Справа № 161/4066/22 Провадження №11-кп/802/314/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002760 від 21.11.2021 року, за апеляційними скаргами заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 та представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.01.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцьк Волинської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, студента 1-го курсу Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище», неодруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правпорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.2 ст.187 та ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання:

- за ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права керування транспортними засобами;

- за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років, без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.289 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено покарання неповнолітньому ОСОБА_7 до відбуття у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців, без конфіскації майна.

Запобіжний захід неповнолітньому ОСОБА_7 залишено попереденій - тримання під вартою до вступу даного вироку в законну силу, але не більш як 60 (шістдесят) днів, тобто до 26.03.2023 року включно.

Строк відбуття покарання неповнолітньому ОСОБА_7 рахувати з моменту проголошення даного вироку, тобто з 26.01.2023 року.

Зараховано неповнолітньому ОСОБА_7 в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення за період з 12.12.2021 року по 14.12.2021 року включно, з 10.02.2022 року по 25.01.2023 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до неповнолітнього ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника та АТ СК «Інго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Стягнуто з неповнолітнього ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в розмірі 7036,42 гривень (сім тисяч тридцять шість гривень сорок дві копійки) за проведення судових експертиз в даному кримінальному провадженні.

Вироком суду вирішено долю арештованого майна та речових доказів.

Згідно вироку суду неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , за попередньою змовою із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, 20.11.2021 року, близько 18:00 години, перебуваючи неподалік житлового будинку АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, домовилися про спільне вчинення злочину, а саме щодо незаконного заволодіння мобільним телефоном марки «iPhone», а в разі опору потерпілого застосувати спеціальне знаряддя - засіб сльозоточивої та дратівливої дії «ТЕРЕН - 16». Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, на платформі онлайн-оголошень «OLX», за допомогою мобільного телефону належному особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, знайшли оголошення про продаж мобільного телефону марки «iPhone 7 А1660» на території міста Луцька та домовилися про зустріч із продавцем ОСОБА_14 у визначеному ними місці. У зв`язку з чим, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 спільно із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, продовжуючи та реалізовуючи свої попередньо узгодженні злочинні дії, того ж дня, а саме 20.11.2021 року о 20:18 годині, перебуваючи поблизу приміщення ресторану «Корчма», що на проспекті Президента Грушевського, 28, у місті Луцьку, зустрілися із ОСОБА_14 , під приводом купівлі належного йому мобільного телефону марки «iPhone 7 А1660». Продовжуючи свої спільні злочинні дії, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою незаконного заволодіння чужим майном, у момент, коли особа, матеріали відносної якої виділені в окреме провадження, тримав у руках мобільний телефон, який потерпілий передав йому для огляду з метою продажу, вчинили напад, поєднаний із насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_14 , а саме, з метою дезорієнтації останнього та протидії опору під час заволодіння майном потерпілого, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , діючи узгоджено із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись на відстані близько одного метру від ОСОБА_14 , будучи поверненим обличчям до останнього, дістав із кишені своєї куртки заздалегідь заготовлений для вчинення розбійного нападу спеціальний засіб «ТЕРЕН - 16», а саме газ сльозоточивої та дратівливої дії, який викликає подразнення слизової оболонки дихальних шляхів та очей, після чого розпилив його в обличчя ОСОБА_14 . У подальшому, усвідомлюючи, що внаслідок вказаних дій потерпілий дезорієнтований, з метою заволодіння його майном, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, тримаючи у руках мобільний телефон ОСОБА_14 разом із неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_7 втекли з місця вчинення злочину, таким чином, діючи за попередньою змовою, спільно, незаконно заволоділи вказаним мобільним телефоном марки «iPhone 7 А1660», корпус якого знаходився у полімерному чохлі, який належав потерпілому.

Вартість викраденого мобільного телефону марки «iPhone 7 А1660» становить 4 400 гривень, а вартість полімерного чохла - 90 гривень. А тому, своїми спільним умисними злочинними діями, спрямованими на незаконне заволодіння чужим майном, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 спільно із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, завдали майнової шкоди потерпілому ОСОБА_14 на загальну суму 4 490 гривень.

