Справа № 367/4898/22
Провадження №1-кс/367/849/2022
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2022 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс Ріелт» про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 11.11.2021 у кримінальному провадженні, відомості про яке 31.08.2021 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

встановив :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Елпіс Ріелт» звернулося до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000108 від 31.08.2021.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 11.11.2021 було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт шляхом тимчасового позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування на земельні ділянки, що належать на праві приватної власності заявнику. Як на підставу для накладення арешту слідчий суддя посилався на те, що ці земельні ділянки відіграють роль речових доказів та їх корисні здібності можуть бути змінені шляхом вирубки дерев, чагарників, тощо. З посиланням на ч.ч. 1, 2 ст. 170, ч. 1 ст. 174 КПК України та те, що досудове розслідування здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України із спеціальним суб`єктом службовою особою, а не відносно власників земельних ділянок, заявник добросовісно набув у власність земельні ділянки, прокурором не наведено доказів можливого приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, підозра службовим особам не оголошена, зважаючи на тривалий строк досудового розслідування, просить суд скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 11.11.2021 у межах кримінального провадження №0000108 від 31.08.2021 на земельні ділянки з кадастровим номером :03:007:0001, площею 1,2864 га, :03:005:0046, площею 2,1425 га, :03:005:0246, площею 1,2674 га, що розташовані на території Ірпінської міської ради Київської області та належать на праві власності ТОВ «Елпіс Ріелт».

У судовому засіданні представник власника майна підтримав подане клопотання, просив його задовольнити.

Прокурор заперечив проти клопотання, вважав, що воно не підлягає задоволенню.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, додані до нього документи, матеріали справи № 367/8388/21, вислухавши думку представника власника майна та прокурора, вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що в провадженні слідчого відділення ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області знаходиться кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0000108 від 31.08.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

У межах кримінального провадження ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 11.11.2021 накладено арешт на земельні ділянки з кадастровим номером :03:007:0001, площею 1,2864 га, :03:005:0046, площею 2,1425 га, :03:005:0246, площею 1,2674 га.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

За змістом частини 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно частини 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно пункту 5 частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Частиною 4 статті 173 КПК України передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

При розгляді клопотання прокурора про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000108 від 31.08.2021, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування такого заходу як арешт та задоволення клопотання прокурора і накладення арешту на вилучене майно з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно частини 1 статті 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Під час судового засідання з арешту майна представник ТОВ «Елпіс Ріелт» не був присутній, слідчим суддею було визначено провести судове засідання без повідомлення власника майна.

Згідно положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії», при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22.09.1994 та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Відповідно до п. 166 Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Отже, слідчим підлягає з`ясування наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Так, диспозиція ч. 2 ст. 364 КК України визначає дефініцію цієї статті, а саме зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

В примітці до ст. 364 КК України зазначено, що службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом. Для цілей статей 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу до державних та комунальних підприємств прирівнюються юридичні особи, у статутному фонді яких відповідно державна чи комунальна частка перевищує 50 відсотків або становить величину, що забезпечує державі чи територіальній громаді право вирішального впливу на господарську діяльність такого підприємства.

Для притягнення особи до відповідальності за ст. 364 КК важливо встановити характер, зміст та обсяг повноважень, виявити коло тих службових обов`язків, які визначають компетенцію службової особи та встановлюються відповідними нормативними актами (законами, постановами, положеннями, статутами, наказами, інструкціями тощо).

Підприємство заявника не є та не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, воно на законних підставах, доки не буде доведено зворотнє, отримало на праві власності спірні земельні ділянки.

Відповідно до частини 4 статті 132 КПК України для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013 № 223-558/0/4-13, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчі судді зобов`язані, зокрема, перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів, зважати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для застосування заходів забезпечення (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора.

Згідно до ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Арештованим майном є земельні ділянки, які є невід`ємною частиною земної поверхні, отже, при вирішенні питання щодо виконання вимог ч. 11 ст. 170 КПК України слід звернути увагу на специфіку арештованого об`єкту.

Так, вбачається, що за умов, наведених прокурором, можливо лише дії, направлені на пошкодження чи зникнення лісових насаджень, які знаходяться на земельних ділянках.

Слідчий суддя також приймає до уваги і ті обставини, що арешт було накладено більше ніж рік тому, однак станом на дату розгляду даного клопотання підозра жодній особі не вручалась, однак саме заявник прийняв на себе зобов`язання по сплаті земельного податку на вищенаведені земельні ділянки та, будучи власником, позбавлений можливості проводити на цій земельній ділянці будь які дії із користування земельними ділянками.

З урахуванням вищевикладених обставин, слідчий суддя вважає за можливе частково задовольнити клопотання заявника, залишивши зобов`язання в частині заборони розпорядження лісовими насадженнями, які знаходяться на земельних ділянках.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 100, 169-174, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс Ріелт» про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Скасувати частково арешт в частині тимчасового позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 11.11.2021 на земельні ділянки з кадастровим номером :03:007:0001, площею 1,2864 га, :03:005:0046, площею 2,1425 га, :03:005:0246 площею 1,2674 га, які належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Елпіс Ріелт» ().

Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Елпіс Ріелт» () здійснення дій із розпорядження лісовими насадженнями, які знаходяться на земельних ділянках з кадастровим номером :03:007:0001, площею 1,2864 га, :03:005:0046, площею 2,1425 га, :03:005:0246, площею 1,2674 га.

В іншій частині в задоволенні клопотання - відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Ухвала про скасування арешту майна підлягає негайному виконанню.

Слідчий суддя ОСОБА_5

Повний текст ухвали виготовлено 19 грудня 2022 року.