Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа №283/1810/17
Провадження №1-кп/279/118/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю сторін кримінального провадження: прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дистанційно обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Коростені кримінальне провадження №0000610 від 22.07.2017 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Краснобірка Малинського району Житомирської області, українця, громадянина Республіки Білорусь, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого 29 березня 2013 року Черняхівським районним судом Житомирської області за ч.2 ст.121 КК України до 5 років позбавлення волі, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 22 липня 2017 року близько 11 години ОСОБА_6 прибув до місця проживання своєї співмешканки ОСОБА_8 та її матері ОСОБА_9 , 1938 року народження за адресою: АДРЕСА_3 , з метою побачитися з ОСОБА_8 .

Під час розмови ОСОБА_9 не допустила до свого будинку ОСОБА_6 , пояснила останньому, що ОСОБА_8 немає за місцем проживання, хоча ОСОБА_6 достовірно знав, що його співмешканка перебувала у житловому будинку. Тому, ОСОБА_6 образився на ОСОБА_9 та вирішив умисно вбити її.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство, ОСОБА_6 відшукав за будинком на подвір`ї ОСОБА_9 багнет моделі № 2 від гвинтівки калібру 7,26 мм, системи "Мосіна" зразку 1891-1933 років, після чого ОСОБА_6 , виявивши ОСОБА_9 на подвір`ї наблизився до неї та застосовуючи фізичну силу, рукою штовхнув її в область грудної клітини, після чого ногою збив ОСОБА_9 з ніг, у результаті чого остання втратила рівновагу і впала на подвір`ї.

Доводячи свій злочинний умисел на умисне позбавлення життя, ОСОБА_6 , утримуючи штик у руках, на ґрунті особистих неприязних стосунків, з достатньою силою наніс клинком багнету не менше 9 - ти ударів потерпілій ОСОБА_9 в область лівої руки, грудної клітини, в область життєво-важливих органів, усвідомлюючи, що своїми діями позбавляє життя потерпілу та бажаючи настання таких злочинних наслідків шляхом нанесення ударів у грудну клітину, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме, в силу того, що злочинні дії ОСОБА_6 були виявлені ОСОБА_8 , яка почувши крики своєї матері, кинулася їй на допомогу із житлового будинку, після чого відібрала у ОСОБА_6 багнет.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що за скоєний злочин він буде затриманий та покараний, втік з місця вчинення злочину, погрожуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбивством.

В процесі замаху на вбивство, ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: рани на попередній поверхні середньої частини лівого передпліччя, рани по задній поверхні середньої частини лівого передпліччя, рани по внутрішній поверхні середньої частини лівого передпліччя, двох ран по внутрішній поверхні нижньої частини лівого плеча, рани в ділянці тіла грудини, рани по внутрішній половині лівої молочної залози, рани по внутрішній поверхні середньої частини правого передпліччя, синця по задній поверхні середньої частини правого передпліччя, рани по лівій боковій поверхні грудної клітини в проекції 7 ребра по середній пахвинній лінії, які відповідно до висновку експерта №203 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України, як незакінчений замах на вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначив, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, які зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності дають підстави визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, незакінчений замах на вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 по суті пред`явленого йому обвинувачення винуватим себе не визнав і пояснив суду, що намірів зашкодити, заподіяти шкоди не було, він приходив до жінки ОСОБА_8 , а не до тещі ОСОБА_9 .. Теща ззаду підійшла, коли він падав, він її вдарив цим штиком. Він замок відкривав. Потерпіла не має до нього ніяких претензій. Він не хотів наносити їй ушкоджень, намірів не було ні на що. Він був в шоці, що жінка йому не відкривала, він навіть тещі не бачив, що вона ззаду підійшла. Зазначив, що був в тверезому стані.

Повідомив, що з дружиною проживав 14 років. Вони проживали в м.Малині, а потім, коли помер тесть (це після цього і відбулось), переїхали жити до пос.Гранітний, Малинський район, поряд з ОСОБА_10 . Офіційно розписаними не були. Причин, чому його до хати не пускали не знає, він займався вирощуванням саду, саджав помідори з нею (тещою) інколи виникали з цього приводу суперечки. Також пояснив, що проживав в м.Малині, знімали квартиру, а потім переїхали, на прохання жінки, жити до її мами, бо вона була одна і сама не може, боїться. Чому його не пускала до хати не знає.

