Справа № 446/377/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.05.2023 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в ході розгляду обвинувального акта в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.09.2020 за № 0000707 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.3 ст. 369,ч.2 ст. 191 КК України ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України клопотання захисника ОСОБА_9 про визнання доказів очевидно недопустимими та виключення їх з числа доказів,-

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.3 ст. 369,ч.2 ст. 191 КК України ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 заявив клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами у кримінальному провадженні заявлених стороною обвинувачення в клопотанні щодо порядку та обсягу дослідження доказів по справі. Зокрема, вказав про те, що прокурором під час судового розгляду було подано до суду доручення від 09.09.2020 ,яким заступник начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НПу Львівській області ОСОБА_11 доручає старшому слідчому відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 провести досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000707 від 09.09.2020 за ознаками криімнального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369 КК України; доручення від 09.09.2020 ,яким заступник начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НПу Львівській області ОСОБА_11 доручає старшому слідчому відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 провести досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000707 від 09.09.2020 за ознаками криімнального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України; доручення від 25.01.2021, яким заступник начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 доручає старшому в особливо важких справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчому відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 провести досудове розслідування у кримінальному провадженні №000083 від 25.01.2021 за ознаками криімнального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 191 КК України; постанова прокурора про обєднання матеріалів досудових розслідувань від 25.01.2021,якою було об"єднано матеріали досудових розслідувань № 0000083 від 25.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 191 КК України та № 0000707 від 09.09.2020 за ознаками кримінальних правопорушен передбачених ч.3 ст. 368,ч. 3 ст. 369 КК України в одне кримінальне провадження. Зазначив про те, що процесуальне рішення керівника органу досудового розслідування в порядку п.1 ч.2 ст. 39 та ч.1 ст. 214 КПК яким визначено слідчого (слідчих), які здійснюватимуть досудове розслідування ,відсутнє,відтак досудове розсолідування проведено неуповноваженою особою, крім цього після обєднання матеріалів досудового розслідування стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування не приймалось процесуальних рішень щодо визначення чи створення групи слідчих.Відтак, зіславшись на позицію Обєднаної Палати Верховного суду, згідно якого процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідого групи,який керуватиме діями інших слідчих, має прийматись у формі,яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі ухвали. Враховуючи вищенаведене недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання та подані до нього документи, вважає, що клопотання захисника про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

За змістом ст. 84 КПК України докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення права та свободи людини, гарантовані Конституцією законами України, міжнародними договорами, згоди на обов`язковість яких надано Верховній Раді України, а також будь-які інші докази, отримані внаслідок істотного порушення права та свободи. людини.

Відповідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недостовірності доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення цього питання дозволяється до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Необхідно від цього моменту прийняття рішення про недопустимість доказів, яке окреслено межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України . Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури виробництва якого відповідно до положення КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість більшості судом у кожному конкретному випадку у зв`язку з установленими обставинами кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати через призму положення інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально-процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України" , де встановлено, що відомості матеріалів, та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальному порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2ст. 89 КПК України тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато. Зазначене правило використовуєте і щодо доказів,ст. 87 КПК України ) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимог дотримання передбаченого законодавством порядку мають при отриманні доказів, задля запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів ( постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16 ).

У контексті такого елемента допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання свободи суд додатково звертає увагу на те, що розміщення та утримання такого є в порядку насамперед (1) неможливості істотного порушення прав і людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви в надійності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням відповідного самого критерію визначення недостовірності доказів, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питань щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду при встановленні недопустимості доказів (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК ) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свободи людини і 2) їх недопустимість обумовлена ??такими обставинами, які в будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК ).) - при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі у всій сукупності доказів; 2) зумовлюють заявлені сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має питання про хворобу щодо можливості подання сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питань щодо допустимості похідних доказів суд має встановити лише те, що первинний доказ отриманий із істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ отриманий саме за допомогою цієї. Інформація, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим за підставами частин 1-3 статті 87 КПК . Визнання недопустимих первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстави для визнання недопустимих первісних доказів за підставами частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постанові від 08.10.2019 у справі N 639/8329/14-к. та від 12.11.2019 у справі N 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначити конкретну норму процесуального права, порушення якого, з урахуванням наслідків такого порушення та можливості (неможливості) їх усунення, надає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу ( постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвело і чи є ці слідки незворотними (тобто такі, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу визнання очевидно недопустимими доручень від 09.09.2020; доручення від 25.01.2021; постанови прокурора про обєднання матеріалів досудових розслідувань захисник вказує про те, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000707 з 25.01.2021 проведено неуповноваженою особою та зібрані після цієї дати докази стороною обвинувачення є також очевидно недопустимими.

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидну недопустимість доручень від 09.09.2020; доручення від 25.01.2021; постанови прокурора про обєднання матеріалів досудових розслідувань. Клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних документів, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

У той же час суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

У відповідно до ст. 94 КПК України , слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке обґрунтовується на загальному, повному й непередбаченому дослідженні всіх видів кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупності зібраних доказів - з точки зору достатньості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання триває судовий розгляд кримінального провадження. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не зазначено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Керуючись ст. 89, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

клопотання захисника ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими та виключення їх з числа доказів - відмовити повністю.

Повний текст ухвали виготовлено 05.05.2023.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1