ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/949/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/88/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

представника потерпілої - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді 100 (сто) годин громадських робіт.

Цивільний позов потерпілої задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_8 8000 (вісім тисяч) грн. моральної шкоди.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 31.08.2022 біля 20 год. 00 хв. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які перебували на подвір`ї господарства ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя з лівої сторони ОСОБА_8 та один удар кулаком лівої руки в область обличчя з правої сторони та відібравши в потерпілої металевий розкладний стілець, наніс ним один удар в область верхньої частини голови ОСОБА_8 , спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді синця на нижній повіці правого ока, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, винести щодо нього виправдальний вирок та відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої повністю.

Вказані вимоги мотивує тим, що досудове розслідування у справі проведено не належним чином, а під час судового розгляду допущено численні порушення.

Зазначає, що огляд місця події слідчими не проводився, а протоколи проведення слідчих експериментів є неналежними доказами через суперечності щодо механізму та характеру спричинення тілесних ушкоджень, які були продемонстровані потерпілою ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_10 .. Місце проведення слідчого експерименту, яке відбувалося у холі відділення поліції не відповідає місцю вчинення інкримінованого правопорушення, що є порушенням вимог КПК і, як наслідок, є недопустимим доказом.

Вказує, що покази свідка ОСОБА_10 є неправдивими, оскільки він не міг бачити обставин конфлікту, тому що знаходився на дорозі, а не на території свого господарства.

Зазначає, що висновки судово-медичних експертиз №63 та №69 спростовують утворення тілесних укоджень в лівій частині голови потерпілої, а також спростовують дані протоколів проведення слідчих експериментів від 01.09.2022 року та 08.09.2022 року.

Звертає увагу, що під час його допиту в якості підозрюваного він не відмовлявся від участі захисника, як про це зазначено у протоколі, що судом було упущено.

Стверджує, що під час досудового розслідування була відсутня завершальна стадія, оскільки в матеріалах справи відсутній протокол про ознайомлення із матеріалами справи.

Вказує про грубе порушення його права на захист, оскільки його захисник не належно виконував свої функції, а судом не враховано його клопотання, що було подано під час підготовчого засідання.

Вважає, що судом при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не враховано, що потерпіла не надала жодних доказів на підтвердження понесення нею моральних страждань чи матеріальних витрат на лікування та обгрунтування негативних наслідків для її здоров`я.

У запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпіла ОСОБА_8 просить відмовити у її задоволенні, оскільки вважає вирок суду законним та обґрунтованим, винесеним на підставі з`ясування усіх обставин справи.

Свої доводи мотивує тим, що вина обвинуваченого повністю доведена наявними у справі доказами, а внаслідок його протиправних дій у неї довгий період був синяк на обличчі та головні болі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, що просить задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній, потерпілу та її представника, прокурора, які вважають вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи, тощо.

Судом першої інстанції вказані вимоги були повністю дотримані, а висновки про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України ґрунтуються на безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав вірну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивовано.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 вказала, що з ОСОБА_7 перебуває в неприязних відносинах, так як він звинувачував її чоловіка в крадіжці дошки і побив чоловіка. 31.08.2022 біля 20 год. 00 хв. вона гнала додому худобу з пасовища і на подвір`я незагородженого господарства, яке належить ОСОБА_7 , забігло її теля і вона пішла його виганяти. ОСОБА_7 в цей час перебував на городі і, побачивши теля в господарстві прибіг, почав сваритися, виражатися нецензурними словами, погрожував її вбити. Надалі наніс їй один удар кулаком правої руки в область обличчя з лівої сторони та один удар кулаком лівої руки в область обличчя з правої сторони та, відібравши в неї металевий розкладний стілець, наніс їй ним один удар в область верхньої частини голови. Вона відчула сильний біль, а від страху і стресу сталося сечовипускання. З городу прибігли мати ОСОБА_7 та його брат і зупинили його дії.

Такі покази потерпілої колегія суддів вважає правдивими, які узгоджуються з показами допитаних в суді та попереджених про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 .

Також покази потерпілої та свідків об`єктивно підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 01 вересня 2022 року з ілюстративною таблицею, який було проведено із потерпілою ОСОБА_8 , яка за допомогою статиста відтворила події за яких обвинувачений наніс їй тілесні ушкодження, а також даними протоколу проведення слідчого експерименту від 08.09.2022 року за участю свідка ОСОБА_10 ..

Крім того, судом було досліджено та дано оцінку висновку експерта №63 від 01.09.2022 та №69 від 21.09.2022, згідно яких у ОСОБА_8 виявлено синець на нижній повіці правого ока, який за ступенем тяжкості, належить до категорії легких тілесних ушкоджень. За морфологічними властивостями, дане ушкодження характерне для виникнення внаслідок дії тупого предмету і могло утворитись внаслідок удару рукою. Тілесне ушкодження у ОСОБА_8 утворилися незадовго до судово-медичної експертизи, можливо 31 серпня 2022 року.