Штик ніж взяв біля форточки, він стояв там де собака, форточка щоб не відкривалась, це штик нож, він квадратний, не ріжучий, він колючий предмет, який, коли він (обвинувачений) замок відкривав, він зламався, коли обвинувачений падав, і ним він вколов її (потерпілу) в руку. Цей штик нож все життя стояв коло форточки, коло собаки, а замок він відкривав штик ножом, бо жінка не пускала, щоб жінку побачить, а вона (жінка) стояла у вікно і все це бачила. Коли він впав, вона вийшла одразу, штик нож він передав їй в руки, коли жінка вийшла, коли мама впала, зазначив, що він це все дуже добре пам`ятає. Удари, коли падав не наносив, вона ззаду до нього підійшла, не з хати виходила, а ззаду підійшла.

Додатково пояснив, що в той день він приїхав ранком, це було десь 10 година, початок 11-ої, з рибалки, прийшов стукав, дверей йому не відкривали. Теща з жінкою були в хаті, вони розмовляли між собою, він це все чув. Він вийшов до собаки в двір, в цей час теща десь виходила, ніби до аптеки, чи до фельдшерського пункту. Він вийшов, знову стукав, ніхто не відкривав, він взяв штик нож, щоб відкрити двері, і в цей час, коли він падав, коли зламався штик нож вона ззаду підійшла зі словами: «що ти тут робиш?» і крик підняла, і через п`ять хвилин з дверей вийшла жінка, він віддав їй цей штик ніж, вона підняла крик, він віддав цей штик ніж і пішов.

Зазначив, що коли він падав, там три сходинки було, до прихожої, коли він падав він десь їй попав в грудь. А на лівій руці у неї здавна тріскається шкіра, навіть коли вона теплою водою милася, і це ніякі то не колоті рани, не різані рани, то тріскані рани. Пояснив, що ніхто її (тещу) не бив, ніж віддав дружині і сказав: "викликай міліцію і все". Зазначив, що причиною падіння було те, що ніж зломався, коли ним відкривав двері, і тому він впав назад. Потерпіла в цей час стояла ззаду. В грудь попав, коли падав назад, а вона ззаду стояла, в той час він її не бачив. Стверджував те, що умисних ударів в область тіла потерпілій ОСОБА_9 не наносив, умислу не було. Ніяких намірів проти неї (потерпілої) у нього не було, так вийшло. Ніяких погроз на її адресу не висказував, зазначив, що тілесні ушкодження, які були нанесені потерпілій, були нанесені ним, але наміру на їх нанесення не було, пояснив, що нормальні були стосунки, він з нею кожен день в огороді був, жінка їм ніколи не допомагала. Про вчинене дуже жалкує. Просив суд врахувати це та суворо не карати.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просив суд звернути увагу на обставину, яка підтверджує відсутність у ОСОБА_6 наміру на вбивство потерпілої, а саме: той факт, що штик ніж, яким останній наносив удари потерпілій обвинувачений не приніс із собою, а підібрав на подвір`ї домогосподарства, всі заподіяні поранення відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Також важливим є те, що після нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений, після того як пересвідчився, що потерпіла в свідомості і жива, пішов додому і хоча мав таку можливість, однак не вживав додаткових дій, спрямованих на її убивство.

