Справа № 530/1311/21
Номер провадження 1-кп/530/14/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"17" листопада 2022 р. Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області обвинувальний акт та додані до нього документи, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000193 від 21.07.2021 року по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, освіта базова загальна середня, одружений, інвалід 3 групи, пенсіонера, в силу ст.89 КК України раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.
19.07.2021 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на пляжу біля річки Ташань в с.Пірки, Полтавського району, Полтавської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки із ОСОБА_5 , наніс останньому близько двох ударів дерев`яною палицею по лівій руці та тулубу потерпілого ОСОБА_5 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки у вигляді гематоми по задньо-лівій поверхні грудної клітки, закритого перелому шостого ребра зліва, які згідно висновку судово-медичної експертизи №231 від 06.08.2021 року кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися в спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження, суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У справі «Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду у справі № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
Дослідивши надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст.17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи відповідно до вимог ст. 321 КПК України здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст.337 КПК України лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться:

- презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини;

- змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02, п. 49, Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.
Ст. 19 Конституції України визначає, що кожна особа зобов`язана діяти лише в межах та спосіб передбачений Конституцією та законами України.

В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України (Справа N 1-31/2011) 20 жовтня 2011 року зазначається, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією (995_004), а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) ( 995_004 ) тощо.

Таким чином, даючи офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України (254к/96-ВР), Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України (254к/96-ВР ) допускає такі обмеження.

Конституційний Суд України вважає, що положення частини третьої статті 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, безпосередньо пов`язане з положенням частини першої цієї статті, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України (254к/96-ВР) "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом" дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
При цьому, згідно з вимогами ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.
Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).
Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною першою ст.23 КПК України встановлено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.23 КПК України).
Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КПК України.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_4 свою вину визнав частково. А саме визнав, що наніс тілесні ушкодження потерпілому та будучи допитаним в судовому засіданні показав, що він разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 позгрібали сіно у ОСОБА_6 в день. Після чого після 20 години поїхали до річки, де всі разом розпивали спиртні напої. Під час розмови із ОСОБА_7 виник конфлікт, в результаті чого останній зхватив за шию ОСОБА_4 та почав душити, а ОСОБА_5 допомагав ОСОБА_8 . Щоб вирватися, ОСОБА_4 наніс удар по тілу ОСОБА_9 . В цей час ОСОБА_10 отримав удар ногою по обличчю від ОСОБА_6 .. Відшукавши палицю він наніс кривдникам та ОСОБА_5 по два удари по тілу. Все це відбувалося біля 23 години.
Потерпілий ОСОБА_5 суду пояснив, що дійсно вони, а саме ОСОБА_6 , він, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 згрібали сіно у ОСОБА_6 .. Після чого, після 20 години підїхали до річки біля села Пірки, де розпивали всі разом спиртні напитки. Хто скільки випив не памятає. Під час розпиття спиртних напитків, виникла суперечка, в результаті чого ОСОБА_7 та ОСОБА_4 почали штовхатися. Чи наносили вони тілесні ушкодження друг другу він не памятає, але помнить, що ОСОБА_8 взяв ОСОБА_12 рукою за шию, а він намагався їх розборонити. Чи хто з присутніх наносив удари ОСОБА_10 , він не памятає. ОСОБА_10 вирвався і пішов. Через деякий час повернувся та наніс удари дерев"яною палицею, яка була в руках, йому, ОСОБА_13 та по машині. Вельбой викликав поліцію. Все відбувалося біля 23 години.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що ОСОБА_4 знає з малку, а ОСОБА_5 знає до пяти років, коли їх діти почали зустрічатися. Він особисто попрохав ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 згребти сіно. Закінчивши роботу всі присутні приїхали до річки та почали розпивати спиртні напої, можливо більше двох літрів, точно не памятає. Під час розмови зав"язалася словесна перепалка між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .. Подробиць не памятає. Під час сварки, чи наносили вони удари друг другу він не памятає. Знає, що ОСОБА_5 намагався їх розборонити. Чи наносив їм удари не бавчив, бо купався в цей час у водоймі річки. ОСОБА_4 відлучився, а коли прийшов то тримав палицю в руках та почав наносити удари йому та ОСОБА_5 .. Події вібулися після 20 години.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що дійсно в літку прошлого року його запросив ОСОБА_14 погребти сіно. Там був ОСОБА_15 , ОСОБА_5 .. Після роботи, після 20 години поїхали всі до річки, де розпивали спиртні напої. Під час розмови із ОСОБА_4 , у нього виникла спочатку словесна перепалка, а потім він взяв рукою за шию ОСОБА_4 , обмеживши цим рухи останього. ОСОБА_5 намагався їх розмирити. Коли ОСОБА_10 вирвався від нього, пішов на деякий час та повернувся із дерев"яною палицею в руках та наніс ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по декілька ударів палицею. Все вібувалося біля 22-23 години.
Незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим, його вина у пред`явленому йому обвинуваченні підтверджується наступною сукупністю доказів.
Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, згідно якої потерпілий ОСОБА_5 зазначив, що 19.07.2021 року близько 11 год ОСОБА_4 наніс тілесні ушкодження (т.2 а.с.7).
Висновком судово-медичної експертизи №231 від 06.08.2021 року, згідно якого спричинено ОСОБА_5 тілесні укодження, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я (т.2 а.с.22-23).
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_5 проведеного від 29.07.2021 року, під час якого потерпілий розповів про обставини справи та показав спосіб нанесеня, локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень (т.2 а.с.27-29).
Висновком експертизи №233 від 06.08.2021 року, згідно якого показання потерпілого ОСОБА_5 дані ним під час проведення слідчого експерименту даним судово-медичної експертизи, щодо способу нанесення, локалізації, характеру та механізму утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень відповідають (т.2 а.с.32-33).
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_7 проведеного від 29.07.2021 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показав спосіб нанесеня, локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень (т.2 а.с.36-38).
Висновком експертизи №232 від 06.08.2021 року, згідно якого показання свідка ОСОБА_7 дані ним під час проведення слідчого експерименту даним судово-медичної експертизи, щодо способу нанесення, локалізації, характеру та механізму утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень відповідають ( т.2 а.с.40-41).
Протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_6 проведеного від 29.07.2021 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показав спосіб нанесеня, локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень (т.2 а.с.44-46).
Висновком експертизи №237 від 06.08.2021 року, згідно якого показання свідка ОСОБА_6 дані ним під час проведення слідчого експерименту даним судово-медичної експертизи, щодо способу нанесення, локалізації, характеру та механізму утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень відповідають ( т.2 а.с.48-49).
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_4 проведеного від 10.08.2021 року, під час якого підозрюваний розповів про обставини справи та показав спосіб нанесеня, локалізацію та механізм утворення тілесних ушкоджень (т.2 а.с.58-62).
Суд бере до уваги, що в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_5 є порушення громадського порядку, неповага до суспільства, прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, яке визначається також з урахуванням місця вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_4 , тривалості, кількості учасників відносно потерпілого, які своєю присутністю мали значну перевагу над ОСОБА_4 , самоутверджувалися за рахунок приниження його, що означає явну неповагу до суспільства яка є очевидною, безсумнівною як для хуліганів так і для очевидців події. В суді немає доказів не брати до уваги покази ОСОБА_4 , який зазначив що і третій учасник, а саме ОСОБА_6 наніс йому удар ногою по тілу. Так як покази ОСОБА_4 були постійно послідовні, ясні та жодного разу не змінювалися на відміну ОСОБА_5 ..
В зв"язку з цим ОСОБА_4 з метою свого самозахисту, своїх прав та інтересів, відшукав палицю та наніс тілесні ушкодження кривдникам, які були у більшості відносно нього та мали кращі фізичні дані, молодші. Посягання на ОСОБА_4 було реальним. Але враховуючи, що для відшукання палиці ОСОБА_4 відлучався, в його діях залишися елементи самооборони.
В судовому засіданні також не було встановлено, чи проводилася правоохоронними органами перевірка відносно хуліганських дій ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ..
Органами досудового слідства, дії ОСОБА_4 кваліфіковано вірно.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
При цьому, суд, залишаючись безстороннім при оцінці наданих сторонами доказів, у межах дії норм КПК України, оцінивши докази, надані сторонами, вичерпав можливість отримання доказів.
Судом при розгляді справи був забезпечений принцип рівності сторін.
При цьому, суд враховує роз`яснення, що містяться в п.п.20, 21, 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами).
Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_4 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення вподальшому скоєння ним кримінального правопорушення, суд враховує, що він свою вину визнає в частині нанесення тілесних ушкоджень та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення і вважає цю обставину, такою що пом`якшує покарання.
Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного спяніння.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до нетяжкого злочину; обставин вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, його ставлення до скоєного, віктимну поведінку потерпілого, а також особу ОСОБА_4 який є інвалідом та пенсіонером, одружений, суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.
Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого, яку готує персонал органу пробації.
За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане без позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.
На думку суду, призначення цього покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України.
Суд бере до уваги, що ОСОБА_4 з"являвся у судові засідання постійно, була неявка, коли належним чином не був повідомлений, а тому в суду немає підстав вибирати йому запобіжний захід.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Згідно медичних довідок ОСОБА_4 - практично здоровий.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Викривач у кримінальному провадженню -відсутній.
Цивільний позов по справі заявлено.
Відповідно до ст. 128 КПК України вказано, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Що стосується цивільного позову прокурора Зіньківського відділу Диканської окружної прокуратури ОСОБА_3 в інтересах держави в особі виконавчого комітету Зіньківської міської ради, то суд вважає, що він підлягає до повного задоволення на суму 12 823 грн. 20 коп., оскільки повністю підтверджується письмовими доказами по справі.

