Номер провадження: 11-кп/813/1272/23
Справа № 523/5727/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000058 від 16.01.2020 року,

встановив:

В Суворовському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000058 від 16.01.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305, ч.3 ст.307 КК України.

03.04.2023 року прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подано для розгляду судді Суворовському районному суді м. Одеси ОСОБА_12 , як головуючому у кримінальному провадженні, клопотання про продовження строку дії запобіжних заходів вказаним обвинуваченим.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Суворовського районного суду м. Одеси провадження передано судді ОСОБА_13 , у зв`язку із перебуванням судді ОСОБА_12 на лікарняному.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2023 року (під головуванням судді ОСОБА_13 ), в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 у виді тримання під вартою кожному з них, строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 05.06.2023 року включно, із визначенням кожному з обвинувачених альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 2108850 (два мільйони сто вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризику переховування обвинувачених від суду. Суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченим злочину, та на матеріали, що характеризують особи обвинувачених.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду змінити та визначити обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі від 80 (вісімдесяти) до 300 (трьохсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що обвинувачення є необґрунтованим, досудове розслідування проведено з порушенням норм КПК України, а судом безпідставно затягується розгляд кримінального провадження.

Крім того, захисник стверджує про призначення судом непомірного для обвинувачених розміру застави, який значно перевищує максимальний її розмір, визначений п.3 ч.5 ст.182 КПК.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинувачених, які не зверталися з клопотанням про проведення розгляду за їх участю, захисник також про це не заявляв.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинувачених.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305, ч.3 ст.307 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України вказані кримінальні правопорушення відносяться до особливо тяжких злочинів.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 у разі визнання їх винуватими, а також продовження існування ризику, який дає підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду.

Крім того, суд врахував дані щодо осіб обвинувачених, зокрема те, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_11 є громадянами Ізраїлю, на території України не проживають, не працевлаштовані, не мають легальних доходів, будь-які соціальні зв`язки в Україні у них відсутні.

Також суд першої інстанції врахував, що на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження завершено, справа знаходиться в стадії останнього слова, а тому залишається ризик переховування обвинувачених від суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення, оскільки винуватість чи не винуватість обвинувачених, належність, достатність та допустимість доказів має бути перевірена судом першої інстанції за результатами повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, та перевірки всіх доказів у їх сукупності. Остаточна оцінка доказам по справі надається судом при ухвалені вироку.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення станом на даний час є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , а також існування ризику переховування обвинувачених від суду, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинувачених.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючий та доведений ризик не знизився і не відпав, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особи обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останні можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинувачених та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинувачених від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Що стосується доводів сторони захисту про необґрунтованість визначеного судом обвинуваченим розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК розмір застави визначається у таких межах:

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, вказаною нормою закону також визначено, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З оскарженої ухвали вбачається, що з урахуванням інкримінованих обвинуваченим злочинів, розміру вилученого наркотичного засобу, суд дійшов висновку, що застава у меншому розмірі ніж 850 (вісімсот п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних громадян, в сумі 2108850 (два мільйони сто вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) грн., не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та уникнення встановленого ризику, та визнав підставою для призначення застави у більшому розмірі від максимально передбаченого п.2 ч.5 ст.182 КПК.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор вказав про неможливість зменшення обвинуваченим розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, посилаючись на те, що раніше обвинуваченим у даному кримінальному провадженні вже було зменшено розмір застави, троє з обвинувачених були звільненні з-під варти у зв`язку із внесенням застави, однак ними були порушені покладені на них процесуальні обов`язки та обвинувачених знову було затримано та змінено їм запобіжний захід на тримання під вартою.

Захисник в судовому засіданні не заперечував, що раніше обвинуваченим було зменшено розмір застави та вони були звільненні з-під варти, однак не погодився щодо порушення обвинуваченими їх процесуальних обов`язків та наголосив на відсутності підстав для попередньої зміни запобіжного заходу.