Сторона захисту наполягала на тому, що аналізуючи зміст висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, покази свідків та матеріали кримінального провадження у сукупності, їх співвідношенні з фактичними обставинами справи, які прокурор вважає доведеними та достатніми для прийняття обвинувального вироку, не погоджується з висунутим обвинуваченням, та вважає, що матеріали даного кримінального провадження не містять в собі достатніх доказів, які б надали змогу переконатись у тому, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України. Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 звертають увагу Суду на те, що обставини на які посилається прокурор, та які викладені в обвинувальному акті не містять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження, а отже й вина ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України є не доведеною, та дії останнього слід кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України - як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Обвинувачений ОСОБА_6 у своїх показах не заперечує щодо нанесення потерпілій тілесних ушкоджень.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, до обвинуваченого претензій не має, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що потерпіла ОСОБА_9 є її матір`ю, а обвинувачений був її співмешканцем. В той день ОСОБА_6 прийшов до них до дому, її мама сказала йому, що її ( ОСОБА_11 ) дома не має, що вона поїхала до Києва, оскільки вона не бажала з ним зустрічатися. Мама з ОСОБА_6 були на вулиці, що між ними стало не знає, не чула і не бачила, бо ж була в кімнаті, тільки почула як вона (мама) сильно закричала. Вона вискочила на вулицю, побачила, що мама лежала, в неї кров була. Він майже проходив повз і лежало щось залізне таке ржаве, воно раніше лежало коло форточки, батько покійний робив так, щоб форточка не відкривалася на вулиці. Вона злякалась, навіть забула, що у неї телефон є, побігла до куми, кума визвала швидку, а він пішов, його вже не було. Все це відбувалось в с.Гранітне, Малинського району, це був будинок мами. Після похорон батька вони переїхали туди жити разом з ним. Нагорний перед цим також приходив, не пам`ятає який це був день, це було десь о 11-й годині, вони побачили у вікно, що він прийшов, мама виходила до нього. Вона ще дала йому скількість гривень, хліба дала і сказала, що її не має, а на другий день він знову прийшов, вона побачила його через вікно, до нього вийшла мама, вона до нього не виходила бо не хотіла з ним спілкуватися. Мама вийшла, спілкувалася з ним, до моменту крику пройшло хвилин п`ять, а може й більше, вона не пам`ятає. Причиною виходу з хати був крик мами, ОСОБА_6 вже уходив з двору. Мама розповідала, що вони ругалися, чи він на неї напав, чи він її штовхнув металічною штукою, металічним таким, воно колишнє, старе, воно коло забору стояло, штик, батько його знайшов колись, воно коло форточки стояло, щоб форточка далі не йшла, він ( ОСОБА_6 ) його мабуть висунув, забрав. Мама після цього перебувала на стаціонарному лікуванні чотири дні, тілесні ушкодження були нанесені в область грудей. Напередодні з ОСОБА_6 були неприязні стосунки, оскільки він вживав. Тілесні ушкодженні були синяки і рани, які зашивали.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що працює завідуючим хірургічного відділення Малинської міської лікарні, лікарем, та пояснив, що згідно з історії хвороби 22.07.2017 року, зять постраждалої наніс їй тілесні ушкодження: ножові порання та побої, там були множинні поранення грудної клітки справа і правої руки. Хвора була обстежена, оглянута травматологом, були зроблені інструментальні дослідження, боялися, що там будуть проникаючі поранення в грудну клітку, на щастя, їх не було, було зроблена первинна хірургічна обробка ран, хвора лікувалася впродовж декількох діб. Потерпілою особою була жіночка старша 75 років (прізвище не пам`ятає), мама доньки, вона сусідкою була, ім`я її ОСОБА_13 , прізвище зятя йому не відомо, оскільки події записуються зі слів постраждалої, його компетенція, надати допомогу. Тілесні ушкодження були: ножові поранення не значні, вони були поверхневі, декілька глибоких, правої половини грудної клітки і правої руки, був забій правої нирки, тілесні ушкодження були заподіяні зі слів потерпілої ножем. Як лікар зазначив, що були ножові різані і колоті рани, рвані рани - вони були різні. Різана рана це з чіткими краями, колоті, як маленькі рани.

Всі покази свідків є логічними, послідовними та не суперечать один одному. Свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та приведені до присяги, а тому підстав не вірити їх показам у суду немає. Підстав у свідків оговорювати обвинуваченого, судом не встановлено.

В ході судового розгляду судом було досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази, з яких вбачається наступне.

Судом встановлено, що 22 липня 2017 року до ЄРДР за № 0000610 внесені відомості по факту замаху на вбивство ОСОБА_9 відносно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.15 ч.3 і 115 ч.1 Кримінального кодексу України і проводилось досудове розслідування.

Постановою заступника начальника СВ Малинського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 21..09.2017 року перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, про що внесені відомості до ЄРДР.

З рапорту оперативного інспектора Малинського ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області вбачається, що 22 липня 2017 року об 11.27 годині на лінію 102 надійшло телефонне повідомлення від лікаря ОСОБА_14 про те, що забрали жінку з ножовими пораненнями, які наніс її зять.

Відповідно до протоколу від 22 липня 2017 року слідчим Малинського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області прийнято заяву ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення.

Згідно із протоколом огляду місця події від 22 липня 2017 року та доданої до нього ілюстративної таблиці від 22.07.2017 року, оглянуто подвір`я домоволодіння АДРЕСА_3 , під час якого зафіксована загальна обстановка місця вчиненого злочину, а також виявлено металевий предмет, схожий на штик-ніж від зброї.

