КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0010075 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та, із застосуванням ст. 69 КК України, йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 12 870 грн. матеріальної шкоди та 500 000 грн. - моральної шкоди.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/401/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_8 , 18.10.2016 року приблизно о 18 год. 45 хв., знаходячись на зупинці громадського транспорту «Гідрометрологічна», що розташована по пр. Науки, 36-А у м. Києві, почав заходити до салону тролейбуса бортовий № 1901 маршруту № 1. В цей час у нього виник словесний конфлікт з невстановленою досудовим розслідуванням жінкою, у зв`язку з тим, що він заважав їй вийти з салону вищевказаного тролейбусу. Після чого в конфлікт між ОСОБА_8 та невстановленою досудовим розслідуванням жінкою, втрутився ОСОБА_10 , який в цей час знаходився на зупинці громадського транспорту «Гідрометрологічна».

Під час даного словесного конфлікту, ОСОБА_10 забіг до салону тролейбусу та наніс кулаком руки два удари в область обличчя ОСОБА_8 . Після чого ОСОБА_10 вийшов з салону тролейбусу. В цей час ОСОБА_8 дістав із барсетки, яка була при ньому, розкладний ніж та, розклавши його і тримаючи в правій руці перед собою лезом вперед, почав висловлюватися в адресу ОСОБА_10 , що якщо він знову буде спричиняти йому тілесні ушкодження, то йому прийдеться застосувати ніж.

Після цього ОСОБА_10 знову забіг до салону вищевказаного тролейбусу та, підійшовши впритул до ОСОБА_8 , кулаком руки наніс йому два удари в область голови. В свою чергу ОСОБА_8 , у відповідь, умисно наніс ОСОБА_10 удар ножем, який в цей час тримав у правій руці, в область правої половини грудної клітини, як наслідок умисно заподіявши тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпечне для життя, у вигляді проникаючої у плевральну порожнину колото-різаної рани на передній поверхні правої половини грудної клітки з ушкодженням внутрішньої грудної артерії, верхньої порожнистої вени, які привели до смерті.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним через однобічне та необ`єктивне (з обвинувальним ухилом) проведення досудового та судового слідства у даній справі, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить його змінити, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення дій ОСОБА_8 на ст. 128 КК України або ст. 124 КК України в залежності від отриманих доказів у судовому слідстві, проведеному Київським апеляційним судом. А також на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 до підтриманої нею під час дебатів 14.04.2021 року вимоги у сумі 12 870 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом не надано оцінку того, що під час підготовчого судового засідання судом винесено ухвалу від 07.02.2017 року про повернення обвинувального акту у цій справі прокурору Київської місцевої прокуратури №1 для усунення виявлених недоліків, в ряду яких суд вбачає суттєві розбіжності в механізмі утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 у вигляді проникаючого поранення грудної клітки.

Проте 08.06.2017 року прокурор повертає обвинувальний акт на розгляд суду із змінами формулювання фактичних обставин в такій редакції: «Під час нанесення вищевказаних ударів в область голови ОСОБА_8 , останній наніс удар ножем, який в цей час тримав у правій руці, ОСОБА_10 в область правої половини грудної клітки», тобто державне обвинувачення скопіювало резолютивну частину обвинувального акта і вставило цей текст в описову частину без отримання будь-яких додаткових доказів по об`єктивній стороні правопорушення. Тобто зміна процесуальним керівником досудового слідства формулювань в обвинувальному акті щодо умислу та фактичних дій обвинуваченого і їх правової кваліфікації відбулась без отримання будь-яких доказів і є необґрунтованою.

