Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року Слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000131 від 20.04.2022, -

ВСТАНОВИВ :

До слідчого судді Подільського районного суду міста Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 758/10306/22 в рамках кримінального провадження № 0000131 від 20.04.2022.

В обґрунтування клопотання заявник зазначає, що на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 758/10306/22 було накладено арешт на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, на належний ОСОБА_3 ноутбук марки ASUS, G9N0CX226659394 із зарядним пристроєм. Заявник клопотання вважає, що арешт на майно, власником якого є ОСОБА_3 , було накладено необґрунтовано та у арешті відпала необхідність, просить його скасувати, зобов`язавши орган досудового розслідування повернути власнику вилучене майно. Своє клопотання заявник мотивує тим, що арешт на майно було накладено з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як засобу покарання, проте у кримінальному провадженні № 0000131 від 20.04.2022 будь-якій особі, зокрема, ОСОБА_3 , не повідомлено про підозру, майно, на яке накладено арешт, не є майном підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Також зазначає, що майно, на яке було накладено арешт, було вилучене за результатами проведеного обшуку, а ухвалою, якою було надано дозвіл на проведення обшуку, прокурору було відмовлено у вилученні комп?ютерної техніки. Окрім того, як зазначає заявник, майно, на яке накладено арешт, не відповідає критеріям щодо тимчасово вилученого майна, визначеного ст. 167 КПК України, власник майна і саме майно не мають будь-якого відношення до розслідуваного кримінального провадження. Додатково зауважує, що слідчим суддею не враховані належним чином наслідки арешту майна для його власника, оскільки арешт створює загрозу втручання в його приватне життя та позабавляє ОСОБА_3 можливості належним чином працювати та проводити дозвілля з використанням належного йому ноутбука.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав до початку судового засідання заяву про розгляд клопотання без його участі. У вказаній заяві клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі. У вказаній заяві проти задоволення клопотання про скасування арешту майна заперечив.

Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає можливим розглядати клопотання без їх участі, оскільки неприбуття цих осіб не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, приходить до таких висновків.

Слідчим відділом Подільського УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000131 від 20.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Подільською окружною прокуратурою міста Києва.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 20.10.2022 у справі № 758/9393/22 було частково задоволено клопотання прокурора про надання дозволу на проведення обшуку, надано дозвіл прокурорам, що входять до групи прокурорів, та слідчим, що входять до групи слідчих, у кримінальному провадженні № 0000131 від 20.04.2022 дозвіл на проведення обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_6 , де фактично знаходяться ТОВ «Сервіс-Агромаркет», для виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, а саме відшукання та вилучення:

-документів щодо реалізації продукції, власником якої є ТОВ «Август Україна» (ТМ АВГУСТ, );

-документів щодо збереження продукції, власником якої є ТОВ «Август Україна» (ТМ АВГУСТ, );

-чорнових записів, блокнотів, нотаток, флеш-носіїв, на яких виготовлялася та зберігається вказана документація;

-чорнових записів, які використовувалися у ході злочинної діяльності.

В решті клопотання щодо надання дозволу на відшукання та вилучення при проведенні обшуку, зокрема, комп`ютерної техніки, носіїв інформації, на яких виготовлялася та зберігалася документація на електронній пошті та програмах для спілкування в мережі Інтернет - слідчим суддею задоволено не було.

08.11.2022 в рамках зазначеного кримінального провадження слідчим слідчого відділу Подільського УП ГУ НП України у м. Києві ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 20.10.2022 у справі № 758/9393/22, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , про що слідчим ОСОБА_7 було складено відповідний протокол обшуку.

Як убачається з копії протоколу обшуку від 08.11.2022 року в ході обшуку слідчим було виявлено накопичувачі інформації в ході огляду яких з використанням ПК, в яких вони були встановлені, виявлені документи щодо продукції та фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Август Україна», а саме: ноутбук марки ASUS, G9N0CX226659394 із зарядним пристроєм, які вилучено. До протоколу вказаного обшуку додані зауваження адвоката, згідно яких, зокрема, з дозволу слідчого було проведено обшук особистих речей директора ТОВ «Сервіс - Агромаркет» ОСОБА_3 , зокрема рюкзак чорного кольору, в якому зберігався особистий ноутбук, в результаті ноутбук був вилучений.

У подальшому прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва звернувся до слідчого судді Подільського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна, в якому зазначив, що 08.11.2022 року в ході обшуку за адресою м. Київ, вул. Деревлянська, 8 кв.82 в офісі ТОВ «Сервіс Агромаркет» виявлено та вилучено електронні носії інформації, встановлені до персональних комп`ютерів працівників, що містять документи в електронному вигляді щодо фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ «Сервіс Агромаркет» та ТОВ «Август Україна», а саме ноутбук марки- ASUS, S/N G9N0CX226659394. Вказане майно зберегло га собі сліди вчинення кримінального правопорушення, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1,2 ст. 190 КК України, та є речовими доказами вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи вищевикладене, в ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на об`єкт кримінально-правових дій, що був набутий кримінально-правовим шляхом, з метою забезпечення збереження вказаного речового доказу та унеможливлення подальшого його перепродажу. Вказане майно належить ТОВ «Сервіс Агромаркет».