В приймальному відділенні Малинського РТМО за адресою: вул. Бондаренка, 18-А м. Малин, оглянуто одяг - майку, халат зі слідами речовини бурого кольору, про що складено протокол огляду місця події від 22 липня 2017 року та додано до нього фотоілюстрації.

З протоколу огляду предмета (речового доказу) від 18 вересня 2017 року вбачається, що речовим доказом є багнет моделі №2 від гвинтівки калібру 7,26 мм системи "Мосіна" зразку 1891-1933 років. Цей огляд проведено в присутності спеціаліста ОСОБА_15 , який зазначив, що багнет не є холодною зброєю.

Із протоколу проведення слідчого експерименту від 17 серпня 2017 року та доданої до нього фотоілюстрації вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 вказує на місце, де вона знаходилася у своєму подвір`ї та де до неї підійшов ОСОБА_6 , який намагався потрапити в будинок до ОСОБА_8 і наніс потерпілій тілесні ушкодження.

Висновком експерта №952 від 18 серпня 2017 року, висновком експерта № 954 від 6 вересня 2017 року та додатком №1 до нього встановлено, що у вирізках жіночого халату та майки виявлена кров, яка належить ОСОБА_9 .

З висновку експерта №175/ц вбачається, що "…При судово-медичному дослідженні штика-ножа, який був вилучений під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , слідів крові не виявлено."

Згідно з актом спеціальної комісії з проведення медичних оглядів Д-237 від 5 вересня 2017 року ОСОБА_6 наркологічно здоровий та примусового лікування не потребує.

Висновком судово-психіатричного експерта № 292-2017 від 5 вересня 2017 року встановлено, що ОСОБА_6 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_6 не потребує примусових заходів медичного характеру.

З висновку експерта №203 від 7 вересня 2017 року вбачається, що у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження утворились внаслідок дії гострих колюче-ріжучих предметів, можливо внаслідок дії клинка ножа, для спричинення яких необхідно не менше 9 ударів гострим колюче-ріжучим предметом та не менше одного удару твердим тупим предметом. Локалізація виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень: рана по передній поверхні середньої частини лівого передпліччя на 10 см нижче від центру ліктьової ямки, розміром 0,7 х 0,3 см; рана по задній поверхні середньої частини лівого передпліччя, розміром 1,5 х 0,5 см, горизонтально розташована, веретеноподібної форми з рівними дещо саднинними краями, гострими кінцями, вкрита напівпрозорим гнійно-серозним виділенням; навколо рани синець кільцеподібної форми в діаметрі біля 7 см, блідо-фіолетового з зеленуватим кольором; рана по внутрішній поверхні середньої частини лівого передпліччя, розміром 1,9 х 0,5 см, горизонтально розташована, веретеноподібної форми з рівними дещо саднинними краями, гострими кінцями, вкрита темно-коричневою коринкою, розташована на рівні шкіри; дві рани по внутрішній поверхні нижньої частини лівого плеча, розміром 0,7 х 0,3 см, горизонтально розташовані, веретеноподібної форми з рівними дещо саднинними краями, гострими кінцями, вкриті темно-коричневими коринками, розташованими на рівні шкіри; рана в ділянці тіла грудини дещо зліва на 5 см нижче та всередину від проекції лівого груднино-ключичного суглоба, розміром 1,2 х 0,3 см, горизонтально розташована з рівними краями, вкрита темно-коричневою коринкою, розташована на рівні шкіри, вшита одним шовковим швом; рана по внутрішній половині лівої молочної залози, розміром 2,2 х 0,3 см, горизонтально розташована з рівними краями, вкрита темно-коричневою коринкою, розташована на рівні шкіри, вшита двома шовковими швами; рана по внутрішній поверхні середньої частини правого передпліччя, розміром 0,3 х 0,2 см, горизонтально розташована, веретено подібної форми з рівними дещо саднинними краями, гострими кінцями, вкрита темно-коричневою коринкою, розташована на рівні шкіри; синець по задній поверхні середньої частини правого передпліччя, розміром 4 х 3 см, невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору з зеленуватим відтінком; рана по лівій боковій поверхні грудної клітини, приблизно в проекції 7 ребра по середній пахвинній лінії, розміром 0,8 х 0,2 см, горизонтально розташована, веретеноподібної форми з рівними дещо саднинними краями, гострими кінцями, вкрита темно-коричневою коринкою, розташована на рівні шкіри, навколо неї синець, розміром 5 х 3,5 см, невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору з зеленуватим відтінком.

