Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/686/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2022 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21.11.2022, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Добровеличківського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0000411 від 17.11.2020 по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 162, ч.3 ст.146, ч.2 ст.121 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 21 листопада 2022 року, суд за клопотанням прокурора, продовжив щодо обвинувачених строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим строком на 60 днів, тобто до 14 години 55 хвилин 19 січня 2023 року, без визначення застави.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були встановлені під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинувачених, а також те, що більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст.176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а також запобігти встановленим ризикам, а тому не буде забезпечено виконання завдань кримінального судочинства.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що на її думку рішення суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а запобіжний захід продовжений у вигляді тримання під вартою занадто суворим та таким, що підлягає зміні на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

На переконання захисника, суд першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали, залишив поза увагою те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання, є студентом навчального закладу. Жоден із доказів у даному кримінальному провадженні не вказує на вину обвинуваченого ОСОБА_8 . Винність вказаної особи нічим не підтвердженно, а наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України є припущенням прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки викладені в ухвалі районного суду висновки про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не оскаржені учасниками процесу, то колегія суддів судове рішення в цій частині не перевіряє.

Що стосується висновку суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , то колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Добровеличківського районного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000411 від 17.11.2020 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 162, ч.3 ст.146, ч.2 ст.121 КК України .

Ухвалами судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області обвинуваченому ОСОБА_8 неодноразово, а останній раз ухвалою від 30.09.2022 продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає 28 листопада 2022 року.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Колегія суддів бере до уваги також те, що ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному проникненні до житла чи іншого володіння, що порушує недоторканість житла громадян, вчинене із застосуванням насильства та у вчиненні незаконного викрадення людини, вчиненого групою осіб, що спричинило тяжкі наслідки, а також у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого. Вказані кримінальні правопорушення є нетяжкими та тяжкими злочинами, де санкція найбільш тяжкого злочину передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Також те, що обвинувачений ОСОБА_8 на момент скоєння кримінального правопорушення був неповнолітньою особою та на даний час є повнолітнім, не одружений, раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Крім того ОСОБА_8 є обвинуваченим і в інших кримінальних правопорушеннях, а за місцем проживання характеризується негативно, що вказує на ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Тобто існують реальні ризики того, що ОСОБА_8 може здійснити дії направлені на ухилення від суду та незаконно впливати на свідків і потерпілу, які проживають в одному населеному пункті.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Апеляційні доводи захисника про відсутність ризиків можливої не процесуальної поведінки ОСОБА_8 не заслуговують на увагу виходячи з вищенаведеного.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих обгрунтувань, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21.11.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_8 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4