ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 519/366/15-к

провадження № 51-1366км18

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000873 від 27 грудня 2014 року, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК та призначено йому покарання на підставі цього закону у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06 січня 2015 року по 02 листопада 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів і цивільного позову.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_7 25 грудня 2014 року о 22:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у житловій кімнаті, розташованій у будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту зі знайомим ОСОБА_8 на ґрунті неприязних стосунків, що виникли раптово, умисно, з метою позбавлення життя останнього, усвідомлюючи характер своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, кулаком завдав удару в ділянку обличчя потерпілого, від чого той упав на підлогу. Надалі ОСОБА_7 завдав ще не менше двох ударів кулаком в ділянку голови та ногою по тулубу ОСОБА_8 . Продовжуючи вчиняти протиправні дії щодо останнього, ОСОБА_7 взяв тканинну краватку, накинув на шию ОСОБА_8 і почав душити, усвідомлюючи при цьому невідворотність настання смерті потерпілого та свідомо бажаючи саме цього.

Смерть ОСОБА_8 настала від механічної асфіксії в результаті задушення петлею. Ушкодження в ділянці шиї утворилися внаслідок затягування петлі з м`якого гнучкого матеріалу і за критерієм небезпеки для життя належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно з ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Верховний Суд постановою від 04 лютого 2020 року скасував ухвалу суду апеляційної інстанції і призначив новий розгляд у цьому суді.

За ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року вирок місцевого суду від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Засуджений указує, що районний суд, пославшись на показання свідків як на докази його винуватості, не врахував того, що ці показання суперечливі, не узгоджуються між собою та іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами. При цьому зауважує на вибірковості відображення показань його матері, а також акцентує на тому, що суд не мав зважати на показання свідка ОСОБА_9 , адже він є психічно хворою людиною.

Крім того, засуджений уважає, що відсутні будь-які прямі докази його винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

На переконання касатора, місцевий суд не здійснив належного судового розгляду, оскільки залишив поза увагою його неодноразові клопотання, у тому числі ті, що стосувалися допустимості доказів, у достатній мірі не обґрунтував свого рішення й не дослідив усіх обставин так, як це регламентовано ст. 94 Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК).

Звертає увагу на суперечності в даті його затримання та порушення його права на захист під час зазначеної слідчої дії, оскільки він не був забезпечений захисником на момент її проведення.

Також, не погоджуючись з оцінкою висновку експерта від 12 січня 2015 року № 29, за яким не виключається наявність слідів крові на вилученій у нього кофті, зазначає, що оскільки кофту було вилучено без дотримання норм КПК.

Стверджує, що в ході судового розгляду не встановлено мотивів вчиненого кримінального правопорушення та не перевірено кваліфікації його діяння саме як умисного вбивства.

Між тим, на думку засудженого, порушення, допущені районним судом, суд апеляційної інстанції не усунув. Усупереч приписам ст. 419 КПК він не виклав докладних мотивів, з яких залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, не врахував аргументів про недопустимість доказів, на які послався у своєму рішенні місцевий суд, не вжив усіх заходів для повного і всебічного апеляційного розгляду.

Водночас уважає, що апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04 лютого 2020 року, адже не дав вичерпних відповідей на доводи щодо застосування до нього недозволених методів слідства.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, подану засудженим, та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги, вважаючи її необґрунтованою.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання засудженим установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі засуджений, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, установлених судами попередніх інстанцій.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевірили доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Із положень ст. 94 КПК видно, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який кожний доказ оцінює із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зміст вироку узгоджується з положеннями ст. 374 КПК, зокрема п. 2 ч. 3 цієї статті.

Мотивуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , зміст яких докладно відобразив у вироці.