Також було дано й оцінку показам свідка ОСОБА_13 , який вказав, що 31.08.2022 року він був вдома і почув шум, прибіг та побачив брата ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і встав між ними. Зазначив, що не бачив чи наносили один одному удари його брат та потерпіла.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та вірно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України.

При цьому, будь-які докази, які б судом не були досліджені та яким не дана оцінка при постановленні вироку, у матеріалах провадження відсутні. Тому, твердження апелянта про неповне дослідження доказів та з`ясування обставин справи не ґрунтується на матеріалах провадження.

Крім того, місцевий суд вірно оцінив критично покази свідка ОСОБА_14 , яка вказувала, що її син обвинувачений ОСОБА_7 не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а навпаки остання била обвинуваченого палицею по спині та стільчиком по голові та нецензурно виражалася. Як зазначив суд у вироку, такі покази даного свідка, яка є матір`ю обвинуваченого, спрямовані на уникнення останнім відповідальності, і такі покази спростовуються сукупність інших досліджених судом доказів. Крім того, матеріали провадження не містять об`єктивних даних, які б свідчили про те, що потерпіла заподіювала тілесні ушкодження обвинуваченому.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує на неповноту досудового розслідування, яка полягає у не проведенні огляду місця події.

Частинами 1 та 2 ст.223 КПК України передбачено, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Так, відповідно до ч.1 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Фактичною підставою для проведення огляду є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення його мети. При наявності достатніх даних, що вказують на необхідність проведення огляду, слідчий чи прокурор приймає рішення про його проведення.

Отже, виходячи із зазначених вимог, провдення такої процесуальної дії, як огляд місця події належить до дискреційних повноважень органу досудового розслідування під час збирання доказів у кримінальному провадженні чи перевірки вже отриманих відомстей.

Таким чином, колегією суддів не встановлено порушення права обвинуваченого ОСОБА_15 на захсит у зв`язку із непроведенням органом досудового розслідування огляду місця події.

Також, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про недопустимість доказу даних протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 , оскільки у його показах під час проведення вказаної слідчої дії наявні суперечності з приводу локалізації нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, які не відповідають показам потерпілої ОСОБА_8 , що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Такі доводи апелянта колегія суддів вважає неспроможними, і такі були предметом перевірки суду першої інстанції за результатами якої вказані розбіжності було усунуто.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що 31.08.2022 року він бачив, як потерпіла гнала худобу з пасовища. Почув крик і підійшов до огорожі та побачив, що ОСОБА_7 розмахував руками перед обличчям ОСОБА_8 , а потім наніс їй один удар металевим стільцем по голові. Наступного дня бачив, що очі у потерпілої були опухлі, були синяки на очах, вона розповіла, що ОСОБА_7 вдарив її кулаками по обличчі та стільцем по голові, від чого вона обмочилася.

При цьому, в судовому засіданні даний свідок уточнив, що бачив лише розмахування руками ОСОБА_7 біля обличчя потерпілої, а самих ударів не бачив. Зазначив, що під час проведення за його участі слідчого експерименту також показував, як ОСОБА_7 розмахував руками біля обличчя ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч.1 ст.240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення фіксування технічними засобами слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення доказу.

В даному випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК.

Крім того, той факт, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 уточнив свої показання, зазначивши, що саму локалізацію нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілій він не бачив, а бачив, як той розмахував руками коло обличчя останньої, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів, які суд досліджує безпосередньо, відповідно до вимог ст.23 КПК України.

Також, як зазначено вище, метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

При цьому, ст.240 КПК України не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. Проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливим для мети експерименту.

З огляду на наведене, місцевий суд не мав підстав вважати, що умови слідчого експерименту, проведеного в холі приміщення відділення поліції, не відповідають умовам, що склалися на момент вчинення злочину, а отже доводи апеляційної скарги з даного приводу є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що висновки судово-медичних експертиз спростовують утворення тілесних ушкоджень в лівій частині голови потерпілої, що в свою чергу спростовують дані протоколів слідчих експериментів від 01.09.2022 року та 08.09.2022 року з приводу нанесення ним правою рукою удару в ліву частину обличчя потерпілої.

Такі доводи апелянта колегія суддів вважає неспроможними, оскільки з фабули пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, яке місцевий суд визнав доведеним, останньому інкримінувалося заподіяння легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 у вигляді синця на нижній повіці правого ока, що й було встановлено під час проведення судово-медичної експертизи. При цьому, відсутність утворення інших тілесних ушкоджень на обличчі та голові потерпілої, не спростовують доведеності нанесення ОСОБА_7 ще й одного удару в ліву частину обличчя кулаком правої руки та металевим стільцем в область верхньої частини голови.

Окрім іншого, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує про грубе порушення його права на захист через неналежне виконання його захисником - адвокатом ОСОБА_16 своїх функціональних обов`язків.

Такі доводи апелянта колегія суддів також вважає неспроможними, виходячи з наступного

Так, захист ОСОБА_7 здійснював адвокат ОСОБА_17 , залучений до участі у даному кримінальному провадженні на підстав постанови про залучення захисника від 28 вересня 2022 року, винесеної начальником СД ВП №1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області на підставі заявленого ОСОБА_7 клопотання, відповідно до якого останній бажав, щоб захист його прав та інтересів здійснював саме адвокат ОСОБА_16 (а.п.41).

