1Справа № 335/7878/22 1-кп/335/396/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000216 від 07.06.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, освіти середньої, такого, що на утриманні малолітніх дітей не має, проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді гранатометника 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення, такого, що зареєстрований адресою: АДРЕСА_1 , такого, що фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимого 21.02.2022 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 407 КК України до п`яти місяців арешту з утриманням на гауптвахті (звільнився по відбуттю покарання 13.05.2022),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В період часу з 15.05.2022 по 16.11.2022 солдат ОСОБА_4 , проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді гранатометника 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення, діючи з прямим умислом та метою ухилення від військової служби, свідомо порушуючи вимоги ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 4, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, будучи 13.05.2022 звільненим з гауптвахти Ужгородського ЗВ ВСП після відбування покарання у виді п`яти місяців арешту за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2022 та переведеним до військової частини за місцем проходження служби, будучи обізнаним про свій обов`язок невідкладно прибути до військової частини НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3 , вказаного обов`язку не виконав, до військової частини для продовження військової служби 15.05.2022 та пізніше не прибув, про своє місцезнаходження командування військової частини не повідомив, а проживав у м. Запоріжжя разом із співмешканкою та своїми батьками до моменту його затримання 16.11.2022 в порядку ст. 208 КПК України.

Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_4 кваліфіковане за ч.4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу у разі переведення, з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково. Не заперечуючи факту свого неприбуття до військової частини НОМЕР_1 після звільнення з гауптвахти у травні 2022 року, ОСОБА_4 пояснив, що зробив це не з метою ухилення від військової служби, а через побоювання застосування до нього насильства з боку безпосередніх командирів, які і раніше ставились до нього погано, через що він і в перший раз залишив місце служби, за що був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2022. При цьому, слідуючи з м. Ужгород до м. Запоріжжя, він в телефонному режимі спілкувався з заступником командира частини ОСОБА_7 та повідомив, що наполягає на переведенні до іншої військової частини відповідно до раніше поданого рапорту. Не отримавши відповіді щодо переведення, він вирішив чекати на розгляд його рапорту вдома, збираючись повернутись на військову службу вже до нової військової частини. Також ОСОБА_4 заявив, що служити в принципі бажає, а про наявність у військовій частині НОМЕР_1 позастатутних відносин між солдатами і безпосередніми командирами нікуди не скаржився і не заявляв, оскільки вважав, що йому не повірять.

Незважаючи на вказані показання ОСОБА_4 , його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла повне підтвердження у сукупності досліджених судом доказів.

Так, судом встановлено, що відповідно до витягу з послужного списку солдата ОСОБА_4 він був призваний на строкову військову службу 27.11.2020 військовою частиною НОМЕР_1 Південного ОТО.

26.12.2020 солдат ОСОБА_4 прийняв військову присягу.

30.03.2021 ОСОБА_4 уклав контракт на проходження військової служби із військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України строком на три роки, де і проходив військову службу.

16.12.2021 солдат ОСОБА_4 наказом командира військової частини НОМЕР_1 був призначений на посаду гранатометника 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення, однак того ж дня був направлений на гауптвахту у зв`язку з обранням щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

21.02.2022 солдат ОСОБА_4 був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 407 КК України до п`яти місяців арешту з відбуванням на гауптвахті. Вказаним вироком ОСОБА_4 був визнаний винуватим, зокрема, у тому, що, проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді токаря відділення слюсарно-механічних робіт і поточного ремонту агрегатів ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти, у військовому званні «солдат», 05.07.2021 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування військової частини НОМЕР_1 , та до 23.07.2021 року незаконно перебував за межами військової частини НОМЕР_1 .

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_8 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено військовий стан на всій території України.

Указом Президента України ОСОБА_8 від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_8 від 18.04.2022 №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_8 від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. ст. 11, 13, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», солдат ОСОБА_4 , як військовослужбовець, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця бездоганно та неухильно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, застосовувати зброю лише в бойовій обстановці, а в мирний час - у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби ЗС України.

Покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2022 солдат ОСОБА_4 відбував на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наказом начальника вказаної установи ОСОБА_9 від 11.04.2022 № 99.

Наказом начальника Ужгородського ЗВ ВСП (по стройовій частині) № 126 від 13.05.2022 визначено вважати солдата ОСОБА_4 таким, що вибув до місця проходження військової служби.

Того ж дня ОСОБА_4 власноручно склав розписку про те, що отримав належні йому речі та документи, повідомлення командиру військової частини НОМЕР_1 , та зобов`язався прибути до вказаної частини у найкоротший термін.