Також суд помилково вважає достатнім і належним доказом умисного з боку ОСОБА_8 нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ґрунтуючись виключно на висновку СМЕ №51/2414/2, в якому експерт зазначив: «Покази підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 на відеозаписах слідчого експерименту відповідають виявленим судово-медичним даним в частині взаємного розташування ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .... При цьому напрямок дії травмуючого предмета та глибина його занурення в тіло (відповідно напрямку ранового каналу) унеможливлюють утворення ушкодження у ОСОБА_10 , відповідно до показів ОСОБА_8 , а саме при зближенні з ОСОБА_8 внаслідок руху тіла вперед на направлений в область грудної клітини клинок ножа, який знаходився в нефіксованій руці ОСОБА_8 »

Проте суд не вважав за необхідне допитати експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , зокрема, з таких питань:

- Чому в резолютивній частині висновку СМЕ №51/2414/2 експерт спростовує тільки покази ОСОБА_8 ,але нічого не вказує щодо неадекватного сприйняття або невірного викладення обставин тих самих подій свідком ОСОБА_11 , який в досудовому і в судовому слідстві підтвердив показання ОСОБА_8 щодо механізму утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_10 .?

- Чому експерт вважає недостатньою кінетичну енергію руху всього тіла ОСОБА_10 для утворення тілесного ушкодження, якого той зазнав, а кінетичну енергію руки ОСОБА_8 саме такою, що могла заподіяти вказане ушкодження? І чи не протирічить така думка експерта твердженням законів Ньютона щодо енергії руху тіл?

- Як експерт оцінює і може прокоментувати вивчений ним висновок СМЕ №2414/2 від 25.11.2016, в якому у розділі «Зовнішнє дослідження» вказано, що«Гнильні зміни виражені у вигляді нерівномірного зеленого забарвлення шкіри правої нижньої ділянки живота». В розділі «Внутрішнє дослідження» зазначено, що «Легені після розтину грудної клітки виповнюють плевральні порожнини на 2/3 об`єму. У плевральних порожнинах виявлено 400 мл жовтуватої прозорої рідини...», а в порожнинах очеревини «... виявлено 500 мл жовтуватої прозорої рідини...». Чи може бути причиною смерті ОСОБА_10 на 10 день не значна крововтрата, а звичайний сепсис, викликаний неналежним лікуванням або лікарською недбалістю?

При цьому 13.02.2020 року у судовому слідстві свідок ОСОБА_11 показав, що ОСОБА_8 не наближався до ОСОБА_10 та, що останній з метою повторного нанесення ударів ОСОБА_8 сам забіг до салону тролейбусу і всією масою свого тіла наштовхнувся на ніж, який нерухомою правою рукою тримав ОСОБА_8 .

З огляду на вищенаведене, на підставі ст. 338 КПК України, державний обвинувач заявив про необхідність оголошення перерви у судовому слуханні для зміни обсягу обвинувачення щодо ОСОБА_8 зі зміною кваліфікації його дій з умисного на неумисне нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 . Проте прокурором обвинувачення так і не було змінено, і в стадії дебатів підтримано ним в обсязі кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

Також зазначає, що попри клопотання потерпілої ОСОБА_6 , якою під час дебатів у судовому слідстві заявлено про підтримання нею цивільного позову в частині виключно матеріальної шкоди, а саме вартості поховання її сина ОСОБА_10 в сумі 12 870 гривень, суд задовольнив відшкодування і моральної шкоди в сумі 500 000 грн., яких потерпіла не вимагала і в дебатах вимогу не підтримала.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК України, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Такі вимоги аргументує тим, що, обґрунтовуючи вирок щодо виду і міри покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 69 КК України та призначаючи йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, суд послався виключно на те, що обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має позитивні характеристики за місцем роботи та має незадовільний стан здоров`я. В той же час, щире каяття є однією підставою, що пом`якшує покарання, яка передбачена ст. 66 КК України, а такі додаткові обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 як позитивні характеристики, незадовільний стан здоров`я, лише характеризують особу обвинуваченого і не є обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому суд першої інстанції зазначив фактично одну обставину, що пом`якшує покарання, інших обставин судом не наведено.

В свою чергу, відповідно до змісту ст. 69 КК, при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, суд повинен не лише установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, а й мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості злочину, чого фактично судом в своєму рішенні не зроблено.

Також судом поза увагою залишилось те, що ОСОБА_8 вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність, як вчинених діянь, так і самого засудженого, та можливість його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, звертає увагу й на те, що поняття - щире каяття, в першу чергу передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, однак, у матеріалах кримінальної справи стосовно засудженого відсутні дані на підтвердження того, що засуджений намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання, чи полегшив душевний біль.