Надалі ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 758/10306/22 задоволено клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000131 від 20.04.2022, накладено арешт на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Деревлянська 8, кв. 82, яке належить ТОВ «Сервіс Агромаркет», а саме: зокрема, ноутбук марки ASUS, G9N0CX226659394.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається зокрема з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна з метою збереження речових доказів слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати:

- правову підставу для арешту майна;

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Арешт майна з підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 2, 9 ст. 100 КПК України речовий доказ зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ, зобов`язана зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Питання про долю речових доказів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. Таким чином, законодавчо визначений механізм періодичного перегляду необхідності збереження заходу забезпечення кримінального провадження із плином часу, а також його скасування при закритті кримінального провадження, що дозволяє запобігати потенційним зловживанням.

За вимогами ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається ізклопотанням.

Відповідно до ст. 642 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Зі змісту клопотання про скасування арешту майна вбачається, що заявник відноситься до осіб, яким за законом надано право на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов:

- доведення, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба;

- доведення, що арешт накладено необґрунтовано.

Оцінюючи обґрунтованість накладеного арешту під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не уповноважений виконувати відповідні функції апеляційного суду щодо перевірки законності та обґрунтованості рішень слідчого судді, однак зобов`язаний встановити наявність підстав для накладення арешту на майно під час вирішення цього питання.

Отже, під час вирішення питання про необґрунтованість накладеного арешту на майно, як підставу для скасування арешту, слідчий суддя повинен встановити чи були визначено та надано оцінку під час вирішення питання про арешт обставинам, вказаним у ч. 2 ст. 173 КПК України.

Зі змісту ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 758/10306/22 убачається, що під час ухвалення цієї ухвали судом враховані вимоги ст. 132 та ст. 173 КПК України.

Матеріали справи свідчать, що на етапі кримінального провадження, коли вирішувалося питання про накладення арешту на майно, потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження з клопотанням про забезпечення чого (збереження речових доказів), й звертався прокурор, а слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, про те, що арешт на вищевказане майно накладено безпідставно, не спростовують висновків слідчого судді щодо наявності законних підстав для накладення арешту на вилучене майно на даній стадії досудового розслідування. Арешт майна з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Виходячи з вищенаведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що відсутність жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні посадових осіб ТОВ «Сервіс Агромаркет» та його посадових осіб, зокрема директора ТОВ «Сервіс Агромаркет» ОСОБА_3 , як про це зазначає представник третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, не перешкоджає накладення арешту на майно з метою забезпечення речових доказів.

За таких обставин, слідчий суддя погоджується з висновками слідчого судді у справі № 758/10306/22, що на момент постановлення ухвали про арешт майна потреби досудового розслідування виправдовували саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно, що надало змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням. А тому доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Інші доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, щодо необґрунтованості накладення арешту не є безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З метою оцінки доводів клопотання щодо наявності обставин, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, слідчий суддя враховує наступне.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява №71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, серед іншого, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Також за приписами ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у вказаному провадженні здійснюється достатньо тривалий час, та за час його проведення жодній особі про підозру не повідомлено та не встановлено прямої причетності посадових осіб ТОВ «Сервіс - Агромаркет» до обставин кримінального правопорушення, натомість суттєво утруднено правомірна діяльність (особиста комунікація, відпочинок та робота) ОСОБА_3 .

Згідно з ч.1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При розгляді клопотання про скасування арешту майна слідчому судді прокурором не надано будь- які докази, які підтверджують необхідність в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частиною 1 ст. 85 КПК України передбачено, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

За змістом ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому слідчий суддя враховує, що майно, на яке накладено арешт, не є річчю, яка вилучена з обігу або заборонена в обігу, очевидно не є річчю, яка незаконно набута внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Будь-яких доказів зворотного прокурором не надано. Як і не надано доказів відповідності вилученого майна критеріям та вимогам, що вказані у ч. 2 ст. 167 КПК України.

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи заявника клопотання про те, що продовження застосування арешту, за наведених заявником обставин та доданих до клопотання доказів, призводить до порушення принципу пропорційності обмеження права власності завданнями кримінального провадження та непропорційно обмежить можливість здійснення правомірної діяльності ОСОБА_3 , оскільки без особистого ноутбуку та інформації (за твердженням зяавника, яке не спростовано прокурором, у ноутбуці містяться особисті та сімейні фотографії, електронне листування приватного характеру, особисті фінансові та персональні дані щодо ОСОБА_3 ), що на ньому міститься, буде суттєво утруднено особисту комунікацію, відпочинок та роботу.

Згідно ст. 2 КПК України до завдань кримінального провадження відноситься, серед іншого, й те, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За наведених обставин слідчий суддя вважає, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.Вказана обставина, у відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, є підставою для скасування арешту на майно, а саме: ноутбук марки ASUS, G9N0CX226659394.

Таким чином, оскільки не було встановлено співмірних обставин для продовження застосування накладеного арешту на майно, тому слідчий суддя вважає за необхідне частково задовольнити клопотання представника власника майна та скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 758/10306/22 в частині арешту ноутбука марки ASUS, G9N0CX226659394.

Щодо вимоги зобов`язати орган досудового розслідування повернути власнику вилучене майно, то слідчий суддя вважає її передчасною, оскільки бездіяльність щодо неповернення тимчасово вилученого майна ще не настала, так як гідно з пунктом 4 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту.

Керуючись ст. ст. 169 - 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_3 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000131 від 20.04.2022 - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі № 758/10306/22, на майно, а саме: ноутбук марки ASUS, G9N0CX226659394.

У задоволенні клопотання в іншій частині - відмовити.

Ухвала в порядку ст. 309 КПК України оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 30 грудня 2022 року.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. КиєваОСОБА_1