В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01"березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та прокурора Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яргорів, Монастирського району Тернопільської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 19.03.1996 Веселинівським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст. 140, ст.86-1 КК України (в ред. 1960) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільнений 03.09.1998 у зв`язку з амністією;

- 16.06.1999 Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст. 140 КК України (в ред. 1960) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнений 23.03.2002 по закінченню строку відбування покарання;

- 10.07.2003 Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186КК Країни до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, звільнений 18.12.2006 умовно-достроково на 11 місяців 21 день;

- 27.12.2010 Врадіївським районним судом Миколаївської області за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146, ст. 386, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 308, ч. 3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, звільнений 14.08.2014 через хворобу,

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Зараховано обвинуваченому в строк відбуття покарання час затримання, перебування під вартою та госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з 24 січня 2019 року по 27 січня 2019 року та з 13 березня 2019 року по 11 червня 2021 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 7731 грн 45 к. за час перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні.

В частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із тим, що прокурором не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник просить вирок в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, призначення йому покарання за цей злочин та стягнення вартості ліжко днів за час перебування потерпілого ОСОБА_11 на стаціонарному лікуванні, скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України та виправдати у зв`язку з не доведенням в його діянні складу кримінального правопорушення.

Прокурор просить вирок в частині в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник вважає, що вирок в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. На думку апелянта, докази, на які послався суд першої інстанції, не можна вважати достатніми для того, щоб вважати доведеною винуватість ОСОБА_6 у інкримінованому злочину.

Зазначив, що протокол огляду місця події від 24.02.2019, кімнати гуртожитку по АДРЕСА_3 , під час якого було виявлено плями речовини бурого кольору, за відсутності відповідних експертиз, проведених з метою встановлення природи такої речовини, взагалі не має жодного доказового значення. Більше того, він не містить у собі будь-яких даних щодо причетності ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину.

Вважає, що не містить у собі даних про причетність ОСОБА_6 до побиття ОСОБА_11 і висновок експерта № 85-М від 14.03.2019, яким було встановлено тяжкість тілесних ушкоджень, яких зазнав потерпілий.

Фактично, як на доказ вини саме ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд у вироку послався на показання свідка ОСОБА_12 , які на думку апелянта, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_12 не бачив обставин нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, не бачив ОСОБА_6 , а лише чув його голос. Про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_11 наніс саме ОСОБА_6 , він дізнався від ОСОБА_11 .

Звертає увагу, що зі свідком ОСОБА_12 не проводилася така слідча дія як впізнання особи за голосом, що фактично унеможливлює сприйняття показань свідка щодо того чий саме голос насправді він чув та чи був взагалі то голос ОСОБА_6 .

У свою чергу, вказівка свідка ОСОБА_12 на ОСОБА_6 , як на особу, яка спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_11 , на думку апелянта, є за своєю сутністю показаннями з чужих слів. Тому апелянт вважає, що пояснення ОСОБА_12 щодо причетності ОСОБА_6 до побиття ОСОБА_11 не узгоджуються з іншими наявними у справі доказами. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що у п. 6 цього ж протоколу чітко зазначено про те, що ОСОБА_11 не бачив особу, яка завдала йому тілесних ушкоджень.

Апелянт, оцінюючи як показання потерпілого ОСОБА_11 (під час слідчого експерименту), так і показання свідка ОСОБА_12 , необхідно було б враховувати також і їх стан та можливість адекватного сприйняття ними обставин, які ними описуються. Так, допитаний у суді свідок ОСОБА_12 вказав, що на момент вчинення на ОСОБА_11 нападу, вони разом вжили вже близько 3 л горілки. Ця обставина, на переконання апелянта, свідчить про те, що потерпілий та свідок перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння, що беззаперечно впливало на адекватність сприйняття ними подій, які відбувалися за їх участі.

Захисник вважає, що докази, на які послався суд, не доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, з ухваленням нового вироку.

Як вважає апелянт, усупереч вимогам ст. 94 КПК України, суд оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи. У оскаржуваному вироку суду не викладено змісту усіх досліджених доказів, не проведено їх ґрунтовний аналіз з точки зору належності й взаємозв`язку, не оцінено усі докази обвинувачення у їх сукупності.

Так, суд відкинув як доказ протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.01.2019, через те, що потерпіла впізнала обвинуваченого як особу, яка відкрито заволоділа її майном, за слов`янською національністю, худорлявим обличчям на вигляд 20-27 років зі світлою (блідою) шкірою, а на момент вчинення грабежу ОСОБА_6 був у віці 41 рік.