Що стосується зменшеного цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 (а.с.16-31) про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3 241 грн. 20 коп., то суд приходить до висновку, що він не підлягає задоволенню. В чекові №104582 зазначено назву товару вода моршинська. Так як історії хвороби позивачем не надано, тому суду невідомо, чи призначалася вона позивачу для лікування. Із матеріалів позовної заяви з додатком суд в судовому засіданні не зміг ідентифікувати квитанції, позивачем не надано доказів, які саме ліки надавалися державою для лікування ОСОБА_5 , а які були придбані ним додатково для лікування, згідно історії хвороби, яку позивач не надав як доказ для підтвердження лікування, так як задовольняючи позов прокурора на користь держави на лікування позивача, держава витратила кошти і ці кошти суд стягує із ОСОБА_4 , а тому в цій частині буде подвійне стягнення із обвинуваченого на користь держави та потерпілого, а тому матеріальна шкода на суму 3 241 грн. 20 коп. не підлягає задоволенню, оскільки повністю не підтверджується письмовими доказами.

Речові докази по справі: відсутні.
Судові витрати відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання: у виді одного року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Позовні вимоги прокурора - задоволити

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , інваліда 3 групи, пенсіонера, ідентифікаційний номер суду невідомий, на користь держави в особі виконавчого комітету Зіньківської міської ради, (отримувач - Бюджет Зіньківської міської територіальної громади; назва рахунку - ГУК у Полтавській обл., м.Зіньків 24060300; номер рахунку UA0016676; код доходів - 24060300 інші надходження) 12823 ( дванадцять тисяч вісімсот двадцять три) грн. 20 коп., витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.
По уточнених позовних вимогах ОСОБА_5 - відмовити.
Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1