Висновком експерта №198 від 20 вересня 2017 року встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 в момент заподіяння їй тілесних ушкоджень могла спочатку знаходитись у вертикальному, а потім в горизонтальному положеннях, взаємне розташування потерпілої та нападаючого могло бути передніми частинами тіла відносно одне одного.

27 липня 2017 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.15 ч.3 і 115 ч.1 Кримінального кодексу України.

Зауважень з приводу належності, допустимості поданих суду та досліджених судом в судовому засідання доказів сторонами не подано.

Суд безпосередньо, повністю та неупереджено дослідивши в ході судового розгляду всі надані сторонами провадження докази у їх сукупності, прийшов до наступних висновків.

Судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч.1 ст.337 КПК України.

Так, під час судового розгляду сторона обвинувачення наполягала, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України - як незакінчений замах на вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (замах на вбивство).

Сторона захисту, в свою чергу, заперечувала проти вищезазначеного твердження прокурора та наполягала на тому, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України - як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілої.

Перевіряючи вірність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 та частиною 4 статті 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом, кваліфікація злочинів завжди пов`язана із необхідністю обов`язкового встановлення та доказування кримінально-процесуальними й криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акт її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Безпосереднім об`єктом даного злочину є життя людини. Об`єктивна сторона основного складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України характеризується: 1) діянням протиправним заподіянням смерті іншій людині; 2) наслідком смертю іншої людини; 3) причинним зв`язком між діянням та зазначеним наслідком. Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується виною у формі умислу.

Мотив, мета вчинення злочину та емоційний стан є ознаками, за якими диференційовано кримінальну відповідальність за посягання на життя.

За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі прямого умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. При цьому ч.3 ст.15 КК України визначає, що замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи", замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного тілесного ушкодження, визначальним, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали.

На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій, які є визначальними, йдеться у п.22 Постанови пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року №2"Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" та неодноразово на це звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09.10.2018 у справі №760/4968/15-к, від 18.10.2018 у справі № 348/1153/17, від 08.11.2018 у справі № 60/718/16, від 18.12.2018 у справі № 569/2944/16 та інших.

Верховний суд наголосив, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину (правова позиція Верховного суду справа №286/4163/19).

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілої, що передувала події, їх стосунки).

Визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілої, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій обвинуваченого, обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки обвинуваченого стосовно потерпілої до та після вчинення злочину. При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «"Кобець проти України". Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

З огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази, характеру дій обвинуваченого, обстановки, яка передувала вчиненню ним дій, знаряддя злочину, локалізації тілесних ушкоджень, поведінки обвинуваченого як до, так і після вчиненого, суд дійшов висновку, що формулювання обвинувачення щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на протиправне позбавлення життя потерпілої ОСОБА_9 не знайшло свого підтвердження. Також, сам обвинувачений зазначає про відсутність у нього умислу на вбивство ОСОБА_9 , оскільки оскільки обвинувачений лише хотів побачитись з жінкою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, показів обвинуваченого, свідків, 22 липня 2017 року біля 11.00 години ОСОБА_6 , прийшов до помешкання за адресою смт.Гранітне Малинського району Житомирської області з метою побачитися зі своєю жінкою співмешканкою ОСОБА_8 , з будинку ОСОБА_8 не вийшла, потерпіла ОСОБА_9 , пояснила ОСОБА_6 , що її дочки ОСОБА_8 нема за місцем проживання. Достовірно знаючи, що його співмешканка перебуває у житловому будинку, за допомогою багнета моделі №2 від гвинтівки калібру 7,26 мм, системи "Мосіна" зразку 1891-1933 років, який взяв за будинком на подвір`ї ОСОБА_9 , намагався відчинити двері будинку.

В цей час ОСОБА_9 намагаючись перешкодити ОСОБА_6 проникнути до її будинку, підійшла ззаду до ОСОБА_6 . Останній, утримуючи багнет у руках, відштовхуючи потерпілу, наніс клинком багнету декілька ударів ОСОБА_9 в область грудної клітини, після чого остання втратила рівновагу і впала на подвір`ї. ОСОБА_8 почула крики своєї матері, вибігла із житлового будинку, ОСОБА_6 вже уходив з двору.

