1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2867/23 1-кп/335/553/2023
06 квітня 2023 року м. Запоріжжя
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, з повною вищою освітою, не працюючого, неодруженого, на утриманні будь-яких осіб не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,-
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 378 КК України,
Після вирішення питання відводів суддів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінальне провадження було передано на автоматизований розподіл у відповідності до ст. 35 КПК України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2023 головуючим визначено суддю ОСОБА_1 ..
Відповідно до ухвали судді від 05.04.2023 у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання на 06.04.2023..
В кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2023 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 12.04.2023.
Прокурор в судовому засіданні просив призначити судовий розгляд кримінального провадження, зазначивши на наявності передбачених законом підстав для судового розгляду. Крім того, в судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого, на строк 60 діб.
В обґрунтування клопотання зазначено, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду у зв`язку з вчиненням декількох кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого кримінального правопорушення. Також обвинувачений може чинити тиск на потерпілу та свідків щоб їх схилити до неправдивих свідчень, знищити чи спотворити речі чи інші документи, а також вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК). Враховуючи наведене, до обвинуваченого не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки не переставали існувати зазначені ризики.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та викладені в ньому доводи.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 в підготовче судове засідання не з`явилися, про час і місце його проведення повідомлені належним чином, надали письмову заяву про проведення підготовчого судового засідання за їх відсутності. Цивільний позов не надали. Окремо виклали письмові пояснення щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, де зазначили про наявність підстав для його задоволення та відсутності можливості щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, такого як особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні проти призначення судового розгляду не заперечував. Вказав на те, що є підстави для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, а саме на особисте зобов`язання або домашній арешт за місцем проживання його матері за адресою: АДРЕСА_2 .
Захисник ОСОБА_5 вважала, що обставин, які б перешкоджали призначенню кримінального провадження до судового розгляду не вбачається. Щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу заперечувала, вказала на те, що ОСОБА_4 не визнає свою вину в скоєнні зазначених злочинів. Тривалий час тримається під вартою, раніше не судимий, має визначене зареєстроване місце проживання, наданими письмовими доказами спростовуються доводи прокурора про порушення останнім умов перебування під запобіжним заходом у вигляді особистого зобов`язання. Вваажала, що жодним чином не підтверджується наявність таких ризиків як здійснення обвинуваченим впливу на потерпілу чи свідків та можливість пошкодження чи знищення речей і документів, що загалом дозволяє змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання чи домашній арешт у нічний час.
Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали обвинувального акту, приходить до висновку щодо наявності підстав для призначення судового розгляду, виходячи з наступного.
Кримінальне провадження підсудне Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя, підстави для закриття кримінального провадження або його зупинення - відсутні, обвинувальний акт складений у відповідності до вимог КПК України.
Підстави для прийняття рішень, передбачених п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, відсутні.
Крім того, з метою підготовки кримінального провадження до судового розгляду судом визначено дату та місце проведення судового розгляду, з`ясовано, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд, з`ясовано питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді та вчинені інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду.
Таким чином, кримінальне провадження необхідно призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Клопотань про колегіальний розгляд справи до суду не надійшло.
Відповідно до ст. 31 КПК України дане кримінальне провадження підлягає розгляду суддею одноособово.
З указаних мотивів суд доходить до висновку про необхідність призначення судового розгляду у даному кримінальному провадженні. Судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.
Коло осіб, які беруть участь у судовому засіданні, є наступним: прокурор, потерпіла, обвинувачений, захисник.
З питання щодо необхідності складання відносно обвинуваченого досудової доповіді необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 314-1 КПК України з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.
Досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі. Досудова доповідь щодо неповнолітнього обвинуваченого віком від 14 до 18 років складається незалежно від тяжкості вчиненого злочину, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, ОСОБА_4 не підпадає під ознаки осіб щодо яких складається досудова доповідь.
Вирішуючи заявлене клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд керується таким.
Частиною 3 ст. 315 КПК України, передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.
Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Як вбачається з структури розділу IV КПК України, судове провадження у першій інстанції в якості однієї із стадій включає підготовче провадження.
Таким чином, застосування запобіжних заходів під час підготовчого провадження, в тому числі вирішення питання щодо продовження тримання обвинуваченого під вартою на стадії підготовчого провадження, здійснюється згідно з положеннями розділу ІІ КПК України.
