Справа № 457/412/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/678/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сіде Самбірського району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Трускавецького міського суду Львівської області 28 квітня 2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавленням волі на строк п`ять років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з моменту його затримання по виконанню даного вироку.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 24 лютого 2023 року, приблизно о 13 годині 45 хвилин, ОСОБА_6 , проходячи повз будинок АДРЕСА_2 , на прибудинковій території помітив припаркований автомобіль марки «Faw» 1031, д.р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , з салону якого вирішив таємно викрасти цінне майно.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_6 , в цей же час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, які посягають на чужу власність, передбачаючи їх наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна і бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом та корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тимчасовою відсутністю власника вказаного транспортного засобу ОСОБА_9 , переконавшись в тому, що не буде помічений та викритий іншими сторонніми особами, підійшов до припаркованого поблизу багатоквартирного житлового будинку №92 в м. Трускавці, вул. Стебницька Львівської області, автомобіля марки «Faw» 1031, д.р.н. НОМЕР_1 , відкрив передні двері з водійської сторони, що були не зачинені на замок, проник всередину салону, звідки умисно, таємно, повторно викрав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi note 11» в корпусі блакитного кольору вартістю 5959,80 гривень, поклав його в кишеню своєї куртки та пішов в напрямку житлового масиву по вулиці Стебницькій у місті Трускавці Львівської області, тим самим привласнив чуже майно та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на вказану суму.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить застосувати при призначенні йому покарання ст. 69 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що він визнає вину, добровільну повернув викрадену у потерпілого річ. Зазначає, що має бажання стати на захист України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, про поважність причин своєї неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, в умовах воєнного стану.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчиненим в умовах воєнного стану; особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, зокрема за злочини проти власності, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, ніде не працює, немає міцних соціальних зв`язків; позицію потерпілого, який не має претензій матеріального та морального характеру; дані досудової доповіді органу пробації, згідно з якою виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства; обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити мінімальне покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у виді 5 років позбавлення волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією статтею випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, сприяв розкриттю кримінального правопорушення та відшкодував заподіяні потерпілому збитки, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо ОСОБА_6 ст. 69 КК України.

Так, як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_9 був змушений звертатися із заявою про вчинення крадіжки у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що крадіжку вчинив ОСОБА_6 та вилучено у нього викрадений мобільний телефон. В подальшому цей телефон повернуто потерпілому слідчим. Наведене дає колегії суддів підстави дійти висновку, що відшкодування потерпілому збитків шляхом повернення викраденого майна мало місце через належне проведення досудового розслідування уповноваженими особами, а не через особисте волевиявлення обвинуваченого. Таким чином, хоча завдані ОСОБА_9 збитки є фактично відшкодованими, у суду відсутні підстави вважати, що поведінка обвинуваченого у цій ситуації сприяла такому відшкодуванню.

Стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_6 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Втім, особу ОСОБА_6 як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі допиту свідків. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому посягання на чуже майно він вчинив в особливо важкий для країни час, в умовах воєнного стану.

За наведеного, колегія суддів вважає, що хоча й існують дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак у матеріалах справи відсутні дані, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Таким чином, відсутній другий обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які були враховані при призначенні обвинуваченому мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

Колегія суддів також зважає на дані досудової доповіді органу пробації, згідно з якими ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а його виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі для окремих осіб).

За наведених обставин, у суду відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченого покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 4 ст. 185 КК України, адже обов`язкова умова застосування даного правового інституту щодо нього, є недотриманою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Трускавецького міського суду Львівської області 28 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4