ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/374/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

розглянувши 27 грудня 2022 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2022 року у задоволенні клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту відмовлено. Задоволено клопотання слідчого СВ Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погодженого прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Теміртау Республіка Казахстан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.09.2021 до 3 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений 25.03.2022 по відбуттю строку покарання,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням розміру застави в сумі 208000 (двісті вісім тисяч) грн. та покладенням на нього відповідних обов`язків у випадку її внесення.

Встановлено строк дії ухвали до 23 год. 59 хв. 06 лютого 2023 року.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою: домашній арешт або особисте зобов`язання.

Вказує, що заявлені стороною обвинувачення ризики, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, є необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Так, в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про переховування ОСОБА_7 , перебування в розшуку раніше та на даний час. Крім цього, посилається на те, що його підзахисний зі свідками у кримінальному провадженні незнайомий, а тому стверджує, що підозрюваний ніяким чином не може впливати на даних осіб.

Наводить рішення Європейського суду з прав людини у справі Манчіні проти Італії, в якому зазначено, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 параграфу 1 (с) Конвенції.

Вважає, що більш м`який запобіжний захід, для прикладу домашній арешт, позбавить підозрюваного можливості вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Стверджує, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із покладенням на підозрюваного обов`язку утриматись від спілкування із іншими особами повністю реалізує цілі та засоби при розслідуванні даного злочину.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання ( АДРЕСА_2 ).

Наголошує на тому, що стороною обвинувачення не доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зазначає, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання дозволить забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_7 своїх процесуальних обов`язків та виключає будь-які ризики втручання підозрюваного у хід кримінального провадження вказаного слідчим у клопотанні.

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи із наступних підстав.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів справи, групою слідчих СВ Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001910, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 грудня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 , діючи всупереч «Положенню про дозвільну систему», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року з наступними змінами, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року з наступними змінами, тобто без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи значення своїх протиправних дій, умисно, у невстановлений період часу та невстановленому слідством місці, придбав корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф1 та запал УЗРГМ2, що в сукупності являється оборонною осколковою ручною гранатою Ф1, які в подальшому зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , до 09 грудня 2022 року.

Надалі ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що вказані предмети в сукупності являються оборонною осколковою ручною гранатою Ф1, не маючи передбаченого законом дозволу, переніс корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф1 та запал УЗРГМ2 неподалік території ТЦ «Епіцентр», що за адресою: вул. Поліська, 7, м. Тернопіль, з метою їх подальшого збуту.

Після цього, 09 грудня 2022 року, близько 10 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу території ТЦ «Епіцентр», що по вул. Поліській, 7, в м. Тернополі, незаконно збув корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф1 та запал УЗРГМ2, що в сукупності являється оборонною осколковою ручною гранатою Ф1, ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 1000 гривень.

09.12.2022 у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

10.12.2022 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у придбанні, носінні, збуті бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

10.12.2022 слідчий СВ Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 за погодженням із прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 під час досудового розслідування кримінального провадження №0001910 від 05.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, звернулась до слідчого судді із клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке слідчий суддя своєю ухвалою 10.12.2022 задовольнив.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. При цьому слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вказаних вище обставин.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні «К. Г. проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому тлумачення поняття «обґрунтованість» буде залежати від усіх обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з необхідністю на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з наведеного і надаючи оцінку матеріалам провадження, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: заявою ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) від 08 грудня 2022 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) від 08 грудня 2022 року; протоколом огляду грошових коштів від 09 грудня 2022 року; протоколом огляду покупця та вручення йому грошових коштів перед початком проведення оперативної закупки від 09 грудня 2022 року; протоколом про проведення контролю за вчиненням злочину оперативної закупки від 09 грудня 2022 року; висновком судової вибухотехнічної експертизи від 09 грудня 2022 року; протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) від 09 грудня 2022 року; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09 грудня 2022 року; іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Обставини та факти, інформація, яка міститься в зазначених доказах, підтверджують існування у справі безпосереднього зв`язку між ОСОБА_7 та кримінальним правопорушенням, у якому він підозрюється, що в своїй сукупності є достатнім для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Питання доведеності чи недоведеності вини, а також роль підозрюваного у вчиненні злочину є прерогативою суду, який розглядатиме справу по висунутому обвинуваченню та буде встановлювати вказані обставини при розгляді справи по суті.

При цьому слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, слідчий суддя у висновках, які зробив орган досудового слідства відносно ОСОБА_7 , чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою відповідно до ч. 2 даної статті є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри слідчий суддя правильно врахував, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

При цьому слідчий суддя прийшов до вірного висновку про недоведеність ризику ОСОБА_7 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки даний ризик викладений формально та недоведений стороною обвинувачення, з чим погоджується і колегія суддів.

Надаючи оцінку можливості підозрюваному ОСОБА_7 переховуватися від слідства та/або суду, колегія суддів зазначає, що будучи раніше судимим до покарання у вигляді позбавлення волі, розуміє, що у разі доведення його вини йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років за санкцією ст. 1 ст. 263 КК України, а тому є достатньо підстав вважати, що підозрюваний з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Окрім цього, варто врахувати, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім цього, у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчієв проти Молдови від 04.10.2005 зазначено, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Так, ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, неодружений, дітей на утриманні немає, що, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків і не унеможливлює існування ризику переховуватись від правоохоронних органів та суду.

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні військового стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Колегія суддів вважає, що доведеним є і ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки у разі застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, останній, перебуваючи на волі та володіючи необхідною інформацією щодо обставин кримінального провадження, може незаконно впливати на покупця (свідка ОСОБА_10 (анкетні дані змінено)) шляхом погроз чи застосування інших засобів впливу з метою дачі цією особою неправдивих показань.

При цьому слідчим суддею вірно зазначено, що ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні полягає у процедурі отримання свідчень від цих осіб, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, та дослідження їх судом.

Надаючи оцінку можливості підозрюваним ОСОБА_7 вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів погоджується із твердженням слідчого судді, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, протягом року після звільнення з установи виконання покарань знову підозрюється у вчиненні умисного тяжкого злочину, що свідчить про стійкість його суспільно-небезпечної поведінки під час дії на території України воєнного стану. Це дає підстави вважати високою ймовірність вчинення підозрюваним інших кримінальних правопорушень у випадку застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Тому, враховуючи вищезазначене, твердження апеляційної скарги захисника підозрюваного, що ризики наведені стороною обвинувачення є необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами, є безпідставними.

Таким чином, задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_7 злочину, його репутацію, спосіб життя, майновий стан і відсутність офіційного місця роботи, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але на даній стадії досудового розслідування по даній конкретній справі з урахуванням особи підозрюваного та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за рішенням суду, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, - підстав для застосування до ОСОБА_7 іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Також, застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, також дійшов вірного висновку щодо можливості визначення підозрюваному ОСОБА_7 розміру застави в сумі 208000 грн.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у таких межах, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На переконання колегії суддів, саме такий розмір застави у межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для даного виду кримінального правопорушення, що становить 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 208000 грн., є достатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього законом обов`язків та помірним для нього, враховуючи особу порушника та обставини, вчиненого ним злочину.

Даних, які б вказували на неможливість обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченого не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

З огляду на викладене слідчим суддею при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник підозрюваного просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 309, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2022 року про обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави в сумі 208000 грн. з покладенням на нього відповідних обов`язків у випадку її внесення, - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________ __________________ _______________

ОСОБА_2 І ОСОБА_11 І ОСОБА_12