Проте, вважає ці висновки суду неправильними. На думку апелянта, не враховано, що сприйняття потерпілою нападника, як особи молодшого віку, ніж він є насправді, з огляду на обставин їх зустрічі (нічний період доби, подія відбулась у короткий проміжок часу, схвильованість через протиправні дії нападника), що з урахуванням зовнішності обвинуваченого ОСОБА_6 , який в силу худорлявої статури дійсно виглядає значно молодшим свого віку, є природнім і допустимим. При цьому, потерпіла ОСОБА_13 об`єктивно впізнала обвинуваченого, оскільки під час грабежу той тягнув за лямку її жіночої сумочки, під дією чого вона розвернулася до ОСОБА_6 обличчям і чітко бачила його лице.

Крім того, суд не надав належної правової оцінки і не врахував у сукупності з іншими доказами показання свідка ОСОБА_14 .

Вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а саме засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України та призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

23.02.2019 близько 17:00 години ОСОБА_11 прийшов в гості до свого товариша ОСОБА_12 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де вони вживали алкогольні напої. Близько 23.50 год. ОСОБА_11 почув стукіт у вхідні двері кімнати, та пішов відчинити вхідні дерев`яні двері. Відчинивши двері кімнати, ОСОБА_11 побачив свого знайомого ОСОБА_6 , який в своїх руках тримав металеву трубу, довжиною близько 1,5 м.

Без будь-яких пояснень ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, розуміючи протиправний характер своїх дій, з метою спричинення тілесних ушкоджень, схопив обома руками частину металевої труби, та усвідомлюючи, що об`єктом його злочинного посягання є здоров`я ОСОБА_11 , діючи умисно, розуміючи наслідки, що можуть настати, почав наносити удари ОСОБА_11 металевою трубою по тулубу, голові та кінцівках, спричинивши тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, після чого останній впав на підлогу, а ОСОБА_6 вийшовши з кімнати пішов у невідомому напрямку.

Внаслідок злочинних дій, ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді перелому правої тім`яної кістки справа, забійні рани волосяної частини голови, перелом 8-9 ребер справа, 8-го зліва, множинні синці та садна тулубу і кінцівок.

Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Нанесені ОСОБА_6 тілесні ушкодження ОСОБА_11 перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Окрім того, ОСОБА_6 також обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні 20 січня 2019 року злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, за наступних обставин.

В обвинувальному акті зазначено, що 20 січня 2019 року, близько 00:30 год. ОСОБА_6 перебував на вул. Молокова у м. Первомайську Миколаївської області, де на перехресті з вулицею Машинобудівною побачив ОСОБА_13 , котра йшла попереду нього по тротуару в бік автобусної зупинки.

У ОСОБА_6 виник умисел, направлений на незаконне заволодіння майном ОСОБА_13 . Користуючись тим, що жінка йде одна, ОСОБА_6 підійшов до неї ззаду та почав тягнути за лямку її жіночої сумки, котра була одягнена через плече. В результаті цього ОСОБА_13 розвернулась до ОСОБА_6 обличчям. Продовжуючи свої злочинні дії, розуміючи, що його дії носять відкритий характер та зрозумілі потерпілій, ОСОБА_6 продовжив тягнути за лямку сумки в результаті чого, від прикладених зусиль, лямка сумки відірвалась, ОСОБА_6 схопив сумку та втік, при цьому відкрито заволодівши наступним майном потерпілої ОСОБА_13 , а саме: мобільним телефоном марки «Samsung» моделі «SМ-J400F/DS» золотистого кольору, ринкова вартість якого становила 2959,67 грн.; чохла-книжки золотистого кольору торгівельної марки «G-Саsе», вартістю 103,33 грн.; жіночою сумкою бузкового кольору торгівельної марки «LOVE DREAM», вартістю 36,67 грн., спричинивши тим самим майновий збиток потерпілій ОСОБА_13 на загальну суму 3099,67 грн.

За вказаним фактом ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а його дії кваліфіковані як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Суд вважав, що в цій частині обвинуваченого слід виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із тим, що прокурором не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Позиції учасників судового розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги, поданої захисником ОСОБА_8 , підтримали. Заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор апеляційну скаргу підтримав, а апеляційну скаргу захисника просив залишити без задоволення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, повторно дослідивши обставини кримінального провадження шляхом допиту потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , дослідивши докази по епізоду від 20.01.2019, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , суд дійшов таких висновків.

За обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні 20 січня 2019 року злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. В цій частині вирок оскаржено прокурором.

Апеляційним судом встановлено, що 20 січня 2019 року близько 00:30 ОСОБА_6 перебував на вулиці Молокова у м. Первомайську Миколаївської області, де на перехресті з вулицею Машинобудівною побачив потерпілу ОСОБА_13 , яка йшла попереду нього по тротуару в бік автобусної зупинки. У ОСОБА_6 виник умисел, направлений на незаконне заволодіння майном ОСОБА_13 , реалізуючи який ОСОБА_6 підійшов до потерпілої ззаду та почав тягнути за лямку її жіночої сумки, яка була одягнена через плече. Внаслідок цих дій, ОСОБА_13 розвернулась до ОСОБА_6 обличчям. Продовжуючи свої злочинні дії, розуміючи, що його дії носять відкритий характер, ОСОБА_6 продовжив тягнути за лямку сумки, та внаслідок прикладених зусиль лямка сумки відірвалась.

