Справа №591/2986/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/33/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

04 листопада 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/2986/19 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11.12.2019, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Михайлівка, Буринського району Сумської області, мешканка АДРЕСА_1 , раніше судима

визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині покарання, призначивши їй покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 75 КК, оскільки вона повністю визнала свою вину та цивільний позов, активно сприяла розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується позитивно, виховує трьох дітей, один з яких хворіє, відсутні обтяжуючі покарання обставини, потерпілий не наполягає на позбавлення волі;

- захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на аналогічні обставини, також просить змінити вирок суду та застосувати до її підзахисної ст. 75 КК.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 11.12.2019 ОСОБА_10 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і їй призначене покарання у виді позбавлення волі строком три роки. Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування майнової шкоди 146598,53 грн, на користь держави 1570,10 грн процесуальних витрат.

Згідно вироку, в період часу з 09.03.2019 до 18.04.2019 ОСОБА_10 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , повторно, таємно викрала з кімнати будинку золоті сережки та три золотих каблучки, а також 4700 дол. США та 300 Євро, чим завдала потерпілому ОСОБА_12 значної шкоди на загальну суму 146598,53 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах обвинуваченої та її захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_11 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченої, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_10 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах самої обвинуваченої та її захисника.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, особу обвинуваченої, яка є раніше неодноразово судимою особою, реально відбувала покарання у виді позбавлення волі, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, має неповнолітню дитину, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченої, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання та дійшов обгрунтованого висновку про призначення обвинуваченій покарання у мінімальних межах санкції за ч. 3 ст. 185 КК з його реальним відбуванням.

Колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав також і для призначення обвинуваченій більш м`якого покарання, у тому числі й із застосуванням ст. 69 КК, а тому погоджується з визначеним ОСОБА_10 покаранням. При цьому призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів ті обставини, на які посилається обвинувачена та її захисник в своїх апеляційних скаргах, зокрема те, що ОСОБА_10 вину у вчиненому визнала, щиро розкаялася, визнала цивільний позов та зобов`язалася відшкодувати завдану шкоду в розмірі 146598,53 грн, відсутність обставин, що обтяжують покарання, це обставини, які були враховані при призначенні покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, однак це не свідчить про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а отже не можуть бути безумовними підставами для застосування ст. 75 КК.

Що стосується доводів ОСОБА_10 про те, що вона виховує трьох дітей, один з яких хворіє, то в ході апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачена дійсно має трьох дітей, але лише одна дитина з яких є неповнолітньою. Будь-яких підтверджувальних доказів щодо стану їх здоров`я обвинуваченою не надано, а тому її доводи з цього приводу є неприйнятними.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 11.12.2019 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4