якшення призначеного йому покарання відсутні.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , призначив йому покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 23.03.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - у той самий строк з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4