Як встановлено судом з показань свідка, підполковника ОСОБА_7 , який станом на травень 2022 року перебував на посаді старшого помічника начальника штабу (зі служби військ), 10.05.2022 він провів розмову з начальником Ужгородського ЗВ ВСП, який нагадав, що 13.05.2022 ОСОБА_4 підлягає звільненню з гауптвахти, та просив вирішити питання щодо супроводу військовослужбовця до місця служби. Після цього, підполковник ОСОБА_7 13.05.2022 в телефонному режимі провів інструктаж ОСОБА_10 щодо строків та порядку повернення до місця проходження служби, а начальнику гауптвахти повідомив, що ОСОБА_4 буде слідувати до місця служби самостійно. ОСОБА_4 мав повернутись 15.05.2022, однак до місця служби не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав, про своє місцезнаходження і причини неприбуття не повідомив. Після цього було проведено службове розслідування та направлено повідомлення про злочин до органу Державного бюро розслідувань. Шукати ОСОБА_4 власними силами військова частина не мала можливості, оскільки більша частина її складу знаходилась в зоні активних бойових дій.

З показань свідка ОСОБА_11 судом встановлено, що станом на травень 2022 він займав посаду начальника гауптвахти Ужгородського ЗВ ВСП, де содат ОСОБА_4 відбував покарання. Протягом перебування на гауптвахті солдат ОСОБА_4 порядку та умов відбування покарання не порушував, висловлював бажання повернутись та проходити військову службу, намірів ухилятись від її проходження не висловлював, про небажання повертатись до військової частини НОМЕР_1 та про причини цього не повідомляв. Напередодні звільнення свідок ОСОБА_11 зв`язався в телефонному режимі з підполковником ОСОБА_7 та узгодив порядок повернення ОСОБА_4 до місця служби. У день звільнення ОСОБА_4 були видані його особисті речі та всі документи, необхідні для переїзду до м. Запоріжжя, він був супроводжений до залізничного вокзалу у м. Ужгород, де сів на найближчий евакуаційний потяг до м. Запоріжжя. Пізніше ОСОБА_4 зателефонував з м. Львів та повідомив, що у нього все нормально, і він їде до м. Запоріжжя.

17.05.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 було призначене службове розслідування за фактом неприбуття солдата ОСОБА_4 до військової частини після відбуття покарання.

Відповідно до Висновку службового розслідування за фактом неприбуття після відбування покарання у виді тримання на гауптвахті ОСОБА_4 , затвердженого 01.06.2022 командиром військової частини НОМЕР_1 С АДРЕСА_4 , було підтверджено факт неприбуття 17.05.2022 ОСОБА_4 до вказаної військової частини без поважних причин.

07.06.2022 за фактом неприбуття ОСОБА_4 до військової частини були внесені відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

З показань свідка ОСОБА_12 судом встановлено, що після встановлення факту неприбуття ОСОБА_4 до місця проходження служби та внесення відомостей до ЄРДР ОСОБА_4 був звільнений з посади та знятий з всіх видів забезпечення. Але інших обставин, пов`язаних з ухиленням ОСОБА_4 від військової служби, позастатутними відносинами за його участі, рапортів щодо його переведення, свідку нічого не відомо.

16.11.2022 ОСОБА_4 був затриманий у м. Запоріжжя в межах вказаного кримінального провадження в порядку ст. 208 КПК України, що підтверджується відповідним протоколом затримання.

Як слідує з показань всіх допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , жодних випадків позастатутних відносин за участю ОСОБА_4 чи його звернень з приводу цього зафіксовано не було.

Зокрема, з показань свідка ОСОБА_13 (сержанта з матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ) судом встановлено, що ОСОБА_4 незадовго до самовільного залишення місця служби влітку 2021 року був переведений з іншого підрозділу та декілька днів проходив службу у підрозділі, підпорядкованому цьому свідку. Сам ОСОБА_4 повідомляв, що йому не подобалось, як з ним спілкувались у попередньому підрозділі, однак конкретних фактів не повідомив. Після цього ОСОБА_4 втік. Також свідок повідомив, що переведення військовослужбовців між підрозділами в межах військової частини є звичайним явищем, і що може залежати як від бажання солдата, так і від думки командирів щодо ефективності використання солдата в тому чи іншому місці.

Сторона захисту про допит свідків зі своєї сторони клопотань не подала, письмових або речових доказів не підтвердження показань обвинуваченого, не надала.

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 01.12.2022 у аналогічній справі № 297/2178/21, об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами.

