УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року

м. Київ

справа № 296/7826/21

провадження № 51-4029 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2023 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 07 серпня 2021 року, близько 02 год, перебуваючи на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються непоміченими для сторонніх осіб, з корисливих мотивів, повторно, таємно викрав з шафи дитячий велосипед «Mustang», вартістю 930 грн, що належить ОСОБА_6 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму. Однак, в подальшому, утримуючи вказане майно при собі та усвідомлюючи, що його злочинні дії викрито вахтером ОСОБА_7 , з метою доведення злочинного умислу до кінця, на вимогу повернути велосипед не відреагував та з місця вчинення злочину втік.

В касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, у виді обмеження волі на строк 3 роки.

В обґрунтування стверджує, що судами належним чином не враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: що ОСОБА_5 обвинувачується лише у скоєнні одного епізоду злочину без застосування насильства; повністю визнав вину; щиро розкаявся; попросив вибачення за вчинене у суду та потерпілої; після вчинення злочину, перебуваючи на свободі більше року, не вчинив інших злочинів та наразі проти нього немає іншого кримінального провадження; має постійне місце проживання; до затримання неофіційно працював та бажає продовжити працювати; відсутність завданої шкоди; позицію потерпілої, яка немає претензій та при призначенні покарання поклалась на розсуд суду. Стверджує, що за неведених обставин суди мали всі підстави для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином;

- особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі і проти власності, відбував покарання реально, з місць позбавлення волі звільнився 09 вересня 2020 року, що свідчить про відсутність бажання стати на шлях виправлення та підвищену небезпеку обвинуваченого для суспільства, оголошувався судом в розшук, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, має на утриманні малолітнього сина, за тимчасовим місцем проживання характеризується посередньо, постійного місця проживання не має, його стан здоров`я;

- обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставини, що обтяжують покарання;

- думку потерпілої, а також, що цивільний позов не заявлено;

- висновок органу пробації про високий рівень небезпеки для суспільства та високу ймовірність вчинення повторного правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки вважав, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, саме таким покаранням буде досягнуто його мети, воно буде співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_5 покарання узгоджується із вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого і даним про особу обвинуваченого, та відсутні підстави для його пом`якшення, у тому числі із застосуванням приписів ст. 69 КК України. Таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією

ч. 2 ст. 186 КК України, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Неспроможними є доводи касаційної скарги захисника щодо можливості призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки за обставин цього кримінального провадження не встановлено умов для її застосування, а саме наведені захисником відомості були враховані судами попередніх інстанцій та не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На переконання Верховного Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається його мета, і саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3