Справа №591/6367/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1281/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

02 грудня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6367/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 14.10.2022 про продовження строку тримання під вартою,

учасників судового провадження:

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_15 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати її підзахисному запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_10 , який має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, тривалий час перебуває під вартою, справа по суті майже не розглядалась з причин, що не залежали від його волі, всі слідчі дії проведені, докази знаходяться у розпорядженні сторони обвинувачення;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати його підзахисному запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки чергове клопотання прокурора містить ідентичні обгрунтування необхідності продовження строку триманні під вартою, сама лише тяжкість майбутнього покарання не може бути вирішальною підставою для тривалого продовження найсуворішого заходу, не наведено в ухвалі актуальності ризиків, якими прокурор обгрунтовує свої клопотання;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, оскільки її підзахисний має міцні соціальні зв`язки із жінкою та дітьми, які проживають у м. Ворожба Сумської області, має постійне місце проживання, наміру переховуватися від суду не має, а те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності не може бути підставою для неодноразового продовження строку тримання під вартою.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 187 КК; ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 309 КК, у якому прокурором у кримінальному провадженні були подані клопотання про продовження ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою у зв`язку з наявними ризиками, передбаченими п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, і неможливістю запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14.10.2022 обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 був продовжений строк тримання під вартою до 12.12.2022 включно без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати і запобігти цим ризикам неможливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили скасувати ухвалу суду, обравши запобіжні заходи у виді домашнього арешту, доводи прокурора ОСОБА_16 про залишення рішення суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають з таких підстав.

Зокрема, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК). При цьому обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого і вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування; за результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 1-3 ст. 331 КПК). При цьому згідно ч. 4-5 ст. 199 (глава 18) КПК суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу; суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно ч. 3 ст. 176 (глава 18) КПК, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, крім випадків, передбачених ч. 6 і 7 ст. 176 цього Кодексу ч. 1 ст. 183 КПК), а згідно ч. 4 цієї статті запобіжні заходи застосовуються: під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Метою застосування запобіжного заходу, крім іншого, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК (ч. 1-2 ст. 177 КПК).

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно ч. 1 ст. 194 КПК, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ухваливши рішення щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про продовження обвинуваченим саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а не застосування будь-якого іншого запобіжного заходу (чи зміни), не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, а ОСОБА_9 ще у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого.

ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за своїм процесуальним статусом є обвинуваченими у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого їм обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати на цій стадії кримінального процесу оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування стороною обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання до закінчення судового розгляду справи по суті.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Колегія суддів вважає, що обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 можуть переховуватися від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує останнім у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер і ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинувачених.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

Тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96 від 26.07.2001) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним на теперішній час.

При встановленні ризику впливу на потерпілих слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту відповідних осіб в судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих, які існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом безпосередньо в судовому засіданні. Крім того, обвинуваченим відомо місце проживання потерпілих, які впізнали ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , що відомо обвинуваченому ОСОБА_11 , що тільки підсилює ризик впливу на останніх.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, також продовжує існувати, оскільки обвинувачені раніше притягувалися до кримінальної відповідальності.

Враховуючи тяжкість правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , обвинувачення за якими знаходиться на стадії судового розгляду, особи обвинувачених, які мають нестабільне матеріальне становище, неодноразово скоювали корисливі злочини, пов`язані із викраденням чужого майна, не зник і ризик вчинення нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, наслідків вчинених дій, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинувачених під вартою.

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Твердження апеляційних скарг захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_14 про наявність у їх підзахисних міцних соціальних зв`язків, хоча і мають місце, але задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинуваченої особи під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну, скасування чи продовження запобіжних заходів, у їх сукупності.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, обсяг і характер пред`явленого обвинувачення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 14.10.2022 відносно ОСОБА_17 , ЗАПАДНІ ОСОБА_18 і ОСОБА_19 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4