При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.
Частиною 5 ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2023 щодо обвинуваченого продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.04.2023.
ОСОБА_4 в даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні декількох злочинів, зокрема й особливо тяжкому за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 років до 15 років.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 не одружений, малолітні та неповнолітні діти, або інші особи на його утриманні не перебувають, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За обвинувальним актом фактичним місцем його проживання зазначено квартиру АДРЕСА_4 . З пояснень обвинуваченого це є місцем проживання його співмешканки. Як пояснила захисник обвинуваченого, то обвинувачений там взагалі тривалий час не проживав, але він може проживати та безперешкодно проживати за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкають його мати ОСОБА_10 , 1965 року народження, та батько.
При цьому, суду не надано документів щодо зареєстрованого права власності на житловий будинок за вказаною адресою та відомості про його цілісність і чи не постраждав він за час проведення бойових дій на території Нікопольського району Дніпропетровської області. А так само документів, які б доводили родинні зв`язки ОСОБА_4 з гр. ОСОБА_10 як сина та матері. З довідок Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області не вбачається зазначених обставин щодо складу родини, яка мешкає за зазначеною адресою.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину.
Також, останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 378 КК України.
Потерпілою за зазначеним злочином є ОСОБА_8 , яка категорично заперечує щодо зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказує на те, що зазначений вид запобіжного заходу відповідає тяжкості злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_4 та повинен забезпечити його належну процесуальну поведінку під час розгляду кримінального провадження в суді, оскільки останній неодноразово оголошувався у розшук, у зв`язку з чим його розслідування зупинялося. Вважає, що стороною обвинувачення зібрані беззаперечні докази того, що обвинувачений ОСОБА_4 ухилявся від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, ухилявся від явки на виклики слідчого та прокурора, не виконав покладені на нього процесуальні обов`язки відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2022, зокрема, і щодо призову на військову службу з метою захисту України під час збройної агресії рф, як було ініційовано стороною захисту «самостійна підстава» з метою зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на менш суворий вид таких заходів. Водночас, сама потерпіла, неодноразово помічала ОСОБА_4 в м. Запоріжжі, як особу, яка вела звичний спосіб життя (відвідував кафе, спортзали, громадські міста відпочинку).
Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.
Додатково, стороною обвинувачення звернута увага на те, що обвинуваченому достеменно відоме місце перебування (роботи) потерпілої за даним кримінальним провадженням.
Суду для підтвердження проходження служби ОСОБА_4 були надані довідки з різних військових частин за підписами їх командирів.
При цьому, достеменно спростувати того факту, що останній перебуває у розшуку у ІНФОРМАЦІЯ_3 як призовник, який ухиляється від призову на строкову військову службу, зазначені довідки не можуть.
З огляду на зазначене, вбачається, що ОСОБА_4 знаходиться у розшуку як призовник на строкову службу, при цьому сторона захисту наполягає, що він вже проходив службу у період воєнного стану, що не є строковою службою.
Також, за матеріалами кримінального провадження, були надані відповіді на запити слідчого про те, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку в жодному з зазначених стороною захисту ТЦК та СП.
Так, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки). Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;
призовники - особи, приписані до призовних дільниць;
військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється:
-громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;
-іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни. Виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період. Громадяни України можуть проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України або інших військових формувань. Порядок відбору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави та порядок звільнення із служби визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. На військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у визначеному цим Законом порядку для оперативного доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань призиваються громадяни України, які уклали контракти про проходження служби у військовому резерві та/або зараховані до військового оперативного резерву.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
В матеріали справи стороною захисту було надано копію посвідчення особи, залученої до виконання завдань з відновлення державного суверенітету і територіальної цілісності під час відсічі збройної агресії проти України на ім`я ОСОБА_4 № 6 від 24.06.2022 видане командиром в/ч НОМЕР_1 капітаном першого рангу ОСОБА_11 для виконання завдань за призначенням.
В зв`язку з цим судом зазначається наступне.