В результаті своїх неправомірних дій ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: рани на попередній поверхні середньої частини лівого передпліччя; рани по задній поверхні середньої частини лівого передпліччя; рани по внутрішній поверхні середньої частини лівого передпліччя; двох ран по внутрішній поверхні нижньої частини лівого плеча; рани в ділянці тіла грудини; рани по внутрішній половині лівої молочної залози; рани по внутрішній поверхні середньої частини правого передпліччя; синця по задній поверхні середньої частини правого передпліччя; рани по лівій боковій поверхні грудної клітини в проекції 7 ребра по середній пахвинній лінії, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Питання про умисел на вбивство необхідно вирішувати, виходячи не тільки з кількості, характеру, способу та знаряддя злочину, локалізації поранень, які у даному випадку, відносятся до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я і не є небезпечними в момент їх заподіяння, а й із сукупності цих обставин з іншими обставинами діяння, зокрема, причини його припинення, поведінку винного і потерпілої, що передувала події та після, їх стосунки тощо.

Визначальним при цьому залишається суб`єктивне ставлення саме винуватого до наслідків своїх дій. На цьому неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд (постанова від 29.01.2020 у справі №303/7357/17 ).

Обвинувачений не заперечує факту нанесення ушкоджень потерпілій, проте стверджує, що умислу на позбавлення її життя не мав. Зазначив, що якийсь час проживали в одній оселі, допомагав потерпілій по господарству. Після того, що сталося, віддав ножа жінці, яка вискочила з хати, й покинув подвір`я, при цьому сказавши: "викликай поліцію". Покази обвинуваченого в частині того, що після нанесення ударів він віддав штик-ніж узгоджуються з показами свідка ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 викинув штик-ніж і полишав територію їхнього домогосподарства, і вказують на відсутність прямого умислу на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 , що свідчить про відсутність незакінченого кримінального правопорушення на стадії незакінченого замаху, адже особа вчинила всі дії, які вважала за необхідне для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Також суд враховує і знаряддя, яким були заподіяні тілесні ушкодження штик ніж багнет моделі №2 від гвинтівки калібру 7,26 мм, системи "Мосіна" зразку 1891-1933 років, який, використовувався в господартві потерпілої та був взятий на місці події. Суд приймає до уваги і тривалість лікування потерпілої ОСОБА_9 , який склав 4 дні у місцевій лікарні. При цьому, стороною обвинувачення не доведено та не надано доказів, як то висновків експерта, на підтвердження того, що заподіяні потерпілій тілесні ушкодження були небезпечні для життя потерпілої у момент їх заподіяння і могли призвести до її смерті.

З пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 не встановлено, що остання перешкоджала обвинуваченому продовжувати наносити тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 . В цей час потерпіла перебувала в свідомості та для обвинуваченого було очевидним, що від його протиправних дій смерть не настала. В разі наявності у обвинуваченого умислу саме на настання смерті, то в даній ситуацій обвинувачений мав можливість продовжити свої протиправні дії, але відмовився від їх продовження та залишив місце події.

Наявність умислу на позбавлення життя потерпілої обвинувачений ОСОБА_6 заперечував послідовно, допитані свідки не надали суду даних, спираючись на які, можна було б стверджувати, що ОСОБА_6 , бодай на мінімальному рівні, виявляв такий умисел своїми діями і це було очевидним для будь-якого стороннього спостерігача. Погрози вбивством від ОСОБА_6 не лунали, свої насильницькі дії він припинив самостійно, дій, спрямованих на приховування слідів злочину чи втечу з місця події, також не вчиняв.

При цьому суд не приймає пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 в частині того, що він спричинив ОСОБА_9 лише де кілька ударів, оскільки розцінює їх як спосіб захисту, обраний обвинуваченим з метою пом`якшення відповідальності за вчинене.

Зазначена сукупність всіх обставин вчиненого діяння, а саме: стосунки обвинуваченого із потерпілою до конфлікту, причина конфлікту та раптовість його виникнення, спосіб, знаряддя злочину, характер та локалізація тілесних ушкоджень у потерпілої, поведінка ОСОБА_6 після нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, свідчать про наявність у обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілій ОСОБА_9 саме тілесних ушкоджень, а не бажання смерті останньої, що вказує на відсутність умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та на неправильну кваліфікацію дій Нагорного за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Встановлено, що ОСОБА_6 , мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілу, проте він утримався від подальших протиправних дій, що свідчить про відсутність умислу на вбивство.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 09.10.2018 року у справі №760/4968/15-к, провадження № 51-320км17: «замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Аналогічні правові позиції містяться у постановах Верховного суду від 30.08.2019 року у справі №140/548/17, від 15.08.2019 року у справі №610/3116/17.