Крім того, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , 12.12.2021 року, близько 13:30 години, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, за допомогою ключа запалювання, яким попередньо незаконно заволодів за місцем власного проживання, самовільно взявши його з шухляди шафи, що знаходилась у кімнаті квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу власника вказаного транспортного засобу - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проник до салону автомобіля марки «Renault» модель «Megane» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, зеленого кольору, обладнаного бензиновим двигуном внутрішнього згорання об`ємом 1598 см3, номер кузова № НОМЕР_2 , після чого здійснив запуск двигуна вказаного транспортного засобу та поїхав ним у напрямку вулиці Теремнівської, що у місті Луцьку, тим самим, незаконно заволодів вказаним транспортним засобом. В подальшому, 12.12.2021 року о 14:40 годині неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , під час керування вказаним транспортним засобом на проспекті Соборності, 43 в місті Луцьку Волинської області, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та пошкодив автомобіль, чим завдав ОСОБА_15 матеріальну шкоду, що складає 92102,41 гривень. Вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля складає 97478,35 гривень.

Крім того, він же, 12.12.2021 року о 14:34 годині, керуючи загальним легковим автомобілем марки «Renault» модель «Megane» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, та рухаючись з проспекту Перемоги в напрямку проспекту Соборності, перебуваючи на ділянці дороги поблизу ТРЦ «Там-Там», що розташований за адресою: проспект Соборності, 43, місто Луцьк Волинської області, не зупинився на вимогу поліцейського, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, а саме не своєчасно вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до регульованого пішохідного переходу в момент коли на світлофорі горів червоний сигнал, в подальшому виїхав на регульований пішохідний перехід, чим порушив вимоги п.п.2.1 (а), 2.3 (б), 2.4, 10.1, 8.7.3 (е), 12.1, 12.3, Правил дорожнього руху України, та допустив наїзд на п`ятьох пішоходів, що переходили проїзну частину дороги на регульованому пішохідному переході, на дозволений зелений сигнал світлофора, з права на ліва відносно руху автомобіля, після чого проїхавши декілька десятків метрів допустив виїзд автомобіля на тротуар та здійснив наїзд на інформаційно-вказівний дорожній знак та дерево.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: злам кісток основи черепа, забій, розмізження головного мозку із крововиливами під оболонки, крововиливи на внутрішній поверхні м`яких тканин голови. Крововиливи під м`якою мозковою оболонкою та в речовині мозку в стадії виражених процесів організації та розсмоктування. Параорбітальні синці, забійну рану в лівій лобній ділянці. Закритий перелом дистального метаепіфізу правої променевої кістки. Закритий уламковий злам обох кісток лівої гомілки у верхній третині. Внутрішньосуглобовий злам головки малогомілкової кістки. Комплекс даних тілесних ушкоджень виник в короткій послідовності одне за одним, внаслідок контакту потерпілої із тупими твердими предметами, якими могли бути виступаючі допереду деталі автомобіля, в напрямку зліва направо в ділянку верхньої третини лівої гомілки із послідуючим відкиданням тіла, та ударом об дорожнє покриття. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась зламом кісток основи черепа із забоєм головного мозку, стосовно живих осіб, належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликала смерть потерпілої. Причиною смерті ОСОБА_16 є відкрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалась зламом кісток основи черепа із забоєм та розмізженням головного мозку. ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла у реанімаційному відділенні Волинської обласної лікарні.

Крім того, у результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом 3-4 плюсневих кісток лівої стопи, рана в ділянці лівого ліктьового суглобу. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті травмуючої дії тупих предметів (предмету), цілком можливо під час ДТП, в час вказаний підекспертною та в постанові, за ступенем тяжкості перелом відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для його загоєння та лікування необхідний час більше 21-ї доби, рана за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для її загоєння необхідний час більше 6 діб.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.1 (а), 2.3 (б), 2.4, 10.1, 8.7.3 (е), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , своїми умисними протиправними діями, які виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.187 КК України, крім того, він же, своїми умисним протиправними діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.289 КК України, крім того, він же, своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили одній потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть іншої потерпілої, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (Том 2 а.с.105-108).

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що фактичні обставини справи, доведеність факту вчинення неповнолітнім ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, правова оцінка його дій не оспорюються. Разом з тим вважає даний вирок таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не позбавив ОСОБА_7 можливості реалізувати таке право надалі. Як наслідок, обвинувачений після відбуття основного покрання в подальшому може в установлений законом порядку отримати відповідне право керувати транспортними засобами, оскільки будь-яких обмежень у цьому не встановлено. Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання: за ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років, без конфіскації майна; за ч.2 ст.289 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначити покарання неповнолітньому ОСОБА_7 до відбуття у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки, без конфіскації майна. В решті вирок суду залишити без змін (Том 2 а.с.112-115).

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 вказує, що вирок суду першої інстанції є частково необгрунтованим, апеляційна скарга подається на вирок в частині суворості призначеного покарання ОСОБА_7 .

