УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі колегії: головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з секретарем: ОСОБА_4

за участю: прокурора ОСОБА_5

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 про повернення обвинувального акта, заявленого в кримінальному провадженні № 195/1558/21 (пр. № 1-кп/201/390/2023), відомості про яке 30 червня 2021 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000487, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Дніпропетровськ, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 ,ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 ,ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України. В день його надходження до суду було ухвалено рішення про призначення підготовчого судового засідання.

У судовому засіданні захисником адвокатом ОСОБА_8 було заявлено письмове клопотання про повернення прокурору обвинувального акта, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України, посилаючись на відсутність викладу в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення щодо особистої зацікавленості обвинуваченої та наявності у неї мети отримання неправомірної вигоди, яка є кваліфікуючою ознакою складу інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України. Крім того, одні й ті самі дії обвинуваченої органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України та ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 КК України, а саме суть обвинувачення викладена за обома статтями є однаковою. Також стороною обвинувачення в обвинувальному акті неправильно зазначений зміст кримінально-правової норми, зокрема, порушення якої інкримінується ОСОБА_7 , у зв`язку з чим, формулювання обвинувачення викладене у вказаному обвинувальному акті не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства України, що зумовлює порушення права обвинуваченої на захист. Крім того, в змісті обвинувального акта вбачається неузгодженість щодо кількості осіб у злочинній організації та їх ролей, а також поява нової особи, щодо якої немає відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності. Також, зазначила, що стороною обвинувачення були допущені порушення щодо вимог до реквізитів офіційного документу, у зв`язку із відсутністю скріплення вказаного обвинувального акта печаткою після його затвердження прокурором, у зв`язку з чим, просила повернути обвинувальний акт прокурору.

Захисник - адвокат ОСОБА_9 та обвинувачена ОСОБА_7 підтримали клопотання про повернення обвинувального акта прокурору та просили його задовольнити.

Прокурор заперечував проти клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта, подавши письмові заперечення, в яких зазначив про те, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, останній містить виклад фактичних обставин, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення. Твердження сторони захисту, що одні й ті самі дії обвинуваченої органом досудового розслідування кваліфіковано за двома статтями, не заслуговують на увагу, враховуючи, що в даному випадку має місце ідеальна сукупність злочинів. При цьому зазначив, що стороною захисту не враховано, що діючим КПК України передбачені механізми зміни чи уточнення обвинувального акта у випадку коли за результатами дослідження доказів виникне у цьому необхідність. Крім того зазначив, що посилання сторони захисту на необхідність скріплення печаткою обвинувального акта не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства України, у зв`язку з чим, просив відмовити в задоволенні клопотання сторони захисту.

Вирішуючи по суті подані клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта прокурору, дослідивши зміст останнього на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд доходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, прийнятої за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування судами нижчої інстанції норм процесуального права, зазначено про те, що в обвинувальному акті, крім викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, повинно бути обов`язково зазначено фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину та юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), що є правовою моделлю злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Однак, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону органом досудового розслідування не було дотримано у повному обсязі, враховуючи, що у наданому суду обвинувальному акті відсутнє посилання на належне формулювання пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, так стороною обвинувачення у обвинувальному акті неправильно зазначений зміст кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується обвинуваченій ОСОБА_7 оскільки дії останньої, зокрема, кваліфіковані за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 КК України, а саме як несанкціонована зміна інформації яка обробляється в автоматизованих системах, вчинені особою, яка має право доступу до неї у складі злочинної організації, якщо вони заподіяли тяжкі наслідки, в той же час, така правова кваліфікація взагалі не відповідає описовій частині диспозиції інкримінованої обвинуваченій ОСОБА_7 кримінально-правової норми, враховуючи, що ч. 3 ст. 362 КК України не містить такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння тяжкої шкоди, а імперативно визначає обставини при яких дії особи можуть бути кваліфіковані відповідно до вказаної норми, а саме: дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або якщо вони заподіяли значну шкоду, таким чином, сторона обвинувачення фактично штучно розширила формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , а отже, така кваліфікація дій особи і формулювання обвинувачення не відповідають вищевказаним положенням кримінального процесуального закону, а також нормам міжнародних актів і судової практики, та здійснення в подальшому судового розгляду кримінального провадження без усунення зазначених істотних порушень кримінального процесуального закону є порушенням прав обвинуваченого на захист і може призвести до скасування будь-якого законного судового рішення.

Так, при викладі фактичних обставин інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, стороною обвинувачення було зазначено, що у вчинені вказаних діянь фігурує ще декілька осіб, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак в обвинувальному акті не зазначено чи притягувались дані особи до кримінальної відповідальності за інкриміновані діяння, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, чи стосовно вказаних осіб виділені матеріали в інше провадження, тощо, оскільки зазначення у обвинувальному акті прізвища інших співучасників кримінального правопорушення, які не обвинувачуються у межах цього кримінального провадження та щодо яких відсутні будь-які судові рішення, є грубим порушенням принципів верховенства права та презумпції невинуватості, передбачених ст. 62 Конституції України, ст.ст. 8, 17 КПК України, прав обвинуваченої ОСОБА_7 захищатись від пред`явленого безпосередньо їй обвинувачення із викладенням стосовно неї фактичних обставин, а також прав інших осіб, які не зазначені у обвинувальному акті, але вказані обставини стосуються її законних інтересів, а отже, наведені порушення кримінального процесуального закону перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акта.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 ,ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України прокурору Дніпропетровської обласної прокурори ОСОБА_5 , для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

Водночас, аналізуючи доводи сторони захисту стосовно наявності інших наведених в клопотанні підстав для повернення обвинувального акта прокурору та вирішуючи питання щодо їх обґрунтованості, суд виходить з наступного.

Так, повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Тому суд не бере до уваги як підставу повернення обвинувального акта твердження сторони захисту про відсутність скріплення підпису прокурора в обвинувальному акті печаткою, оскільки її обов`язковість не передбачена вимогами КПК України. Так, у частині 3 статті 291 КПК України містяться вимоги щодо посвідчення обвинувального акта виключно шляхом підписання слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно. При цьому, жодних додаткових вимог щодо посвідчення обвинувального акта у ст. 291 КПК України не зазначено.

Доводи сторони захисту про необхідність повернення обвинувального акта прокурору з підстав того, що в обвинувальному акті відсутні фактичні обставини кримінального правопорушення щодо особистої зацікавленості обвинуваченої та наявності у неї мети отримання неправомірної вигоди, яка є кваліфікуючою ознакою складу інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, а також той факт, що одні й ті самі дії обвинуваченої органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України та ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 КК України, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки в обвинувальному акті викладаються ті фактичні обставини вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими. Вказане означає, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до виключних повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати від нього змінити їх виклад.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 9, 17, 291, 314, 372 КПК України, ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 про повернення обвинувального акта, заявленого в кримінальному провадженні № 195/1558/21 (пр. № 1-кп/201/390/2023), відомості про яке 30 червня 2021 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000487, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 ,ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України задовольнити.

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 362 , ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 365-2 КК України, повернути прокурору Дніпропетровської обласної прокуратури для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали суду буде складений і оголошений об 15.30 годині 07 березня 2023 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а сторонами кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні, у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3