Крім цього, суд зважив на дані ряду письмових доказів, а саме: протоколу слідчого експерименту від 07 січня 2015 року з фототаблицею, згідно з яким під час експерименту підозрюваний ОСОБА_7 відтворив обставини вчиненого ним злочину; протоколу слідчого експерименту від 08 січня 2015 року з фототаблицею, за відомостями якого свідок ОСОБА_9 у ході експерименту відтворив обставини скоєного його братом кримінального правопорушення; висновку криміналістичної експертизи дослідження ґрунтів від 30 січня 2015 року № 111/14, згідно з яким ґрунтові зразки, вилучені в ході додаткового огляду місця події від 07 січня 2015 року на відстані 20 м від місця пригоди, мають общеродову (общегрунтову) приналежність з ґрунтовими нашаруваннями, вилученими з штикової лопати, надісланої на дослідження; висновку судово-медичної імунологічної експертизи від 12 січня 2015 року № 29, за яким кров потерпілого ОСОБА_8 належить до групи В з ізогемагглютиніном анті -А за ізосерологічною системою АВО. На чоловічій кофті (об`єкт № 1-7, маркування відділення), яка належить ОСОБА_7 , знайдена кров людини групи В з ізогемагглютиніном анті -А по ізосерологічній системі АВО, що не виключає виникнення від будь-якої людини, носія цієї групової властивості, у тому числі потерпілого ОСОБА_8 ; висновку від 12 січня 2015 року № 57 судово-медичної імунологічної експертизи, згідно з яким кров потерпілого ОСОБА_8 належить до групи В з ізогемагглютиніном анті - А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 - до групи А з ізогемагглютиніном анті -В за ізосерологічною системою АВО. На чоловічій кофті та на краватці, вилучених під час огляду потерпілого ОСОБА_8 , на одному із зразків мотузки, вилучених у ході огляду місця пригоди, знайдено кров людини, при дослідженні на групову належність якої виявлений антиген В, а на об`єкті № 14 (маркування відділення) на краватці і ізогемагглютиніном анті - А, властивій групі крові В з ізогемагглютиніном анті - А по системі АВО, що не виключає походження від потерпілого ОСОБА_8 (носія антигена В) і виключає походження від обвинуваченого ОСОБА_7 (носія антигена А); висновку судово-медичної імунологічної експертизи від 12 січня 2015 року № 62, відомостями в якому кров потерпілого ОСОБА_8 належить до групи В з ізогемагглютиніном анті - А за ізосерологічною системою АВО, кров обвинуваченого ОСОБА_7 - до групи А з ізогемагглютиніном анті -В за ізосерологічною системою АВО. На двох марлевих тампонах зі змивами, вилучених під час огляду місця події, знайдено кров людини, у ході дослідження на групову приналежність якої знайдено антиген В, властивий групі В з ізогемагглютиніном анті -А по системі АВО, що не виключає походження від потерпілого ОСОБА_8 (носія антигена В) і виключає походження від обвинуваченого ОСОБА_7 (носія антигена А); висновку судово-медичної експертизи від 08 січня 2015 року № 13, згідно з яким під час судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_8 встановлено, що його смерть настала від механічної асфіксії в результаті удавлення петлею.

Даючи оцінку вищенаведеним доказам, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, визнав їх належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, не містять суперечностей, доповнюють один одного, та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.

Колегія суддів уважає наведену оцінку судів попередніх інстанцій правильною, враховуючи таке.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Суди попередніх інстанцій врахували вказаний стандарт і навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту.

Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими місцевим судом, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стався конфлікт на ґрунті висловлювань останнього в бік матері засудженого. Обставини розвитку події зазначеного конфлікту ОСОБА_7 відтворив під час слідчого експерименту від 07 січня 2015 року, проведеного із застосуванням технічних засобів, за його участю в присутності захисника. За наслідками вказаної слідчої дії був складений протокол, який усі учасники підписали без жодних зауважень та застережень. Аналогічні обставини підтвердив і свідок ОСОБА_9 під час допиту в суді першої інстанції, перед проведенням якого він був попереджений про кримінальну відповідальність, та в ході слідчого експерименту від 08 січня 2015 року, здійсненого за його участю.