Оцінюючи доводи обвинуваченого ОСОБА_4 щодо мотивів та причин його неприбуття до військової частини НОМЕР_1 , суд бере до уваги, що, посилаючись на неналежне ставлення до нього з боку безпосередніх командирів, обвинувачений не навів жодного конкретного факту позастатутних відносин по відношенню до нього та доказів на підтвердження цього. Як встановлено судом з його показань та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 проходив строкову військову службу саме у військовій частині НОМЕР_1 , і, за його власними словами, йому було відомо, що окремі військовослужбовці офіцерського складу схильні до застосування позастатутних методів впливу на солдат. Однак водночас обвинувачений не надав вичерпних та переконливих пояснень, з яких причин він уклав контракт на проходження військової служби саме у цій військовій частині, чому він не повідомляв командування та військову прокуратуру про факти позастатутної поведінки офіцерів по відношенню до нього ані під час проходження служби, ані під час відбування покарання.

Крім того, стверджуючи про подання ним рапорту про переведення до іншої військової частини ще у квітні 2021 року, обвинувачений ОСОБА_4 не навів жодного доказу про існування такого факту, не надав пояснень, чому з квітня 2021 року він жодного разу не звертався письмово до командира частини з проханням повідомити про результати розгляду рапорту, не звільнився з військової служби, а замість цього вдався спочатку до самовільного залишення місця служби, а потім й до неприбуття до військової частини для продовження проходження військової служби.

Суд також звертає увагу, що, не прибувши 15.05.2022 до місця проходження служби, солдат ОСОБА_4 не повідомив командування частини про причини неприбуття (хибні чи справжні) та про своє місцезнаходження, жодним чином не проявив свого бажання повернутись до військової служби у будь-який доступний спосіб, та замість цього, за його власним зізнанням, спочатку проживав разом із співмешканкою та існував за рахунок її батьків, а потім проживав із своїми батьками вже за їх рахунок.

На пряме запитання суду щодо того, який саме був план у ОСОБА_4 на майбутнє, і як довго він мав намір чекати переведення до іншої частини, навіть якщо припустити факт подання ним відповідного рапорту, і що він збирався робити, якби не відбулось його затримання, - обвинувачений не надав чіткої та зрозумілої відповіді.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Однак, посилаючись на мотиви, які, на думку обвинуваченого, виправдовують його неприбуття до місця служби, ОСОБА_4 навіть в ході судового провадження не проявив ініціативи у збиранні та наданні суду доказів, які б підтверджували його слова, не звертався сам чи через захисника з клопотанням про витребування документів, виклик свідків захисту тощо.

Суд виходить з того, що в будь-якому випадку, жодний нормативно-правовий акт, що регламентує порядок та умови проходження військової служби, не передбачає права військовослужбовця на власний розсуд визначати своє місцезнаходження і не виконувати свої обов`язки навіть за умов підтверджених фактів позастатутних відносин за місцем служби.

За таких умов суду не залишається іншого, як дійти висновку, що солдат ОСОБА_4 керувався виключно метою ухилення від військової служби, а доводи ОСОБА_4 щодо причин неприбуття до місця проходження служби слід розцінювати як спосіб захисту з метою уникнути відповідальності або пом`якшити її.

Таким чином, суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення та кваліфікує вчинене ним діяння за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу у разі переведення, з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, керуючись приписами ст. ст. 65-66 КК України, враховує те, що його діяння належить до особливо тяжких злочинів, обвинувачений раніше судимий за однорідне за характером діяння, вину свою повністю не визнав, належних висновків після відбування покарання за попереднім вироком не зробив, щирого каяття не проявив, за місцем служби характеризується в цілому посередньо, як недостатньо дисциплінований та безвідповідальний військовослужбовець, який потребує постійного контролю з боку командирів, за станом здоров`я на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, на утриманні малолітніх дітей або осіб похилого віку не має. При цьому суд відхиляє доводи сторони захисту щодо наявності в обвинуваченого малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки доказів батьківства обвинуваченого суду надано не було.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд, користуючись наданим йому правом відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, визнає відносно молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього необхідного життєвого досвіду, морально-психологічну непідготовленість до військової служби, особливо в умовах воєнного стану.

За таких умов суд не вбачає як підстав для призначення обвинуваченому суворого покарання, так і для застосування до нього правил ст. 75 КК України, і вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання на рівні мінімальної межі санкції ч. 4 ст. 408 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою слід залишити до набрання цим вироком законної сили. Щодо обрання, зміни, скасування чи продовження інших заходів забезпечення кримінального провадження клопотань від учасників не надходило.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 369, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з дня затримання ОСОБА_4 , а саме з 16.11.2022.

Обраний раніше щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити до набрання цим вироком законної сили.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя ОСОБА_1