Вказує на те, що по кожному кримінальному правопорушенню в ОСОБА_7 є декільна пом`якшуючих обставин. А саме: по ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.286 КК України - щире каяття та вчинення правопорушення неповнолітнім; по ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України - усунення заподіяної шкоди та по ч.2 ст.286 КК України - часткове відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_13 . Також суд не в повній мірі врахував особу винного, а саме те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується. Вважає, що у суду були підстави для призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу та про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Просить змінити вирок суду в частині призначеного покрання та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст.69, 75 КК України (Том 2 а.с.117-118).

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 вказує на те, що апеляціна скарга подається в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника та АТ СК «Інго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Вважає, що вирок в цій частині не ґрунтується на нормах закону, матеріального та процесуального права. Вказує на те, що відповідно до частин 1, 2 ст.1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини - позиція Верховного Суду у справі 552/3757/20 від 22.09.2022 року. Така позиція узгоджується її з практикою Верховного Суду, відображеною, зокрема, у постанові від 01.11.2022 року (справа № 553/3289/17).

Просить вирок в частині залишення позову ОСОБА_10 без розгляду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити (Том 2 а.с.119-122).

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думки неповнолітнього обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, апеляційну скаргу прокурора заперечили, просили відмовити у її задоволенні, при вирішенні апеляційної скарги представника потерпілого поклалися на розсуд суду; законного представника неповнолітнього обвинуваченого, яка повністю підтримала позицію захисника неповнолітнього обвинуваченого щодо поданих апеляційних скарг; прокурора, яка проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечила, просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілого; потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 , які заперечили доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, апеляційну скаргу прокурора підтримали, свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, та кваліфікація його дій за ч.2 ст.187 КК України; у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, та кваліфікація його дій за ч.2 ст.289 КК України; в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили одній потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть іншої потерпілої, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Твердження захисника неповнолітнього обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок його суворості та про наявність підстав для застосування до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 при призначенні покарання положень ст.69 КК України та ст.75 КК України є безпідставними та не обгрунтованими.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, всі обставини справи та дані про особу неповнолітнього обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 відносяться до категорії тяжких злочинів.

До обставин, що пом`якшують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції відніс щире каяття та вчинення злочинів неповнолітнім.

Обставини, що обтяжують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

При визначенні виду та розміру покарання судом правильно враховано й інші обставини, а саме те, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, його молодий вік, однак вчинив ряд тяжких злочинів, один з яких призвів до смерті людини, тобто настали невідворотні тяжкі наслідки.

Крім цього враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий (Том 1 а.к.п.61), на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (Том 1 а.к.п.62, 63), наявність у нього соціальних зв`язків (Том 1 а.к.п.65), має позитивну характеристику по місцю навчання (ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище) (Том 1 а.к.п.66).

Суд взяв до уваги, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілих у справі щодо покарання, яке винний повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом є важливою.

Призначаючи покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 , місцевий суд врахував думку потерпілих. Зокрема потерпіла ОСОБА_13 в судовому засіданні в суді першої інстанції просила суд суворо не карати неповнолітнього ОСОБА_7 , а в поданій місцевому суді заяві від 20.04.2022 року зазначила, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 покладається на розгляд суду (Том 1 а.с.163). Потерпілий ОСОБА_10 під час усього розгляду справи настоював на суворій мірі покарання ОСОБА_7 .

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів, щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Крім того судом першої інстанції вірно враховано ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину та тяжкість наслідків внаслідок порушення ОСОБА_7 ПДР України - втрата найвищої соціальної цінності, проголошеної ч.1 ст.3 Конституції України - життя людини; враховано судом і молодий вік потерпілої ОСОБА_16 .

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається у своїй апеляційні скарзі захисник неповнолітнього обвинуваченого, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому неповнолітньому ОСОБА_7 призначив покарання в межах санкцій ч.2 ст.187, ч.2 ст.289, ч.2 ст.286, ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі без конфіскації майна, відповідно до ст.98 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , а також попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме вимогам ст.65 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , яка міститься в матеріалах справи, оцінено ризик вчинення повторного кримінального правопорушення як високий. Обвинувачений неповнолітній ОСОБА_7 не приймав участь у складанні досудової доповіді. Особу підозрюваного не було змоги дослідити належним чином. З мамою також бесіди не проводилось (через її відсутність). Взявши до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважав, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе та становить середню небезпеку для суспільства (у т.ч. окремих осіб). Тому, на думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції (Том 1 а.с.151-153)

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановлено, що неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_7 відшкодована шкода потерпілій ОСОБА_13 , яка від неправомірних дій ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. Потерпілому ОСОБА_10 ні матеріальна, ні моральна шкоди не відшкодовані, внаслідок смерті його дружини ОСОБА_16 .