Законодавством України, зокрема: Законом України «Про основи національного спротиву»; Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію»; Типовим положення про штаб зони (району) територіальної оборони, затверджене Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1442; Порядком організації та здійснення загальновійськової підготовки громадян України до національного спротиву, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1443; Порядком організації, забезпечення та проведення підготовки добровольчих формувань територіальних громад до виконання завдань територіальної оборони, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1447; Порядком застосування застосування членами добровольчих формувань територіальних громад особистої мисливської зброї, стрілецької зброї, інших видів озброєння та боєприпасів до них під час виконання завдань територіальної оборони, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1448; Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затверджене Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449; Наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», визначені загальні положення національного спротиву та добровольчих формувань.
Так, Національний спротив - комплекс заходів, які організовуються та здійснюються з метою сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України до дій, спрямованих на забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсіч агресії та завдання противнику неприйнятних втрат, з огляду на які він буде змушений припинити збройну агресію проти України (пункт 8 частини першої статті 1 Закону України "Про основи національного спротиву" (далі - Закон).
Територіальна оборона - система загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.
Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
03 травня 2022 року Верховна Рада України прийняла зміни до Закону України «Про основи національного спротиву», згідно яких дозволяється застосування Територіальна оборона ЗС України в районах ведення бойових дій.
Рух опору - система воєнних, інформаційних і спеціальних заходів, організація, планування, підготовка і підтримка яких здійснюється з метою відновлення державного суверенітету і територіальної цілісності під час відсічі збройної агресії проти України.
Метою національного спротиву є підвищення обороноздатності держави, надання обороні України всеохоплюючого характеру, сприяння забезпеченню готовності громадян України до національного спротиву (частина друга статті 3 Закону).
Територіальна оборона складається з декількох складових:
? військової: включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони;
? цивільної: включає державні органи, органи місцевого самоврядування, які залучаються до територіальної оборони;
? військово-цивільної: включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони (стаття 4 Закону).
Загальне керівництво національним спротивом здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України через Міністра оборони України (частина перша статті 7 Закону).
Комплектування органів військового управління, військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється:
1) у мирний час - військовослужбовцями за контрактом та за призовом особами офіцерського складу;
2) в особливий період - військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом.
Комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.
До складу добровольчого формування не зараховується особа, яка була раніше засуджена до позбавлення волі за скоєння тяжкого або особливо тяжкого злочину, крім реабілітованої, або має дві і більше судимостей за скоєння умисних злочинів.
Особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах (пукнт 17 Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення № 1449).
На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України (частина третя статті 9 Закону).
Добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України визнаються учасниками бойових дій та особами з інвалідністю внаслідок війни (відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення норм, що регулюють питання визначення категорій осіб, які визнаються ветеранами війни та членами сімей загиблих Захисників і Захисниць України, та надання їм соціальних гарантій" від 15 березня 2022 року № 2121-IX, яким внесено зміни до пункту 19 частини першої статті 6 та пункту 11 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Слід уважно відноситися до питання приналежності особи до ДФТГ та відмежовувати їх від військовослужбовців Збройних Сил України, та, зокрема, військових частин Сил територіальної оборони Збройних сил України. Останні є окремим родом сил ЗСУ, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони. Безпосереднє керівництво територіальною обороною здійснюється Головнокомандувачем ЗСУ через Командувача Сил територіальної оборони.
Особа, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, подає заяву на ім`я командира добровольчого формування. У заяві зазначається прізвище та ім`я особи, місце реєстрації та фактичного проживання, інформація про освіту, інформація про місце роботи або вид діяльності, інформація про військово-облікову спеціальність (за наявності), обґрунтування бажання стати членом добровольчого формування.
До заяви додаються: копія документа, що посвідчує особу; копія військово-облікового документа (обов`язково для чоловіків та за наявності в жінок); медична довідка для отримання дозволу (ліцензії) на об`єкт дозвільної системи за формою 127/о; копія документа, що містить відомості про унікальний номер запису у Єдиному державному демографічному реєстрі (пункт 19 Положення № 1449).
Документи, які додаються до заяви особи, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, та можуть бути отримані шляхом інформаційної взаємодії, подаються відповідними центральними органами виконавчої влади і місцевими держадміністраціями у порядку, визначеному Положенням про електронну взаємодію електронних інформаційних ресурсів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 606 «Деякі питання електронної взаємодії електронних інформаційних ресурсів».
Порядок зарахування до складу територіальної оборони, передбачає, що командир добровольчого формування ухвалює рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні протягом семи робочих днів або надає особі обґрунтовану відмову в зарахуванні до членства.
Контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджена наказом Міноборони від 07 березня 2022 року № 84.
Контракт добровольця територіальної оборони укладається в чотирьох примірниках. Примірники контракту добровольця територіальної оборони надаються члену добровольчого формування, командиру військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил, командиру добровольчого формування та керівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки (пункт 21 Положення № 1449).
Облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ведеться територіальним центром комплектування та соціальної підтримки за територіальним принципом. Командир добровольчого формування веде іменний список добровольчого формування.
Громадяни України, які не проходили військової служби у Збройних Силах, служби в інших військових формуваннях чи служби в правоохоронних органах, зараховуються до членства в добровольчому формуванні після складення ними такої присяги добровольця територіальної оборони (пункт 25 Положення № 1449).
Керівник району територіальної оборони на підставі отриманої від керівника штабу району територіальної оборони заяви про видачу посвідчень добровольцям територіальної оборони та доданих до неї примірників укладених контрактів добровольців територіальної оборони протягом 30 діб організовує опрацювання та видачу посвідчень за встановленою формою.
Посвідчення є документом, що посвідчує особу добровольця територіальної оборони та визначає належність його власника до виконання військово-цивільного обов`язку в межах території територіальної громади (пункт 27 Положення № 1449).
Тому, в будь-якому разі, за наявності таких розбіжностей в наданих сторонами кримінального провадження документах, що стосуються військового обліку або проходження військової служби ОСОБА_4 , виникає необхідність в підтверджені цих відомостей документами відповідних уповноважених органів згідно діючого законодавства.
Окрім іншого, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_4 , а саме те, що особі, яка постраждала за обставинами обвинувачення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України завдано численні тілесні ушкодження, які не призвели до її смерті тільки через своєчасне надання кваліфікованої медичної допомоги. Також, не можна залишити поза увагою і завдання шкоди за правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 378 КК України та спосіб, яким вона завдана з використанням джерела підвищеної небезпеки.
З позиції сторони захисту вбачається, що ОСОБА_4 повністю не визнає свою вину у вчиненому, що може наштовхнути його в подальшому переховуватися від суду.
Стороною обвинувачення також зазначалося про наявність відносно ОСОБА_4 на розгляді Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінального провадження за обвинуваченням у вчиненні декількох кримінальних правопорушень. Зазначені обставини стороною захисту не заперечувалися.
Вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпечність кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , на думку суду, дають підстави дійти висновку, що існують з боку останнього ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні або вчинити інше кримінальне правопорушення.
При цьому, судом не здобуто вагомих доказів на підтвердження такого ризику, який передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України
Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу, судом вирішувалась можливість застосування відносно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема і у вигляді домашнього арешту за адресою місця проживання гр. ОСОБА_10 , про який зазначала сторона захисту, однак, на переконання суду, на даній стадії кримінального провадження, такий запобіжний захід не зможе запобігти вищезазначеним ризикам та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки уповноважений орган не зможе контролювати місце перебування останнього, осіб з якими він спілкується, що може мати негативні наслідки для судового розгляду кримінального провадження.
Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень; працездатний вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого; недоведеність наявності в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків в місці його постійного проживання ; відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи; нестабільний майновий стан останнього, недоведеність наявності постійних доходів; обвинувачення у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину; не доведення належними доказами дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Частиною 4 ст. 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.
За вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, який вчинений із застосуванням насильства, суд не визначає розмір застави у даному випадку.
Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винним, інші обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що на даній стадії кримінального провадження, ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, менш суворих запобіжних заходів, не здатний їм запобігти, а отже підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт чи особисте зобов`язання відсутні.
Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, здійснення впливу на потерпілу та свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_4 , на строк до 04 червня 2023 року включно.
Згідно ст. 205 КПК України, ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Керуючись ст. 31-32, 177-178, 181, 193-194, 196, 197, 199, 205, 314-316, 369-372 КПК України, суд,-
Судовий розгляд проводити у відкритому судовому засіданні суддею одноособово.
У судове засідання викликати сторони кримінального провадження.
Клопотання прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_4 , на строк до 04 червня 2023 року включно, з утриманням в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.
Ухвала в частині продовження тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення. Для ОСОБА_4 строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії даної ухвали.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Повний текст ухвали складено 10.04.2023.

Суддя: ОСОБА_1 .