УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 754/3685/22

провадження № 51-589 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання або роботи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, за обставин, викладених у вироку.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення апеляційного суду як незаконне, необгрунтоване та невмотивоване у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, встановив іспитовий строк тривалістю 1 рік та на підставі ст. 76 КК України поклав на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання або роботи. При цьому, на думку прокурора, суд першої інстанції не визначився з питанням точного змісту покладеного на засудженого обов'язку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а зазначив альтернативний перелік обов'язків, що суперечить вимогам закону, у тому числі ч. 2 ст. 21 КПК України.Прокурор вважає, що обрана судом редакція відповідає буквальному викладенню диспозиції правової норми ст. 76 КК України, чим помилково створює незаконні умови для вибору способу та повноти виконання покладеного на обвинуваченого обов`язку, оскільки, фактично, останній вправі самостійно, на власний розсуд, вирішувати, про які саме зміни інформувати чи не інформувати відповідний орган. При цьому апеляційний суд безпідставно погодився із незаконним рішенням суду першої інстанції у цій частині, не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги прокурора та у порушення вимог ст. 419 КПК України вирок районного суду залишив без зміни.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 190 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Прокурор у касаційній скарзі обґрунтовує неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, не визначився з питанням точного змісту покладеного на обвинуваченого обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а зазначив альтернативний перелік обов`язків, що, на його думку, суперечить вимогам закону.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Характер цих обов`язків, які можуть бути покладені на особу судом, визначає ефективність звільнення від відбування покарання з випробуванням та має суттєвий вплив на можливість здійснювати якісний контроль за засудженими.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Як вбачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, дійшов висновку, що судом першої інстанції дотримано вимог закону про призначенні засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням до нього покарання у вигляді обмеження волі зі звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України та визначенням засудженому на підставі ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання або роботи.

При цьому апеляційним судом зазначено, що в апеляційній скарзі прокурора фактично не оспорювалися, а ні вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 190 КК України, а ні його звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 цього Кодексу. Крім того, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язок повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не є альтернативним, оскільки законодавством України не забороняється одночасно працювати та навчатись.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що доводи прокурора про створення для засудженого незаконних умов для вибору способу та повноти виконання покладеного на засудженого обов`язку, внаслідок чого його становище незаконно було покращено, ґрунтуються не на положеннях вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, а на власному її тлумаченні, яке не відповідає буквальному змісту закону та практиці застосування судами вказаної норми, з чим погоджується і колегія суддів.

При розгляді апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність чи істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону при винесенні ухвали апеляційним судом не вбачається.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3