Ухвала

іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 1-13/2010

провадження № 51-3773км20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

а також у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2010 року та ухвалу Верховного Суду України від 14 липня 2011 року щодо нього,

встановив:

За вироком Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187, пунктами 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Верховний Суд України ухвалою від 14 липня 2011 року за наслідками розгляду касаційного подання прокурора, касаційних скарг засуджених та захисників змінив зазначений вирок, виключивши з нього рішення суду про визнання як доказу показань ОСОБА_7 , які він давав під час проведення з ним судово-психіатричної експертизи, а також пом`якшив призначене ОСОБА_8 покарання за пунктами 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та, відповідно, за сукупністю злочинів, до 15 років позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_7 10 червня 2021 року подав касаційну скаргу на зазначені судові рішення разом із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження.

Броварський міськрайонний суд Київської області, у межах територіальної юрисдикції якого ОСОБА_7 вчинив злочини, за які його засуджено, постановою від 16 грудня 2021 року задовольнив клопотання ОСОБА_7 та поновив йому строк на касаційне оскарження вироку апеляційного суду від 15 липня 2010 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати зазначені вище вирок апеляційного суду та ухвалу суду касаційної інстанції, яку постановлено за наслідками перегляду цього вироку, з підстав невідповідності призначеного йому покарання тяжкості злочинів і його особі, та застосувати щодо нього строковий вид покарання.

Заслухавши доповідь судді, позиції засудженого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які вважали, за можливе повторно переглянути у касаційному порядку вказані судові рішення, думку прокурора ОСОБА_4 , яка зазначила, що касаційний розгляд вже відбувся, а засуджений скористався своїм правом на касаційний перегляд даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження щодо ОСОБА_7 слід закрити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КПК України 1960 року в редакції, що діяла до змін, внесених Законом N 2453-VI ( 2453-17 ) від 07 липня 2010 року, у касаційному порядку можуть бути перевірені: 1) вироки, ухвали і постанови апеляційного суду, постановлені ним як судом першої інстанції; 2) вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку.

Правом на касаційне оскарження або внесення касаційного подання на зазначені судові рішення наділені особи, коло яких визначено у ст. 348 цього Кодексу (ст. 384 КПК України 1960 року). Так, засуджений, його законний представник і захисник мають право на касаційне оскарження зазначених судових рішень у частині, що стосується інтересів засудженого (п. 1 ч. 1 ст. 348 КПК України 1960 року).

Цим правом засуджений ОСОБА_7 скористався. З матеріалів кримінальної справи слідує, що вирок Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2010 року був перевірений Верховним Судом України, зокрема, за касаційною скаргою ОСОБА_7 .

У касаційній скарзі, яку ОСОБА_7 подав 10 червня 2021 року, останній просить переглянути вирок Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2010 року, а також ухвалу Верховного Суду України від 14 липня 2011 року за наслідками перевірки цього вироку.

Однак наведені вище норми не передбачають повторного перегляду судових рішень, які вже перевірялися в порядку, визначеному Главою 31 КПК України 1960 року, та рішень Верховного Суду України за результатами такої перевірки.

В протилежному випадку такий перегляд суперечив би принципу правової визначеності, який є одним із основних аспектів верховенства права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішеннях від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України», правова визначеність передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами.

Проте місцевий суд, за відсутності причин, які би виправдовували втручання у принцип «res judicata», відновив засудженому ОСОБА_7 строк на оскарження вироку апеляційного суду та фактично допустив його касаційну скаргу до подальшого провадження, яке тягне повторну перевірку вироку апеляційного суду в порядку касаційної процедури та перегляд ухвали Верховного Суду України, що не передбачено кримінально-процесуальним законом.

За таких обставин касаційне провадження за касаційною скаргою засудженого слід закрити, оскількиоскаржувані ОСОБА_7 судові рішення не підлягають повторному перегляду в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 383, 394, 400-2 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2010 року та ухвалу Верховного Суду України від 14 липня 2011 року щодо нього.

Ухвала Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3