Cправа № 750/807/22
Провадження № 1-в/750/2/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2023 року Деснянський районний суд м.Чернігова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку Апеляційного суду Чернігівської області від 09.08.2004 у відповідність із законодавством України та Європейської конвенції з прав людини, -

в с т а н о в и в:

До Деснянського районного суду м.Чернігова надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , в якому останній просить привести вирок Апеляційного суду Чернігівського обласного суду від 09.08.2004 року у відповідність до ст.50, 65 КК України та за наявності підстав замінити призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк ,який не може перевищувати п`ятнадцяти років.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_5 зазначив, що вироком Апеляційного суду Чернігівського обласного суду від 09.08.2004 року, який набрав законної сили, він був засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, а саме: - за ст. 185 ч.3 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки; - за ст. 187 ч.4 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна; - за ст. 115 ч.2, п.п. 1, 4, 6, 12 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. НА підставі с. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного суду України від 16.11.2004 року вирок Апеляційного суду Чернігівській області залишено без змін, а касаційна скарга без задоволення.

Засуджений та захисник в судовому засіданні підтримали клопотання про приведення вироку Апеляційного суду Чернігівської області від 09.08.2004 у відповідність із законодавством України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання вказавши, що при ухваленні вироку судом були враховані і пом`якшуючі і обтяжуючі обставини.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання, матеріали справи № І-26 2004 р., суд вважає, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку Апеляційного суу Чернігівської області від 09.08.2004 року у відповідність із законодавством України - слід відмовити, з наступних підстав.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 просить в своєму клопотанні суд змінити йому міру покарання, застосувавши ст.ст. 50, 65 КК України, тобто в даному випадку фактично оскаржує вирок суду від 09.08.2004. З даного приводу суд зауважує наступне. П.93 Рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року зазначає, що: «Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції, передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. Відповідно до цього принципу жодна з сторін не може клопотати про перегляд остаточного і обов`язкового рішення переважно для того, щоб заслухати справу знову та домогтися нового рішення у справі».

Зловживання учасниками процесу принципом остаточності судового рішення, що є складовою частиною верховенства права, є недопустимим. Судове рішення слід визначати за істину, що означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте.

Даний принцип визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п.1 ст.44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права.

Також при вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_5 суд враховує наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 50 та 65 КК України, враховуються судом під час розгляду справи та винесення вироку.

Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись.

Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014).

11.03.2021 рішенням ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Разом з тим, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь- якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Отже, враховуючи, що реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення у законодавстві України не проведені, а положеннями ст.ст. 50, 65 Кримінального кодексу України не передбачена заміна призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти років, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

На підставі положень ст. 50,65 Кримінального кодексу України, ст.ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність із законодавством України, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суд через Деснянський районний суд м.Чернігова протягом 7 днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, ухвала набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1