Таким чином, при постановленні оскаржуваного вироку суд порушив кримінальний закон, оскільки неправильно застосував ст. 69 КК України, що вплинуло на призначення ОСОБА_8 покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим та не співрозмірним у порівнянні з вчиненим кримінальним правопорушенням внаслідок м`якості.

Прокурор у провадженні у запереченнях на апеляційну скаргу захисника Норпароняна С.Г., вказуючи на те, що стороною захисту у рамках судового розгляду в повній мірі реалізовано свої права та сформована своя позиція з приводу висунутого обвинувачення, а судом надана оцінка показанням свідків, обвинуваченого та письмовим матеріалам провадження, оцінено також питання про перекваліфікацію дій обвинуваченого, просить залишити її без задоволення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої стороною захисту апеляційної скарги та їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, а також протилежну тому позицію прокурора, який, підтримуючи апеляційну скаргу прокурора у провадженні, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, та пояснення потерпілої, яка заперечувала проти задоволення обох апеляційних скарг, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, в межах заявлених захисником клопотань та визначених судом, що виникли під час допиту експерта, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у заподіянні ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило його смерть, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи сторони захисту щодо наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_8 необережного тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок того, що наміру спричиняти ушкодження ОСОБА_10 він не мав, азахищався, демонструючи ножа, та ОСОБА_10 на нього сам наштрикнувся.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку, а саме - показаннями свідків, а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Зокрема, висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , від якого настала його смерть, підтверджуються:

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який в суді пояснив, що ввечері на зупинці громадського транспорту на проспекті Науки в м. Києві він очікував тролейбус. Поряд молодий чоловік пив слабоалкогольний напій. Коли зупинився тролейбус, з нього виходили жінка з дитиною, а невідомий чоловік, яким на даний час є обвинувачений, спішив зайти в тролейбус, перешкоджаючи їм вільно вийти. Чоловікові зробили зауваження і він грубо відповів у відповідь. Молодий хлопець, що був на зупинці, підбіг до чоловіка і штовхнув його. Чоловік витягнув ножа і сказав хлопцеві, що, якщо ще раз зачепиш, будуть проблеми. Однак молодий хлопець знову підійшов до обвинуваченого, вдарив його в лице і вийшов. Через певний час молодий хлопець сів на лавку. Він підійшов до нього, спитав чи усе гаразд, потім сказав підняти футболку, там побачив дірку в районі грудей і кров, викликав швидку. Ніж бачив в обвинуваченого, коли той був в тролейбусі. Він його дістав після того, як хлопець його штовхнув в тролейбусі. Стверджує, що удару ножем не бачив, хлопець набіг на ножа, що було біля задніх дверей в тролейбусі.

- даними протоколу пред`явлення осіб для впізнання, згідно якого - свідок ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_8 , як особу, у якої 11.10.2016 року виник конфлікт зі ОСОБА_10 , та у якого в руках був ніж, яким були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 97-102).

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснив, що, коли він рухався на власному авто, його зупинив невідомий чоловік та повідомив, що людину, яку вдарили ножем, треба відвезти в лікарню, на що він погодився. Хлопець, який його зупинив, повідомив, що молодого чоловіка в тролейбусі вдарили ножем.

- даними протоколу огляду місця події від 21.10.2016 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_8 добровільно видав ножа (т. 1 а.с. 107-110).

- даними висновку експерта № 4076ц від 08.12.2016 року, згідно якого - при судово-цитологічному дослідженні клинка, пазу та рукоятки складного ножа знайдені кров та одиночні епітеліальні клітини, видова належність яких не визначена через негативний результат з усіма видовими сироватками. Статева належність крові не встановлена через непридатність та відсутність ядер лейкоцитів. Статева та регіональна належність клітин не визначена через непридатність ядер клітин для аналізу та невиразність їх цито-морфологічних особливостей (т. 1 а.с. 85-88).