Відповідно до вимог ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу (подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, вид та розмір шкоди, обставини, які впливають на ступінь тяжкості тощо), покладається на слідчого та прокурора.

Частиною 2 ст.92 КПК України визначено, що обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Виходячи з цього правила, саме сторона обвинувачення має довести, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше вірогідне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений (підсудний) є винним у його вчиненні.

Безсумнівно має бути доведений кожен з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд має встановити, яким чином обставини кримінального правопорушення доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, в якому обвинувачується особа, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

У постанові від 21 лютого 2018 року Верховний Суд наводить класичне визначення стандарту "поза розумним сумнівом": "Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину".

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово підкреслює, що відповідно до його усталеної практики, доведеність може випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого ж плану неспростованих презумпцій (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). Окрім того, рівень переконаності, необхідний для досягнення відповідного висновку, та, у зв`язку з цим, питання про покладення тягаря доведення, з необхідністю пов`язані зі специфікою фактів, природою тверджень та передбаченим Конвенцією правом, про яке йдеться. Суд також зважає у своїй практиці на серйозність наслідків, які пов`язані з можливим рішенням, що Договірна держава порушила фундаментальні права (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви").

Доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 мав умисел на вбивство ОСОБА_9 , оскільки наносив удари потерпілій клинком багнету не менше дев`яти ударів в область лівої руки, грудної клітини, в область життєво важливих органів, не можуть самі по собі, без урахування інших встановлених обставин, вказувати на прямий умисел.

Обставини події, яка мала місце 22.07.2017 року, які відтворені та зафіксовані в протоколі проведення слідчого експерименту від 17.08.2017 та ілюстративній таблиці до нього, за участю потерпілої, де вона вказує, а слідчий описує характер нанесення ушкоджень, не підтверджені дослідженими під час судового розгляду іншими доказами, та спростовуються дослідженими судом висновком №203 від 7 вересня 2017 щодо характеру, локалізації спричинених потерпілій тілесних ушкоджень та показаннями свідка ОСОБА_12 , поясненнями обвинуваченого ОСОБА_6 ..

Також, прокурором не доведено і не надано жодного доказу на підтвердження обвинувачення про те, що ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Відповідно до ч.2 ст.416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

З правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладений у постанові від 23 вересня 2019 року по справі №728/2724/16-к будь-яких виключень із правила, визначеного у ч.2 ст.416 КПК, не допускається.

04.04.2018 вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст.125 КК та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25.11.2020 вирок суду від 04.04.2018, скасований за апеляційною скаргою прокурора не у зв`язку із необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення

покарання, а з інших підстав, а саме: у зв`язку з не проведення судом безпосереднього дослідження наявних у кримінальному провадженні доказів, також не з`ясована позиція учасників судового провадження щодо цих доказів.

Беручи до уваги викладене, позиція прокурора щодо підтримання обвинувачення ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та необхідності призначення покарання у виді 7 років позбавлення волі не ґрунтується на вимогах КПК та правових позиціях Верховного суду.

Таким чином, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженність, суд дійшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, а саме замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, в судовому засіданні не знайшла свого об`єктивного підтвердження.

Відповідно до ч.3 ст.337 КПК, суд, з метою ухвалення справедливого судового рішеннята захисту прав людини та її основоположних свобод має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного у обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України - із замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, на ч.2 ст.125 КК України- умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

22 липня 2017 року біля 11.00 години ОСОБА_6 , прийшов до помешкання за адресою АДРЕСА_3 з метою побачитися зі своєю жінкою співмешканкою ОСОБА_8 , з будинку ОСОБА_8 не вийшла, потерпіла ОСОБА_9 , пояснила ОСОБА_6 , що її дочки ОСОБА_8 нема за місцем проживання. Достовірно знаючи, що його співмешканка перебуває у житловому будинку, за допомогою багнета моделі №2 від гвинтівки калібру 7,26 мм, системи "Мосіна" зразку 1891-1933 років, який взяв за будинком на подвір`ї ОСОБА_9 , намагався відчинити двері будинку.