Однак, колегія суддів звертає увагу захисника, що вказані доводи сторони захисту не є предметом апеляційного перегляду в даній справі на ухвалу про продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

На думку колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, розміру вилученого наркотичного засобу, та обвинувачення у скоєнні двох особливо тяжких злочинів, а також тієї обставини, що обвинуваченим раніше вже було зменшено розмір застави, та їх було звільнено з-під варти після внесення застави, однак в подальшому знову застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, вказані обставини свідчать про те, що зменшення розміру застави не було результативним та не забезпечило належної процесуальної поведінки обвинувачених у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що визначений оскарженою ухвалою розмір застави є необхідним, достатнім і прийнятним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених. При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Доводи сторони захисту про можливість зменшення обвинуваченим альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з призначенням її розміру в межах від 80 (вісімдесяти) до 300 (трьохсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки зазначений розмір альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з великою вірогідністю може виявитися нездатним гарантувати запобігання встановленого ризику, що вже мало місце в даному кримінальному провадженні.

Посилання захисника про непомірність для обвинувачених та їх родин розміру застави, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки сторони кримінального провадження в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили, що обвинувачені раніше вже вносили застави, що не свідчить про її непомірність.

Твердження захисника про неефективний розгляд судом першої інстанції кримінального провадження, безпідставне затягування розгляду справи, втручання правоохоронних органів в діяльність суду, порушення при проведенні досудового розслідування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки станом на даний час апеляційним судом перевіряється лише законність ухвали про продовження строку тримання під вартою обвинувачених та перевіряється продовження існування ризиків у кримінальному провадженні.

Дотримання судом першої інстанції норм кримінального та кримінального процесуального законодавства при розгляді провадження по суті може бути перевірено судами апеляційної та касаційної інстанції при реалізації сторонами кримінального провадження права оскарження остаточного судового рішення по справі, в порядку визначеному законом.

На даний момент до апеляційного суду надійшли лише виділені матеріали у кримінальному провадженні в частині розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора продовження обвинуваченим запобіжного заходу та постановлення судом оскарженої ухвали, всіх матеріалів кримінального провадження в розпорядженні колегії суддів немає. Більш того, на даному етапі колегія суддів не наділена повноваженнями надавати оцінку дотримання судом першої інстанції норм кримінального процесуального законодавства при розгляді справи по суті пред`явленого обвинувачення.

Захисник та прокурор повідомили апеляційному суду, що станом на даний час судом першої інстанції вже досліджені всі письмові докази у кримінальному провадженні, допитані всі свідки та обвинувачені, проведені судові дебати та суд у лютому 2023 року видалився до нарадчої кімнати, але вирок винесений не був.

Водночас захисник та прокурор повідомили суду про те, що не виключають того, що суд першої інстанції міг вийти з нарадчої кімнати та можливо відновив судовий розгляд.

За наведених обставин, колегія суддів, окрім відсутності реальних підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченим з наведених вище мотивів, не вважає доцільним зміну запобіжного заходу на завершальній стадії судового розгляду, зокрема як під час перебування суду в нарадчій кімнаті, так і на стадії судових дебатів.

Доводи захисника про те, що судове засідання в суді першої інстанції досі не призначено, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки із загальнодоступної інформації, яка розміщена на офіційному сайті Суворовського районного суду м. Одеси вбачається, що справа №523/5727/21 призначена до розгляду на 09.05.2023 року на 16:00 год. (головуючий суддя - ОСОБА_12 )

Таким чином, слід констатувати, що за будь яких обставин, з урахуванням строку дії оскарженої ухвали, а також інформації з ЄРСР про призначення розгляду справина 09.05.2023 року, питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинувачених буде через нетривалий час розглянуто судом, зокрема за результатами розгляду справи по суті та виходу з нарадчої кімнати.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаних обвинувачених під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під вартою.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та скасування ухвали суду першої інстанції.

Одночасно, апеляційний суд враховує те, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_11 тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, а тому вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачені тримаються під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу, але судовий розгляд ще не завершений.

Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2023 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 в кримінальному провадженні №0000058 від 16.01.2020 року - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність виконання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4