- даними висновку експерта № 2414/2 від 25.11.2016 року, згідно якого: при дослідженні трупа гр. ОСОБА_10 знайдені: а) проникаюча у плевральну порожнину колото-різана рана на передній поверхні правої половини грудної клітини, з проходженням ранового каналу у грудну порожнину скрізь другий міжреберний простір та наскрізними ушкодженнями нижньої частки правої легені і верхньої порожнистої вени; б) операційні рани в області правої половини грудної клітини в стадії загоювання внаслідок проведених операцій.

Поранення грудної клітини утворилося при однократній дії плаского колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, який мав ширину біля 2,5 см та довжину біля 9 см, у напрямку спереду назад, знизу догори та справа наліво по відношенню до вертикальної вісі трупа та його передньої поверхні.

Згідно даним наданої для дослідження медичної документації, смерть ОСОБА_10 настала о 23.00 год. 28.10.2016 року.

До смерті ОСОБА_10 призвело проникаюче поранення правої половини грудної клітини, яке супроводжувалося ушкодженням легені та верхньої порожнистої вени, великою крововтратою, розвитком шоку, септокопіємії та поліорганною недостатністю.

Завдане поранення грудної клітини відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя та знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 48-51).

При цьому показання свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_10 набіг на ножа, про що також стверджує і обвинувачений, та обставини, за яких відбулось спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , на які вони вказали і під час проведених з кожним з них слідчих експериментів з відеозаписами цих проведених слідчих дій (т. 1 а.с. 103-110), також були досліджені експертом при проведенні судово-медичної експертизи, та, згідно висновку експерта № 51/2414/2 від 10.01.2017 року, на підставі даних судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , з урахуванням даних проведення слідчих експериментів з відеозаписом, експерт дійшов до наступних підсумків: покази підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 на відеозаписах слідчого експерименту відповідають виявленим судово-медичним даним в частині взаємного розташування ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , місця прикладення травмуючого предмету на тілі ОСОБА_10 (передня поверхня грудної клітини), а також кількості спричинених поранень (одне поранення). При цьому, напрямок дії травмуючого предмета та глибина його занурення в тіло (відповідно напрямку ранового каналу) унеможливлюють утворення ушкодження у ОСОБА_10 відповідно до показів ОСОБА_8 , а саме при зближенні з ОСОБА_8 внаслідок руху тіла вперед на направлений в область грудної клітини клинок ножа, який знаходився в нефіксованій руці ОСОБА_8 . Дані дослідження трупа вказують на заподіяння поранення потерпілому при нанесенні удару ножем із значною силою в напрямку спереду назад, знизу догори та справа наліво в область передньої поверхні правої половини грудної клітини (т. 1 а.с. 57-58).

Тобто даними вищевказаних судово-медичних експертиз, при проведенні яких експерт досліджував також показання підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , котрі вони надавали також і при проведенні слідчих експериментів з відеозаписами проведення зазначених слідчих дій, повністю спростовуються їх показання щодо механізму спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_10 , адже експертом однозначно вказано, що ОСОБА_14 отримав тілесне ушкодження внаслідок удару ножем із значною силою, а ні в якому разі не в спосіб, який відмічають обвинувачений та свідок, тобто внаслідок руху тіла вперед.

Дані висновки судово-медичних експертиз підтримав і допитаний в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_12 та при цьому зазначив, що ті обставини, на які вказував ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_11 при проведенні з ними слідчих експериментів, не відповідають об`єктивним даним проведеної експертизи, адже для спричинення тілесного ушкодження, яке було у потерпілого, мало бути сильне зусилля і один масивний удар рукою, а можливість виникнення тілесного ушкодження при таких обставинах, на які вказував ОСОБА_8 та свідок, тобто за вказаного ними механізму - внаслідок натикання на ніж, його отримання неможливе.

Також експерт вказав, що потерпілому було спричинено проникаюче поранення, а кожне таке поранення несе за собою інфікування рани і порожнин організму, і клінічна картина (клінічний перебіг) щодо потерпілого вказувала на те, що зараження розвилося швидко, супроводжувалося сепсисом та поліорганною недостатністю. А цьому передувало те, що було поранено легені і була масивна крововтрата. При цьому лікування було проведено завчасно, все було діагностовано своєчасно, операції були проведені кваліфіковано, тобто все було зроблено, щоб повернути людину до життя, але при сепсисі це вкрай складно.