В цей час ОСОБА_9 намагаючись перешкодити ОСОБА_6 проникнути до її будинку, підійшла ззаду до ОСОБА_6 . Останній, утримуючи багнет у руках, відштовхуючи потерпілу, наніс клинком багнету декілька ударів ОСОБА_9 в область грудної клітини, після чого остання втратила рівновагу і впала на подвір`ї. ОСОБА_8 почула крики своєї матері, вибігла із житлового будинку, ОСОБА_6 залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

В результаті своїх неправомірних дій ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: рани на попередній поверхні середньої частини лівого передпліччя; рани по задній поверхні середньої частини лівого передпліччя; рани по внутрішній поверхні середньої частини лівого передпліччя; двох ран по внутрішній поверхні нижньої частини лівого плеча; рани в ділянці тіла грудини; рани по внутрішній половині лівої молочної залози; рани по внутрішній поверхні середньої частини правого передпліччя; синця по задній поверхні середньої частини правого передпліччя; рани по лівій боковій поверхні грудної клітини в проекції 7 ребра по середній пахвинній лінії, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_6 , суд виходить із встановленої ст.50 КК України мети покарання, якою є не лише кара, а й виправлення особи і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, що заснована на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У відповідності до ст.12 КК України (в редакції станом на 22.07.2017), вказане кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Обставинами, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого суд вважає визнання вини та щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , суд вважає, як рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Приймаючи до уваги викладені у вироку обставини справи та особу обвинуваченого, який з характеризується по місцю проживання задовільно, не працює, не перебуває на обліку в лікаря - психіатра та лікаря - нарколога, раніше судимий, приймаючи до уваги тяжкість скоєного ним злочину і наслідки, що настали, позицію потерпілої, яка на суворому покаранні не наполягала, суд вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, призначити покарання обвинуваченому у виді обмеження волі, в межах санкції визначеної ч.2 ст.125 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.72 КК зарахувати ОСОБА_6 в строк відбуття покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26.07.2017 року по 07.04.2018 року, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Відповідно до ст.12 КК України (в редакції станом на 22.07.2017), вказане кримінальне правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків та відсутність обставин, що зупиняють їх перебіг.

Початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення було вчинено. Згідно обвинувального акту, кримінальне правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 було вчинено 22.07.2017 року.

Таким чином, судом встановлено, що з дня вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , який відноситься до злочинів невеликої тяжкості (в редакції станом на 22.07.2017), минуло більше трьох років, обвинувачений до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК строків не вчинив нових нетяжких, тяжких чи особливо тяжких злочинів, крім того у даному кримінальному провадженні відсутні обставини, які б зупиняли або переривали перебіг строків давності, які передбачені ч.2, 3 ст.49 КК України.

Відповідно до ст.49 ч.1 п.2 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

В ч.5 ст.74 КК України передбачено, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Оскільки, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, відноситься у відповідності до ст.12 КК України (в редакції станом на 22.07.2017) до злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено максимальне покарання у вигляді обмеження волі строком до двох років, вище вказаний злочин був вчинений 22.07.2017 року, а тому відповідно до ст.49 КК України та на підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_6 слід звільнити від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Цивільний позов не заявлено. Арешт на майно не накладався. Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити згідно ст. 100 КПК України.

До обвинуваченого ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 становить 8 місяців 12 днів з 26.07.2017 року по 07.04.2018 року.

Підстав для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу судом не вбачається.

На підставі ст.12, 49, 74 КК України, ст.368, 370, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Зарахувати як відбуте покарання час перебування ОСОБА_6 під вартою з 26.07.2017 року по 07.04.2018 року із розрахунку відповідно до ч.1 ст.72 Кримінального кодексу України, що одному дню попереднього ув`язнення під вартою відповідають два дні обмеження волі, що становить 1(один) рік 4 (чотири) місяці 24 двадцять чотири дні обмеження волі.

ОСОБА_6 від відбування решти призначеного покарання у виді обмеження волі строком 7 (сім) місяців 6 (шість) днів на підставі ч.5 ст.74 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності звільнити.

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_6 запобіжний захід не застосовувати.

Речові докази: майку та халат, які є в непридатному стані; багнет (які зберігаються в кімнаті речових доказів Малинського ВП Коростишівського ГУ НП в Житомирській області) - знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Коростенський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч.3 ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

копія згідно з оригіналом