Оцінюючи допустимість даних протоколу слідчого експерименту, апеляційний суд врахував позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладену в постанові від 14 вересня 2020 року № 740/3597/17, та взяв до уваги, що ОСОБА_7 у присутності захисника добровільно і докладно відтворив обставини вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_8 .

Обставини, з`ясовані в ході вищенаведених слідчих дій, узгоджуються з висновками експертиз, проведених під час досудового розслідування, зокрема з висновком судово-медичної експертизи від 08 січня 2015 року № 13. Це підтверджує, що саме дії ОСОБА_7 спричинили смерть ОСОБА_8 .

Інші свідки, допитані під час судового розгляду не повідомили будь-яких даних, які би могли поставити під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Колегія суддів уважає непереконливими доводи засудженого про те, що суд безпідставно взяв до уваги показання його брата - свідка ОСОБА_9 - через його психічний стан, оскільки, по-перше, це не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а по-друге, свідок ОСОБА_19 , яка є психологом і була присутня під час бесіди із ОСОБА_9 , не установила будь-яких ознак, котрі б указували на наявність психічних розладів у свідка.

Більше того, під час указаної бесіди ОСОБА_9 повідомив обставини, за яких ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, а потім підтвердив їх у судовому засіданні. Ці обставини узгоджуються із зібраними у кримінальному провадженні доказами та не є суперечливими.

Суд звертає увагу, що сторона захисту не скористалася правом, передбаченим ч. 2 ст. 22 КПК, і протягом тривалого розгляду кримінального провадження (з 2015 року) не надала будь-яких об`єктивних відомостей, які би підтверджували упередженість свідків під час надання ними показань та фальсифікацію доказів. Відсутні такі дані і в матеріалах кримінального провадження.

Скарга на істотні порушення вимог закону, допущені судами через непритягнення до відповідальності іншої особи ( ОСОБА_9 ), причетної, на думку засудженого, до вчинення злочину, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки суд розглянув кримінальне провадження стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ст. 337 КПК).

Твердження засудженого про те, що під час його затримання не було дотримано його права на захист, зокрема затримання відбувалося незаконно, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, відхиляючи ці твердження, врахував досліджений протокол затримання ОСОБА_7 , відповідно до якого останнього було затримано 06 січня 2014 року о 23:00 (описка у позначенні року, фактично - 06 січня 2015 року та після ознайомлення із зазначеним протоколом ніяких зауважень та доповнень, в тому числі стосовно дати затримання, підозрюваний не висловлював.

Із зазначеного протоколу вбачається, що про затримання ОСОБА_7 електронною поштою повідомлено Одеський обласний центр з надання безоплатної вторинної допомоги, який зареєстрував указане повідомлення 06 січня 2014 року за № 21.

Як на підтвердження цих обставин апеляційний суд узяв до уваги лист згаданого центру, наданий на запит адвоката ОСОБА_6 , про те, що 06 січня 2015 року до Центру надійшло повідомлення Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області про затримання ОСОБА_7 (т. 4, а. п. 131).

Спростовуючи посилання засудженого щодо порушень під час затримання, апеляційний суд також зважив на те, що за ухвалою слідчого судді Южного міського суду від 09 січня 2015 року задоволено клопотання слідчого про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 23:00 06 січня до 23:00 07 березня 2015 року.

Зазначене клопотання розглянуто в судовому засіданні за участю підозрюваного та захисника, при цьому ОСОБА_7 дав суду пояснення, у яких визнав свою вину у вчиненому злочині, та не заперечував стосовно задоволення клопотання.

Беручи до уваги встановлені апеляційним судом обставини щодо затримання ОСОБА_7 , колегія суддів не убачає підстав для констатації істотних порушень під час цієї слідчої дії.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недотримання процедури вилучення його кофти, де виявлено кров, що ймовірно належить потерпілому ОСОБА_8 , апеляційний суд визнав неспроможними. При цьому суд вказав, що цю кофту засуджений видав добровільно, а зазначений у протоколах час не збігається через описку. Крім того, суд зауважив, що кофту визнано речовим доказом, про що було винесено відповідну постанову з відображенням коректних даних.

З урахуванням того, що протоколи огляду місця події та огляду речового доказу відповідають вимогам КПК, складені уповноваженою особою, підписані всіма учасниками без зауважень і заперечень, а також з огляду на відсутність беззаперечних аргументів про недопустимість даних цих протоколів як доказів, колегія суддів уважає, що апеляційний суд правомірно послався на них у судовому рішенні.

Посилання засудженого на невиконання апеляційним судом вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04 лютого 2020 року, спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом ухвали суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи щодо застосування недозволених методів слідства, апеляційний суд виходив із такого.

На підставі ухвали суду від 19 жовтня 2020 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне провадження № 0000032 від 07 квітня 2021 року щодо повідомлення про застосування до ОСОБА_7 фізичного насильства працівниками Южненського МВП ГУНП в Одеській області та за результатом перевірки винесено постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_22 від 13 грудня 2021 року про закриття кримінального провадження за відсутністю в діяннях працівників Южненського МВП ГУНП в Одеській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. Указана постанова оскаржена ОСОБА_7 до слідчого судді.

Надалі за ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_7 на постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, про закриття кримінального провадження № 0000032 від 07 квітня 2021 року відмовлено в порядку ст. 303 КПК. Зазначена ухвала слідчого судді не була оскаржена в апеляційному порядку та набрала законної сили.

Аналізуючи зміст постанови про закриття кримінального провадження від 13 грудня 2021 року (т. 5, а. п. 182 - 186) та ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2021 року (т. 6, а. п. 167, 168), колегія суддів уважає, що перевірка відомостей про застосування до ОСОБА_7 недозволених методів слідства не була проведена формально, а тому заяви останнього, де він зазначає протилежне, необґрунтовані.

Доводи засудженого про те, що суд першої інстанції не конкретизував своєї позиції стосовно кожного клопотання сторони захисту, також спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких видно, які клопотання захисту було задоволено і взято до уваги, а які - визнано необґрунтованими. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позиція суду щодо всіх клопотань захисту, котрі були вирішені під час судового засідання, не обов`язково має бути відображена в тексті вироку, оскільки цю позицію суд оголошує безпосередньо після вирішення відповідного клопотання.

Крім того, колегія суддів акцентує, що більшість клопотань мають не процесуальний характер, а фактично свідчать про незгоду з діями працівників правоохоронних органів.

Касаційний кримінальний суд уважає твердження засудженого про поверховий розгляд справи апеляційним судом такими, що не відповідають матеріалам справи.

Як убачається із журналу судових засідань від 18 листопада 2021 року, суд апеляційної інстанції частково дослідив письмові докази, ухвалою від цієї ж дати відмовив у задоволенні клопотання засудженого про проведення повторної почеркознавчої експертизи та ухвалив повторно допитати свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_23 .

ОСОБА_23 було повторно допитано в апеляційному суді в судовому засіданні від 31 жовтня 2022 року. У ході допиту вона підтримала показання надані в суді першої інстанції. ОСОБА_9 відмовився повторно давати показання, пославшись на ст. 63 Конституції України.

Крім цього, колегія суддів зважає на те, що апеляційний розгляд тривав більш ніж два роки, було повторно допитано свідка, на допиті якого наполягала сторона захисту, та частково досліджені в апеляційному суді докази, а тому не може погодитися твердженнями про поверховий апеляційний розгляд.

Також засуджений наводить аргументи невмотивованості судових рішень, зокрема, на його переконання, не були досліджені усі обставини.

Колегія суддів уважає, що ці аргументи по суті зводяться до незгоди із судовими рішеннями й до надання власної оцінки доказам та обставинам справи.

Вмотивованим є судове рішення, у якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під вмотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Посилання засудженого на те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути вирішене тільки з урахуванням конкретних обставин справи.

На думку колегії суддів, в цьому кримінальному провадженні апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за скаргою останнього, дав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляційній скарзі доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.

Таким чином, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року щодоОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3