Отже, приведеними вище доказами беззаперечно підтверджується факт спричинення ОСОБА_8 , шляхом завдання одного, цілеспрямованого, з достатньою силою, удару ножем в груди, потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження у виді проникаючого поранення правої половини грудної клітини, яке супроводжувалося ушкодженням легені та верхньої порожнистої вени, великою крововтратою, розвитком шоку, септокопіємії (сепсисом) та поліорганною недостатністю, і призвело до його смерті.

Зважаючи на вищевикладене, зокрема висновки судово-медичних експертиз щодо напрямку дії травмуючого предмета та глибини його занурення в тіло (відповідно напрямку ранового каналу), які вказують на неможливість утворення ушкодження у ОСОБА_10 , відповідно до показань ОСОБА_8 , а саме при зближенні з ОСОБА_8 внаслідок руху тіла вперед на направлений в область грудної клітини клинок ножа, який знаходився в нефіксованій руці ОСОБА_8 , а їх отримання ОСОБА_10 виключно внаслідок нанесеного ОСОБА_8 удару ножем із значною силою, тобто умисного їх спричинення, колегія суддів не погоджується з твердженнями захисника про те, що ОСОБА_8 було спричинено тяжке тілесне ушкодження з необережності та відповідно і не вбачає підстав для кваліфікації його дій за ст. 128 КК України, як про те висловив прохання захисник в апеляційній скарзі.

Що стосується позиції сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_8 було спричинено умисне тяжке тілесне ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, то колегія суддів звертає увагу на непослідовність в цьому позиції захисника, адже, фактично погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо умисного спричинення ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження, захисник стверджував, що воно було спричинено з необережності, мотиви незгоди з чим апеляційного суду наведені вище.

Між тим, досліджуючи і такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що вищеприведеними доказами беззаперечно доведено, що обвинувачений ОСОБА_8 мав умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, на що також вказує і те, що ОСОБА_8 , після першого конфлікту зі ОСОБА_10 , що мав місце, відповідно до встановлених судом фактичних обставин, не вжив заходів до його припинення, а, наполегливо прагнучи реалізувати свій умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, демонстративно дістав ножа та почав висловлюватися в адресу ОСОБА_10 про його застосування, якщо він знову буде спричиняти йому тілесні ушкодження, провокуючи його на вчинення таких дій, попри те, що ОСОБА_10 на той момент знаходився на вулиці, ніяким чином ОСОБА_8 не погрожував і не становив для нього ніякої загрози чи небезпеки. А коли ОСОБА_10 , знову забігши до салону тролейбуса на такі провокативні дії ОСОБА_8 , наніс останньому два удари кулаком в область голови, то ОСОБА_8 , на завершення реалізації свого умислу щодо заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, і наніс умисно ОСОБА_10 удар ножем, який в цей час тримав у правій руці, в область правої половини грудної клітини.

Враховуючи наведене й виходячи із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, в т.ч. щодо характеру та локалізації тілесних ушкоджень потерпілого, слід дійти висновку, що ОСОБА_8 , саме завдаючи ОСОБА_10 , із достатньою силою, одного удару таким предметом злочину, як ніж, не будь-куди, а в ділянку правої половини його грудної клітини, яка виконує захисну функцію для органів, які в ній знаходяться, і зокрема легень (та й спричинило ОСОБА_10 ушкодження легені і верхньої порожнистої вени), об`єктивно усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння і передбачав, що внаслідок цього буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода (ступінь тяжкості тілесних ушкоджень). Тобто він діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, тому має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно - умисні тяжкі тілесні ушкодження, а до настання смерті ОСОБА_10 від таких ушкоджень ставився необережно.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив злочин, з кваліфікуючими наслідками, суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений прямий наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один - похідний наслідок (смерть потерпілого), психічне ставлення до якого полягає лише в необережній формі вини - злочинній недбалості.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України, як завдання умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 .

При цьому, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_8 було спричинено умисне тяжке тілесне ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, адже, згідно ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що дії ОСОБА_8 були зумовлені раптово виниклим у нього умислом саме на спричинення тілесних ушкоджень, а не в межах необхідної оборони від нападу потерпілого ОСОБА_10 , оскільки, як зазначалось вище, хоча й потерпілий ОСОБА_10 не зовсім правильно відреагував на некоректну поведінку ОСОБА_8 по відношенню до жінки, яка виходила з тролейбуса та з якою у ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, а саме - забіг до салону тролейбуса та наніс кулаком руки два удари в область обличчя ОСОБА_8 , але після цього ОСОБА_10 вийшов з тролейбуса та знаходився на вулиці і ніяких неправомірних дій по відношенню до ОСОБА_8 не вчиняв, загрози та небезпеки для нього не становив, а саме ОСОБА_8 , наполегливо прагнучи продовження розвитку цього конфлікту задля реалізації свого вже виниклого умислу на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, демонстративно дістав ножа тапочав висловлюватися в адресу ОСОБА_10 про його застосування, якщо він знову буде спричиняти йому тілесні ушкодження, спровокувавши його на вчинення таких дій знову, та й наніс удар ножем в області правої половини грудної клітини ОСОБА_10 , коли останній, знову забігши до салону тролейбуса на такі провокаційні дії ОСОБА_8 , наніс йому два удари кулаком в область голови.

Тож, зважаючи на те, що лише один ОСОБА_10 , який не мав в руках будь-яких предметів, зайшов до тролейбуса, що було очевидним для ОСОБА_8 , то у останнього і не було необхідності застосовувати ніж, обороняючись, а така поведінка ОСОБА_8 до вчинення злочину, під час його вчинення та після цього, беззаперечно вказує на наявність у нього саме прямого умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

З вищенаведеного слідує, що дії ОСОБА_8 , пов`язані з нанесенням удару ножем, явно виходили за межі необхідної оборони і не відповідали небезпечності посягання з боку ОСОБА_10 , а заподіяна останньому шкода також перевищувала необхідну в даному випадку, оскільки у обстановці, що склалась, у обвинуваченого ОСОБА_8 не було необхідності захищатись від дій ОСОБА_10 , наносячи ножем удар в ділянку правої половини його грудної клітини, де знаходяться життєво-важливі органи, з достатньою силою, що призвело до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, від якого в подальшому настала смерть ОСОБА_10 .

Отже, зважаючи на фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину, які визнані судом доведеними, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що обвинувачений, під час заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , знаходився у стані необхідної оборони, оскільки рішення про застосування ножа він приймав під впливом факторів, які не зумовлювали вжиття заходів для свого захисту, а, керуючись умислом на протиправне заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 , який був мотивований раптово виниклими неприязними стосунками на ґрунті їх попереднього конфлікту із завданням ОСОБА_10 кулаком руки двох ударів в область обличчя ОСОБА_8 .

З огляду на вищевикладене, посилання у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 про заподіяння ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, тобто захисту від протиправного посягання на особисту недоторканність, є безпідставними, а висновки суду про умисне заподіяння ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , тобто за відсутності ознак необхідної оборони, відповідають фактичним обставинам провадження.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_8 у заподіянні ОСОБА_10 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України, внаслідок чого вимоги апеляційної скарги сторони захисту про перекваліфікацію дій останнього на ст. 124 КК України не можуть бути задоволені, через відсутність для цього законних підстав.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та як наслідок його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів визнає їх непереконливими.

Відповідно до ст.cт. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також дані про особу обвинуваченого, який не має судимості і не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обставин, що обтяжують його покарання, та наявність обставин, які його пом`якшують - його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики за місцем роботи та незадовільний стан здоров`я.

Також судом було враховано і обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку потерпілого ОСОБА_10 по відношенню до обвинуваченого, яка передувала події та була в певній мірі агресивною, і згідно довідки № 7753 від 21.10.2016 року Міської клінічної лікарні швидкої допомоги м. Києва (т.1 а.с. 112), яку в розпорядження суду дав прокурор, ОСОБА_8 перебував у лікарні з 09.15 по 20.20 год. 21.10.2016 року і йому встановлено діагноз: ЗЧМТ: струс головного мозку, забій м`яких частин голови, що по суті узгоджується зі свідченнями обвинуваченого з приводу можливого отримання тілесних ушкоджень від ОСОБА_10 , а також думку потерпілої щодо міри покарання.