Апеляційний суд вважає, що позитивна характеристика, часткове відшкодування шкоди, а також те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК України або ст.75 КК України та звільнення від відбування призначеного покарання, як цього просить захисник неповнолітнього обвинуваченого в апеляційній скарзі.

Також апеляційний суд вважає, що призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК україни та ст.75 КК України, як цього просить сторона захисту неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

А тому, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів наведених в апеляційній скарзі захисником.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не призначив неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не позбавив його можливості реалізувати таке право надалі, є безпідставними та не заслуговують на увагу апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у п.21 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», призначення особі покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Також про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду при розгляді 22.01.2019 року справи № 7078/40/18 (провадження № 51-7569 км 18) виключивши з вироку місцевого суду вказівку про призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на відсутність у неї права керування транспортними засобами. Вказавши при цьому, що згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керування транспорними засобами суд не вправі призначати як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспорними засобами.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2022 року у справі № 130/1011/20 (провадження № 51-4423км21) суд залишив без зміни рішення місцевого та апеляційного судів, яким особу було засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. Своє рішення суд мотивував тим, що, оскільки особа не мала права керувати транспортним засобом та з урахуванням позиції, викладеної в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд дійшов обґрунтованого висновку щодо не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами згідно зі ст.16 Закону України «Про дорожній рух» та п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 року №340. З фабули обвинувачення, яке визнане судом доведеним, також слідує, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

З врахуванням викладеного, судом першої інстанції було вірно не застосовано додаткове покарання неповнолітньому ОСОБА_7 у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки останньому посвідчення водія про надання права керування транспортними засобами не видавалось.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що не можна позбавити особу права керування транспортними засобами, якого він не мав на час вчинення злочину, тим більше, не можна робити цього наперед, на всяк випадок, заборонивши особі реалізувати таке право надалі.

Також застосування у даному випадку до ОСОБА_7 додаткового покарання не має нічого спільного з дотриманням рівності прав громадян перед законом з огляду на ст.24 Конституції України, хоча саме про таку рівність - громадян, які мають право керування транспортними засобами, та громадяни, які не мають права на керування транспортними засобами, зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 щодо незаконності залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника та АТ СК «Інго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є частково слушними, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Положеннями ст.1179 ЦК України визначено що неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальниками, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, у даному кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_13 заявлено цивільний позов про стягнення із неповнолітнього ОСОБА_7 завданої злочином шкоди в сумі 30447,06 гривень (Том 1 а.с.49-52).

Також потерпілим ОСОБА_10 заявлено цивільний позов про стягнення із неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_17 та АТ СК «Інго» матеріальної та моральної шкоди в сумі 1292765,86 гривень (Том 1 а.с.86-92). Пізніше ОСОБА_10 було подано уточнену позовну заяву про стягнення з неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_17 та АТ СК «Інго» матеріальної та моральної шкоди в сумі 1252705,38 гривень (Том 2 а.с.5-12).

Ухваливши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд залишив цивільні позови потерпілих без розгляду.

Своє рішення мотивував тим, що заявлені цивільні позови до неповнолітнього ОСОБА_7 , його законного представника про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід залишити без розгляду, оскільки неповнолітньому ОСОБА_7 в якості законного представника залучено інспектора, головного спеціаліста служби у справах дітей Луцької міської ради ОСОБА_8 , яка не є його родичем, разом з тим, судом роз`яснено потерпілим та їх представникам, що заявлені цивільні вимоги можливо вирішити в порядку цивільного судочинства, після досягнення ОСОБА_7 повноліття.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України залишити позов без розгляду суд може у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду.

Натомість суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, виніс рішення про залишення цивільних позовів без розгляду з підстав, не передбачених законом.

З урахуванням вказаного суд першої інстанції не сприяв захисту цивільних прав потерпілих від нанесеної їм кримінальним правопорушенням шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Отже, вирок місцевого суду в частині цивільних позовів постановлений з істотним порушенням вимог КПК України, що відповідно до вимог ст.409 КПК України є підставою для скасування рішення у частині цивільних позовів та призначення нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та призначити новий розгляд провадження в цій частині у Луцькому міськрайонному суді Волинської області.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді