Справа № 345/3271/20
Провадження № 11-кп/4808/53/23
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000592 за апеляційною скаргою прокурора Калуської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2022 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , працюючого кухарем у ФОП ОСОБА_9 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, що на утриманні неповнолітніх дітей не має, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді виправних робіт строком на 2 (два) роки з відрахуванням щомісячно в дохід держави 20 відсотків із суми його заробітку.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , середньою спеціальною освітою, не одруженого, що на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючого, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Термін відбуття покарання ОСОБА_10 обчислюється з часу приведення вироку до виконання (його прибуття до місця відбування покарання).

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , студент Калуського ВПУ № 7, не одруженого, що на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючого, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України,у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Термін відбуття покарання ОСОБА_11 обчислюється з часу приведення вироку до виконання (його прибуття до місця відбування покарання).

за участю прокурора ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_14 ,

захисника ОСОБА_15 ,,

захисника ОСОБА_16 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_17 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок першої інстанції від 21.10.2022 року за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та застосувавши ст. 69 КК України призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі із конфіскацією майна; ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, застосувавши ст. 69 КК України призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі із конфіскацією майна; ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Зазначає, що судом першої інстанції, докладних та переконливих мотивів на спростування доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 не мали умислу на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, не наведено. Мотиви, викладені у вказаному вироку суду, вказують на те, що аналіз досліджених під час судового слідства доказів проведено односторонньо, а їх юридична оцінка упереджена.

Наголошує, що суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам, які були дослідженні під час судового слідства, безпідставно та необґрунтовано зіслався на одні та відкинув інші докази, не усунувши суперечності.

Також зазначає, що насильницькі дії, які є ознакою об`єктивної сторони вказаного складу злочину, також слід розуміти як насильство, яке реально не заподіяло шкоди життю, але було небезпечним для життя в момент заподіяння, тобто застосування створювало реальну загрозу для життя потерпілого. Проте суд першої інстанції не взяв до уваги покази потерпілої, свідка ОСОБА_19 та висновок судово-медичної експертизи, з яких випливає, що до потерпілої був вчинений напад, з метою заволодіння майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, а тому викладений висновок суду про те, що обвинувачені ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб є необґрунтованим.

Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано перекваліфікував вчинені дії із ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, що потягнуло пом`якшення кримінально-правового становища обвинувачених. Мотиви зміни кваліфікації вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення є недостатніми, поверхневими та непереконливими.

Звертає увагу на те, що призначивши ОСОБА_11 покарання у виді обмеження волі, тобто перейшовши до покарання не передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі ст. 69 КК України, суд навів тільки одну обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 вчинення злочину неповнолітнім, не мотивувавши, чому дані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того призначаючи ОСОБА_11 покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, не враховано, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 був неповнолітнім, тому таке покарання не підлягає до застосування.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Кримінальне правопорушення вчинене за наступних обставин: 08.06.2020 року близько 14 год. 50 хв. ОСОБА_8 спільно із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували у м. Калуш на перехресті вул. Пушкіна вул. Січових Стрільців вул. Євшана, де побачили потерпілу ОСОБА_21 , яка рухалась у напрямку вул. Вітовського разом зі своїм сином ОСОБА_19 . В цей час ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_8 , ОСОБА_10 викрасти жіночу сумку, яку несла у руках потерпіла ОСОБА_21 .. Перебуваючи у провулку по вул. Вітовського в м. Калуш, разом з останніми ОСОБА_8 підбіг до потерпілої ОСОБА_21 та намагався виривати з рук потерпілої жіночу сумку, однак потерпіла сумки не відпустила і він побіг далі. В цей час ОСОБА_10 наніс останній удар ззаду в ділянку голови справа, спричинивши їй тілесні ушкодження, що відповідно до висновку експерта № 209/92ГАЛ-Д відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення. Після цього, скориставшись тим, що від удару потерпіла падала, він намагався схопити сумку, але не втримав та побіг далі за ОСОБА_8 .. Скориставшись цим, ОСОБА_11 схопив із землі сумку, в якій знаходилися грошові кошти у сумі 880 грн. та мобільний телефон марки «Samsung», модель «Galaxy J3 2016 року Duos SM-J320H/DS» та побіг за ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .. Після цього ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з викраденим майном покинули місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядилися ним на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2040 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу;

- обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , законний представник обвинуваченого ОСОБА_17 та захисники ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вироку суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» «Завдання суду» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 7 цього Закону «Право на справедливий суд» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Неухильне дотримання передбачених законом вимог є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в по ньому й прийняття правильного рішення.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що полягають у наступному.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вичерпний перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений в ст. 91 КПК. Крім інших, підлягають доказуванню обставини кримінального правопорушення, що обумовлюють його кваліфікацію, як об`єктивні: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; предмет кримінального правопорушення, знаряддя чи засоби його вчинення; так і суб`єктивні: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції встановив порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, які є істотними, а саме неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції дійшов до висновку, що дії ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, так як вони вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення є передчасним та належним чином не вмотивованим.

Суд першої інстанції мотивував перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України тим, що умисел обвинувачених був спрямований на відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілої. Негайного вилучення майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої не було. Фактично суд оцінив кожний доказ з огляду на версію сторони захисту, що не узгоджується з вимогами ст. 94 КПК, згідно з якими суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що висновки суду фактично спростовуються показаннями потерпілої, яка в суді першої інстанції вказала, що коли йшла із сином по дорозі почула, що позаду неї хтось біжить. Її син в цей час йшов попереду неї. Вона хотіла повернутися, щоб подивитися, хто наближається, але в цей час хлопець у білій футболці, один з тих, що йшли за ними, схопив за сумку, що була у неї у правій руці, та рвонув її, намагаючись вирвати, однак вона не відпустила та останній також не відпускав. В цей момент жінка відчула сильний удар твердим предметом по голові ззаду в потиличній ділянці та хлопець у білій футболці ще раз рвонув сумку з ї рук. При цьому хлопець у чорній футболці пробіг у сторону ліворуч від неї, де знаходився син. Однак, хоч подія відбулася одномоментно, вона чітко може вказати, що спочатку вона відчула удар, а після цього невідомий у чорній футболці пробіг повз неї. Від удару та ривка вона почала падати на землю та в цей час побачила третього хлопця у бордовій футболці, який наближався до неї, нагинаючись до землі. Після цього вона втратила свідомість та впала на землю, а саме передньою лівою стороною.

Крім того, з дослідженого висновку судово-медичної експертизи від 06.08.2020 року вбачається, що у потерпілої мались тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Також суд першої інстанції не врахував, що згідно висновків Верховного Суду, розбій належить до формального (усіченого) складу злочину, тобто вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу, поєднаного із застосуванням насильства або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, чи заволоділа винна особа майном потерпілого. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт - право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, в зв`язку з посяганням на право власності, - життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти як заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до таких наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них належать і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти тощо.

Наведене повністю узгоджується роз`ясненням, що міститься у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно якого небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Також відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за ст. 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Таким чином, ключовий момент відмінності розбійного нападу і грабежу - це умисел злочинця. Якщо він не просто допускає використання насильства, але ще й небезпечного для життя і здоров`я, застосовує його або загрожує застосуванням, то мова йде про розбійний напад. Якщо в процесі здійснення грабежу жертва почала чинити опір, і він використовував для його придушення ніж, камінь або власну фізичну силу, то це також буде вважатися розбійним нападом.

Колегія суддів вважає, що викладений висновок суду про те, що обвинувачені ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб є належним чином необґрунтованим та невмотивованим, а тому, перекваліфікація з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України є поспішною.

Крім того, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність застосувавши закон, який не підлягав до застосування. Зокрема, відповідно до ст. 69 КК України суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Проте переконливих висновків з цього питання не навів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невмотивовану перекваліфікацію дій обвинувачених із ст. ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, яка потягнула пом`якшення кримінально-правового становища обвинувачених. Також суд першої інстанції призначаючи обвинуваченим покарання із застосуванням ст. 69 КК України належним чином таке не вмотивував.

Суд першої інстанції не врахував, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ними самими, так 1 іншими особами. Наведене, в свою чергу, унеможливлює виконання превентивної (виховної) функції кримінальної відповідальності в цілому, адже таке рішення суду публічно демонструє фактичну безкарність засуджених, які вчинили злочини цієї категорії.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_11 не враховано, що на момент вчинення кримінального правопорушення останній був неповнолітнім.

Відповідно ч. 3 ст. 61 КК України визначено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, а згідно зі ст. 98 КК України до неповнолітніх як основні покарання можуть бути застосовані лише штраф, громадські та виправні роботи, арешт і позбавлення волі на певний строк, а як додаткові - штраф і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Також відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», перелік видів покарань, визначений у ст. 98 КК, є вичерпним. Інші основні та додаткові покарання до неповнолітніх не застосовуються, навіть якщо на час розгляду справи судом вони досягли повноліття. Визначаючи розмір покарання таким особам, суд має виходити з відповідних положень статей 99-102 КК України.

Тому з врахуванням таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_11 покарання у виді обмеження волі не могло бути призначено.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону - такі, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути кримінальне провадження з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Калуської окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 зач. 2 ст. 186 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5