З урахуванням всіх цих даних та наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без ізоляції від суспільства та призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

На думку колегії суддів, сукупність зазначених обставин і даних про особу ОСОБА_8 були достатніми для суду підставами для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а тому твердження в апеляційній скарзі прокурора про протилежне є необгрунтованими.

При цьому доводи прокурора про відсутність щирого каяття обвинуваченого колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_8 висловив щирий жаль з приводу того, що трапилось і що його дії призвели до загибелі ОСОБА_10 , та попросив вибачення у потерпілої, що мало місце і під час апеляційного розгляду.

Також нічим не спростовані і такі повідомлені ОСОБА_8 обставини, як те, що він самостійно з`явився після подій до відділу поліції 21 жовтня 2016 року, адже на час початку досудового розслідування у даному провадженні особа, яка спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_10 , встановлена не була (т. 1 а.с. 17), а ОСОБА_8 , як слідує з витягу з ЄО, був викритий та затриманий 21.10.2016 року (т. 1 а.с. 19-20). І хоча ОСОБА_8 , самостійно з`явившись до відділу поліції, надав свою версію розвитку події щодо спричинення ним тілесного ушкодження ОСОБА_10 з необрежності, яка не знайшла свого підтвердження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, в цілому така поведінка ОСОБА_8 не свідчить про відсутність в нього активного сприяння розкриттю злочину, адже таке виражалось в тому, що винний добровільно у будь-якій формі своїми активними діями надавав допомогу органам досудового розслідування та суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття.

Також, на противагу твердженням прокурора, зазначені судом першої інстанції і конкретні обставини провадження такі, як поведінка потерпілого ОСОБА_10 по відношенню до обвинуваченого, яка передувала події та була не цілком правильною, адже полягала у завданні двох ударів кулаком в обличчя, внаслідок чого були розбиті і окуляри ОСОБА_8 , та дані про особу ОСОБА_8 , який позитивно характеризується за місцем роботи, його вік, якому на час злочину було 59 років, в той час, як потерпілому було повних 30 років, та стан здоров`я обвинуваченого, котрі є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України і призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, проте ближче до мінімальної межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, колегія суддів вважає правильними, оскільки саме таке покарання, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, в даному випадку буде справедливим і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Поряд з цим, відношення обвинуваченого до інкримінованого йому кримінального правопорушення щодо невизнання своєї винуватості, що є позицією захисту ОСОБА_8 , а також те, що він не здійснив виплат по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в даному випадку не можуть бути підставою для призначення йому більш суворого покарання ніж те, яке визначив суд першої інстанції, з урахуванням наявності тих обґрунтованих підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України і призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК України, що зазначені апеляційним судом вище.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції і в оскаржуваній прокурором частині законним та обґрунтованим, а покарання достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 щодо необхідності зменшення суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 , до підтриманої нею під час судових дебатів суми виключно матеріальної шкоди у розмірі 12 870 грн., то, на переконання колегії суддів, вони також не підлягають до задоволення, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 та стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди 12 870 грн. та на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн., виходячи з того, що потерпіла від свого цивільного позову у жодній його частині не відмовлялась, що вона підтвердила і під час апеляційного розгляду, а також - його документального підтвердження щодо розміру завданої матеріальної шкоди та й відповідності стягнутої судом першої інстанції з ОСОБА_8 на її користь на відшкодування моральної шкоди суми в 500 000 грн., характеру та обсягу тих душевних страждань і переживань потерпілої ОСОБА_6 , які вона понесла в результаті дій обвинуваченого, у зв`язку із втратою її єдиного сина ОСОБА_10 , порушенням життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, та тяжкістю вимушених змін у житті потерпілої, та того, що він у повному обсязі був визнаний і обвинуваченим ОСОБА_8 .

Таким чином, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та прокурора у провадженні, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в оскаржуваній ними частині є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його зміни чи скасування, про що відповідно ставиться питання в їх апеляційних скаргах, не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3