Провадження № 1-кп/761/1490/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі - головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 120 191 000 000 012 91 від 01.12.2019 та № 120 200 000 000 007 10 від 20.07.2020, у якому

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч. 1, 4 ст. 358 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

у с т а н о в и в :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч. 1, 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК Українита ОСОБА_11 за ч.5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Строк застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає 09.07.2023, однак завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не виявилось можливим у зв`язку з складністю кримінального провадження.

Керуючись викладеним, державний обвинувач просив продовжити строк тримання обвинувачених під вартою, оскільки наполягав, що останні, з огляду на суворість покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій, можуть переховуватись від суду. Крім того, з метою уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих дій, обвинувачені можуть здійснити незаконний вплив на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні. Також, не виключений ризик вчинення ними іншого суспільно-небезпечного діяння.

Захисник ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки зазначені державним обвинуваченим ризики останнім не доведені, ОСОБА_9 не має наміру переховуватись від суду чи іншим чином перешкоджати розгляду провадження, має бажання та намір виконати свій громадянський обов`язок захищати країну у період воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав думку свого захисника та просив змінити йому запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_8 також просив у задоволенні клопотання державного обвинувача відмовити, наполягаючи, що ОСОБА_11 не має відношення до вчинення інкримінованих йому дій, тому наведені прокурором ризики необґрунтовані. Захисник просив змінити обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав думку свого захисника.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_10 не заперечували щодо задоволення клопотання прокурора.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК України суд за наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На стадії судового розгляду кримінального провадження відповідно до положень Глави 28 КПК встановленню підлягає, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом, отже оцінка обґрунтованості підозри, яка відповідно до положень Глави 18 КПК є складовою порядку вирішення питання щодо продовження строку дії застосованого запобіжного заходу, на цій стадії судового провадження виключається.

Таким чином, суд, розглядаючи питання доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) - є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Статтею 9 КПК визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У своїй практиці ЄСПЛ, досліджуючи строк, протягом якого особа обмежується у свободі у зв`язку з його триманням під вартою, зазначає, що тримання під вартою особи має відповідати меті п. 1 ст. 5 Конвенції, тобто продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності певного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості.

Також, у справі «Лабіта проти Італії» ЄСПЛ зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

У цьому контексті ЄСПЛ наголосив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

З наведеного витікає, що для обґрунтованості рішення щодо подальшого тримання особи під вартою суд має керуватись принципом пропорційності, який передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним (Ріш. Конституційного суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009), тобто має зіставити аргументи «за» та «проти» звільнення такої особи.

Суд бере до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Грубник проти України», де ЄСПЛ визначив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

Крім того, ЄСПЛ у зазначеній вище справі вказав, що суд, розглядаючи відповідну справу, має брати до уваги не тільки обставини та умови вчинення інкримінованих особі дій, але й суспільно-політичні умови та обстановку, у яких здійснюється розгляд справи.

Отже, суд, оцінюючи наявність реальної небезпеки для суспільства у разі застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням його під вартою, має дослідити обставини справи, виходячи з наданих сторонами кримінального провадженнями матеріалів щодо обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому дій.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_11 , діючи спільно з іншими особами з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 на замовлення, здійснив низку заходів з метою придбання, маскування та пересування засобів вчинення злочину, зокрема, нарізної вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, одягу, взуття, головних уборів, оренди гаражного приміщення, розташованого неподалік від місця вчинення кримінального правопорушення, транспортного засобу, спільно з іншою особою забезпечив фінансування реалізації задуманого.

Також, з обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_9 , діючи на замовлення, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , на виконання спільного злочинного плану, спрямованого на здійснення умисного позбавлення життя ОСОБА_12 , перебуваючи на балконі кімнати № 310 готелю «FireInn», здійснив прицільний постріл з нарізної напівавтоматичної вогнепальної зброї, обладнаної оптичним прицілом та глушником, в область голови ОСОБА_12 , який у цей час перебував на передньому водійському сидінні автомобіля, в якому знаходились дружина останнього і малолітні діти - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

У результаті прицільного пострілу ОСОБА_12 отримав легке тілесне ушкодження в області задньої частини голови, малолітній син ОСОБА_14 отримав смертельне вогнепальне поранення голови, від якого помер на місці, що не охоплювалось злочинним умислом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . При цьому, не дивлячись на те, що ОСОБА_9 виконав всі дії, які він та ОСОБА_10 вважали необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_12 , до кінця, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі.

Крім того, відповідно до обвинувального акта з метою уникнення відповідальності за вчинене обвинувачені почали переховуватись від органів досудового розслідування та маскувати сліди своєї причетності до вчинених кримінальних правопорушень.

З викладеного витікає, що спосіб вчинення інкримінованогоОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 злочину, характер наслідків його вчинення, зокрема смерть малолітньої дитини від вогнепального поранення в область голови, свідчить про наявність у цій справі специфічних ознак у частині вимог задоволення публічного інтересу, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи.

Крім того, суд не виключає, що саме наявність у обвинувачених досвіду участі у бойових діях зумовило обрання способу вчинення інкримінованих обвинуваченим дій.

Викладене підтверджує суспільну небезпечність обвинувачених та, враховуючи введення на території України воєнного стану у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суттєвим збільшенням обігу зброї на території України, суд вважає, що лише подальше ізолювання обвинувачених зможе забезпечити безпеку невизначеного кола громадян та виконання останніми своїх процесуальних обов`язків.

Суд також бере до уваги, що інкриміновані обвинуваченим дії кваліфікуються як особливо тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, поруч і з іншими факторами є обов`язковою для оцінки судом обставин при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, суд не залишаючи поза увагою наявність у обвинувачених певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації на території міста Києва, вважає допустимим висновок щодо критичної оцінки моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою ухилення від кримінальної відповідальності, створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Отже, на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не встановлені.

Крім того, приймаючи до уваги, що на теперішній час свідки та потерпілі у судовому провадженні не допитані, не виключено, що обвинувачені з метою уникнення відповідальності можуть вдатись до спроб здійснення незаконного впливу на таких осіб.

Також, враховуючи, що інкримінований злочин вчинений з метою отримання грошової винагороди за умисне спричинення смерті людині, суд вважає, що ризик вчинення останніми іншого кримінального правопорушення з корисливим спрямуванням є достатньо високим.

Отже, надаючи оцінку доводам прокурора щодо наявності ризиків, суд вважає доведеними ризики неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, а саме: можливість переховування обвинувачених від суду, здійснення обвинуваченими незаконного впливу на свідків та потерпілих, вчинення іншого кримінального правопорушення.

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК та дають підстави для визнання обґрунтованим продовження тримання обвинувачених під вартою.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини.

Також суд вважає за необхідне залишити застосовані до обвинувачених заходи безпеки у виді тримання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в Ізоляторі тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 17 серпня 2023 року включно, утримуючи обвинуваченого в ІТТ ГУ НП у м. Києві.

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 17 серпня 2023 року включно, утримуючи обвинуваченого в ІТТ ГУ НП у м. Києві.

Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 17 серпня 2023 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня оголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3