Цього ж дня, 28.09.2022 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру за вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та допит ОСОБА_7 в статусі підозрюваного було проведено з участю його захисника адвоката ОСОБА_16 , про що свідчить протокол допиту підозрюваного від 28.09.2022 року та який підписаний, як захисником, так і підозрюваним ОСОБА_7 без жодних до нього зауважень чи застережень (а.п.42).

З матеріалів провадження вбачається, що адвокат ОСОБА_16 приймав участь у всіх судових засіданнях, ставив запитання до учасників провадження, свідків, висловлював зауваження з приводу досліджуваних доказів, висловлював позицію захисту та виступав в судових дебатах.

Як зазначив обвинувачений ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції, на якість надання юридичних послуг адвокатом ОСОБА_16 у Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги він не скаржився, будь-яких заяв з цього приводу матеріали провадження не містять.

Також ОСОБА_7 зазначив, що від послуг захисника ОСОБА_16 він не відмовлявся та на даний час не відмовляється.

Об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_16 професійних обов`язків адвоката, що могли призвести до обмеження прав ОСОБА_7 , передбачених ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20 КПК України, або про звернення ОСОБА_7 із заявами про невиконання або неналежне виконання адвокатом ОСОБА_16 своїх професійних обов`язків до органів адвокатського самоврядування матеріали провадження не містять, не встановлено цього і колегією суддів.

При цьому, ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Також у апеляційній скарзі ОСОБА_7 , як на порушення його права, вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що у протоколі його допиту як підозрюваного, зазначено, що він заявив, що не бажає мати захисника, хоч він такого не заявляв.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку не було допущено порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки у протоколі хоч й зазначено про те, що підозрюваний заявив, що не бажає мати захисника, однак фактично під час його допиту в якості підозрюваного йому було забезпеченого участь адвоката, який й був при цьому присутній.

Крім того, апелянт вказує про порушення органом досудового розслідування стадії завершення дізнання, що доводиться відсутністю у матеріалах провадження протоколу про ознайомлення його із матеріалами справи.

Так, відповідно до ч.5 ст.301 КПК України, яка віднесена до Глави 25 - Особливості досудового розслідування кримінальних проступків, у разі прийняття прокурором рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор зобов`язаний у межах строків, визначених частиною другою цієї статті, забезпечити надання особі, яка вчинила кримінальний проступок, або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання шляхом їх вручення, а у разі неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, зокрема шляхом надсилання копій матеріалів дізнання за останнім відомим місцем проживання чи перебування таких осіб. У разі відмови вказаних осіб їх отримати чи зволікання з отриманням вказані особи вважаються такими, що отримали доступ до матеріалів дізнання.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції клопотання, яке було зареєстровано за №3395/22 від 26.10.2022 року (а.п. 28-32) до якого ним було долучено копії: -протоколу проведення слідчого експерименту від 01.09.2022 року за участю потерпілої ОСОБА_8 ; - витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000081 від 01.09.2022 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 08.09.2022 року за участю свідка ОСОБА_10 ; - висновків експерта №63 від 01.09.2022 року та №69 від 21.09.2022 року, постанову про залучення захисника від 28.09.2022 року; - протоколу допиту підозрюваного від 28.09.2022 року; - реєстру матеріалів кримінального провадження та обвинувальний акт.

Вказане клопотання та долучені до нього процесуальні документи, які знаходилися у розпорядженні ОСОБА_7 та які він надіслав до суду поштовим відправлення, містяться у матеріалах провадження на а.п. 28- 47.

Пізніше, аналогічні докази були надані суду стороною обвинувачення на підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого йому проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Отже, колегією суддів не встановлено невиконання прокурором вимог ст.301 КПК України щодо вручення ОСОБА_7 копій матеріалів дізнання, а отже не встановлено порушення його права на доступ до матеріалів дізнання.

Що стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 , то суд першої інстанції призначив її правильно, відповідно до вимог ст.50- 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення та конкретних обставини справи, особу винного, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив покарання у межах санкції статті інкримінованого правопорушення у виді громадських робіт на певний строк, оскільки саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.

Також, що стосується визначеного судом розміру відшкодування з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди в користь ОСОБА_8 на суму 8000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову суд також дійшов вірного висновку виходячи з наступного.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цих вимог закону в ході розгляду зазначеного провадження місцевий суд дотримався.

Так, відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиN 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, приймаючи до уваги ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких потерпіла зазнала внаслідок вчинення щодо неї злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, беручи до уваги зусилля до відновлення попереднього стану, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілій, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі 8000 грн. на користь потерпілої.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав до скасування вироку в частині відшкодування моральної шкоди, як про це ставиться питання в апеляції обвинуваченого.

Будь-яких порушень вимог КПК, які б стали підставою для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді