Справа №700/1201/19
провадження № 1-кп/694/3/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000173 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, відносно якого 03.10.2017 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру,
за скоєння суспільно-небезпечного діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КК України,
за участю:
захисника ОСОБА_5 ,
законного представника особи, щодо якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 ,
особи щодо якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_4 , маючи хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїчної форми з безперервним перебігом і стабільним дефектом, ускладненої алкоголізацією та легкої розумової відсталості (на рівні легкої дебільності), 30.07.2019 року близько 09 год. 00 хв., перебуваючи біля домоволодіння АДРЕСА_1 , на грунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя, в область щелепи зліва ОСОБА_7 , чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи, який супроводжувався розривом слизової оболонки порожнини роту та припухлості м`яких тканин обличчя, що згідно висновку експерта №05-11-01/184 від 22.10.2019 відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.
Суспільно небезпечне діяння, інкриміноване ОСОБА_4 підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, тобто умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив застосувати відносно ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом з наданням психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.
Особа, відносно якої подано клопотання ОСОБА_4 , його захисник - адвокат ОСОБА_5 та законний представник ОСОБА_6 щодо застосування примусових заходів медичного характеру про які заявив клопотання прокурор не заперечували.
Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, прокурором повідомлено, що останній мобілізований до ЗСУ, з`явитися до суду не має можливості, про що надано відповідні докази.
Учасники процесу вважали за можливе провести розгляд справи без його участі.
В судовому засіданні особа, відносно якої подано клопотання ОСОБА_4 пояснив, що він приїхав додому після проходження лікування у Черкаській обласній психіатричній лікарні і йшов по вулиці, раптово до нього з двору вийшов ОСОБА_7 та зробив йому зауваження. У відповідь на це він долонею вдарив його по лицю.
В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_8 пояснив, що 30.07.2019 зранку по вул. Поштова в с. Смільчинці Лисянської ОТГ, Звенигородського району він разом з ОСОБА_7 перебував на території власного домоволодіння. В цей час по вулиці ішов ОСОБА_4 ОСОБА_7 вийшов на вулицю, маючи намір підійти до ОСОБА_4 з метою зробити

зауваження, щодо належного йому собаки, а той раптово наніс ОСОБА_7 один удар кулаком у обличчя, від чого потерпілий впав.
Причетність ОСОБА_4 до вчиненого суспільно-небезпечного діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121 КК України підтверджується зібраними по провадженню доказами, а саме:
-даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000173 від 31.07.2019, відповідно до якого відомості про вказану подію були внесені в ЄРДР за заявою ОСОБА_9
-даними протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 від 30.07.2019;
-даними експерта від 22.10.2019 року №05-11-01/184 згідно якого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи, який супроводжувався розривом слизової оболонки порожнини роту та припухлості м`яких тканин обличчя, що відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я;
-даними висновку судово-психіатричної експертизи №364 від 30.10.2019, відповідно до якої ОСОБА_4 на період часу, до якого відносяться скоєння інкримінованого йому правопорушення, виявлялися прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїчної форми з безперервним перебігом і стабільним дефектом, ускладненої алкоголізацією та гегкої розумової відсталості (на рівні легкої дебільності), через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Згідно з клопотаннями про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру, яке складене слідчим СВ Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 та погоджене прокурором Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , причетність ОСОБА_4 у скоєнні суспільно-небезпечного діяння підтверджується доказами, але згідно висновку судово-психіатричної експертизи №364 від 30.10.2019 ОСОБА_4 на період часу, до якого відносяться скоєння інкримінованого йому правопорушення, виявлялися прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїчної форми з безперервним перебігом і стабільним дефектом, ускладненої алкоголізацією та гегкої розумової відсталості (на рівні легкої дебільності), через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Суд, заслухавши прокурора, який підтримує клопотання, захисника та законного представника особи щодо якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, які підтримали клопотання, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази вважає, що є всі підстави застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
У відповідності до ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
Частиною 4 статті 503 КПК України визначено, що примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.
Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.513 КПК України, Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру надання у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
Згідно з ч.3 ст.94 КК України, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.
Згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на свободу та особисту недоторканість), кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Пункт п. 1"е" даної статті, передбачає законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг.
Стосовно утримання осіб, які мають психічні розлади (п. 1 "е" ст. 5 Конвенції) Суд зазначає, що "їх може бути позбавлено волі або з метою проведення медичного лікування, або у зв`язку з потребами, що вимагає суспільство, або у зв`язку з медичними та суспільними підставами разом...» основна причина, чому Конвенція дозволяє позбавити волі осіб, зазначених у п. 1 "е" ст. 5 Конвенції, полягає не тільки в тому, що вони можуть представляти небезпеку для суспільства, а ще й у тому, що їх власні інтереси можуть потребувати їх утримання (п.37. Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року, справа «Горшков проти України», заява №67531/01).
Тримання особи, яку вважають психічно хворою, під вартою має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб волі у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (п. 99 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року, справа «Анатолій Руденко проти України», заява №50264/08)
Згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у суді встановлено, що дійсно мало місце вчинення суспільно-небезпечного діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КК України; дане суспільно-небезпечне діяння вчинене саме ОСОБА_4 у стані неосудності, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи №364 від 30.10.2019, ОСОБА_4 на період часу, до якого відносяться скоєння інкримінованого йому правопорушення, виявлялися прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїчної форми з безперервним перебігом і стабільним дефектом, ускладненої алкоголізацією та гегкої розумової відсталості (на рівні легкої дебільності), через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 виявляє клінічні ознаки пасивного типу суспільної небезпеки, що може призвести до до скоєння суспільно-небезпечних дій, а тому слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
Виходячи із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, в якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строк, на який ці заходи призначені.
Запобіжний захід не застосовувався.
Цивільний позов у справі не заявлений.
Процесуальні витрати відсутні.
Речові докази відсутні.
Керуючись ч. 1, 3 ст. 94 КК України, ст.ст. 513, 516 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не

маючого, відносно якого 03.10.2017 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру задовольнити повністю.
Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, відносно якого 03.10.2017 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КК України в стані неосудності, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Речові докази відсутні.
На ухвалу можуть бути подані апеляційні скарги учасниками процесу до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня проголошення ухвали.
Копію ухвали негайно після проголошення вручити прокурору та захиснику, законному представнику.
Повний текст ухвали виготовлено 30.11.2022 року.

Суддя ОСОБА_1