КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

прокурора - ОСОБА_5

представника власника майна - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2023 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №00000642 від 15.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 239-1 КК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна та накласти арешт на майно, а саме: екскаватор марки «JCB» моделі «145-W», д.н.з. НОМЕР_1 , жовто-чорного кольору, номер шасі НОМЕР_2 , який перебуває у власності ОСОБА_6 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що вказане майно в повній мірі відповідає критеріям, вказаним у ст. 98 КПК України. Крім того, постановою органу досудового розслідування від 15.11.2022 року зазначене вище майно визнано в кримінальному провадженні №00000642 від 15.11.2022 року речовим доказом.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, представника власника майна, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а тому такою, яку необхідно залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Як вважає колегія суддів, вказані норми закону слідчим суддею належним чином не дотримано.

Так, відповідно до наданих апеляційному суду матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом ВП №1 Обухівського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000642 від 15.11.2022 року за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 239-1 КК України.

Постановою слідчого СВ відділу поліції №1 Обухівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 від 15.11.2022 року вказане в клопотанні майно визнано в кримінальному провадженні №0000642 від 15.11.2022 року речовим доказом.

03.01.2023 року прокурор Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_5 звернулась до слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про арешт майна, а саме екскаватора марки «JCB» моделі «145-W», д.н.з. НОМЕР_1 , жовто-чорного кольору, номер шасі НОМЕР_2 , який перебуває у власності ОСОБА_6 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, посилаючись на наявність правових підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2023 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею не дотримані.

При цьому, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Як вбачається з наданих матеріалів справи, вказане в клопотанні майно - екскаватор марки «JCB» моделі «145-W», д.н.з. НОМЕР_1 , жовто-чорного кольору, номер шасі НОМЕР_2 в повній мірі відповідає критеріям, вказаним у ст. 98 КПК України, оскільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може призвести до втрати вказаного майна і унеможливить встановлення причетних до вчиненого кримінального правопорушення осіб.

Тобто, наявна правова підстава, передбачена ч. 3 ст. 170 КПК України, для арешту вказаного майна.

Разом з тим, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для арешту вказаного вище майна, колегія суддів не знаходить підстав для застосування права щодо можливості користування цим майном.

Так, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з положеннями ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування майном може бути застосована лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Виходячи зі змісту ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. При цьому в ухвалі зазначається заборона обмеження користування майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

В цьому випадку арешт накладається з метою забезпечення збереження речових доказів. Вищевикладене свідчить, що на теперішньому етапі досудового розслідування потреби досудового розслідування не можуть виправдовувати таке втручання у права та інтереси власників майна як позбавлення права користуватись майном. Для досягнення завдань такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з вказаної підстави достатнім буде позбавлення права лише відчужувати та розпоряджатись цим майном, оскільки заборона користування цього майна буде надмірно обмежувати конституційні права власника цього майна.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргапрокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт, а саме: екскаватор марки «JCB» моделі «145-W», д.н.з. НОМЕР_1 , жовто-чорного кольору,номер шасі НОМЕР_2 , який перебуває у власності ОСОБА_6 , із забороною права на відчуження та розпорядження та без заборони права користування вказаним майном.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2023 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №00000642 від 15.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 239-1 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на майно - екскаватор марки «JCB» моделі «145-W», д.н.з. НОМЕР_1 , жовто-чорного кольору,номер шасі НОМЕР_2 , який перебуває у власності ОСОБА_6 , із забороною права на відчуження та розпорядження та без заборони права користування вказаним майном.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1041/2023 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_8

Доповідач: ОСОБА_1