ОСОБА_6 схопив сумку та втік, відкрито заволодівши наступним майном потерпілої ОСОБА_13 : мобільним телефоном марки «Samsung» моделі «SМ-J400F/DS» золотистого кольору вартістю 2959,67 грн, чохлом золотистого кольору торгівельної марки «G-Саsе» вартістю 103,33 грн, жіночою сумкою вартістю 36,67 грн, спричинивши потерпілій ОСОБА_13 майнову шкоду на загальну суму 3099,67 грн.

Суд визнає обвинуваченого ОСОБА_6 винним у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, та кваліфікує його злочинні дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Хоча обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні грабежу не визнав, але його вина доведена показаннями допитаної в суді апеляційної інстанції потерпілої ОСОБА_13 , яка пояснила, що саме ОСОБА_6 підійшов до неї ззаду та вирвав з її рук сумку. Стверджувала, що коли обвинувачений тягнув сумку, вона повернулася до нього обличчям та чітко бачила його обличчя.

Також пояснила, що впізнала обвинуваченого ОСОБА_6 за фотознімками під час проведення досудового розслідування, вказавши слідчому на фото під номером 2. Впевнена, що на фото була зображена саме та особа, яка вчинила щодо неї грабіж, впізнала ОСОБА_6 за його зовнішньому вигляду та прикметами.

Пояснення потерпілої в суді узгоджуються з даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.01.2019, в якій потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що в цей день близько 00:30 години невідома особа відкрито заволоділа її сумкою з наведеними вище речами, а також з даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.01.2019 (т.2, а.с. 34-36), згідно якому потерпіла вказала саме на ОСОБА_6 , пояснивши, що він 20.01.2019 близько 00:30 відкрито заволодів її майном.

Вищевказані докази не викликають жодних сумнівів щодо їх допустимості. Потерпіла була допитана в апеляційному суді, попереджена про кримінальну відповідальність, і відсутні підстави вважати, що ці показання не відповідають дійсності.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку, не врахувавши як доказ вини ОСОБА_6 протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.01.2019 через те, що потерпіла впізнала обвинуваченого як особу, яка відкрито заволоділа її майном, за слов`янською національністю, худорлявим обличчям на вигляд 20-27 років зі світлою (блідою) шкірою, пославшись на ту обставину, що на момент вчинення грабежу ОСОБА_6 був у віці 41 рік.

В суді першої інстанції потерпіла не допитана, що вплинуло на висновки суду першої інстанції, який дійшов хибного висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні грабежу.

Проте, під час апеляційного розгляду потерпіла вказала саме на ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила злочин, пояснила, що впізнала його за зовнішнім виглядом та прикметами.

Вказівка потерпілої при проведенні пред`явлення особи за фотознімками на приблизний вік обвинуваченого, який не співпадає з його фактичним віком, не є підставою для визнання доказу недопустимим, оскільки сприйняття потерпілою обвинуваченого як особи, яка є молодшою, ніж справді, зумовлено як особливостями зовнішності обвинуваченого, так і обставинами, за яких вчинено злочин, а саме: нічний час доби, подія відбулася у короткий проміжок часу.

Отже, колегія суддів вважає, що невизнання судом першої інстанції вказаного протоколу доказом винуватості ОСОБА_6 через неточне визначення потерпілою віку обвинуваченого, є необгрунтованим.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Разом з тим, з вироку вбачається, що усупереч вимогам ст. 94 КПК України суд першої інстанції оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення.

Тому вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України підлягає скасуванню, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п.2, 4 ч.1 ст. 409 КПК України, з ухваленням нового вироку з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За такого, в цій частині вимоги прокурора, наведені в апеляційній скарзі, є обгрунтованими.

За обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні 23 лютого 2019 року злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом першої інстанції доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку. В цій частині вирок оскаржено захисником в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 .

Проте, наведені захисником доводи про те, що вирок в частині визнання ОСОБА_6 винним за ч. 1 ст. 121 КК України не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, позбавлені підстав.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні цього злочину не визнав та відмовився надавати показання.

Хоча суд першої інстанції у вироку зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 до суду не з`явився, але ці посилання не відповідають дійсності, оскільки потерпілий був допитаний в суді першої інстанції в судовому засіданні 17.02.2020, про що свідчить журнал судового засідання та звукозапис (т.1, а.с. 182).

Апеляційний суд допитав потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що коли він перебував в гостях у ОСОБА_12 в гуртожитку, на стукіт він відчинив вхідні двері та побачив знайомого ОСОБА_6 , який в руках тримав металеву трубу та без будь-яких пояснень наніс йому удари цією трубою по тулубу, голові та кінцівках, спричинивши тілесні ушкодження.

Ці пояснення узгоджуються з даними протоколу прийняття від ОСОБА_11 заяви про вчинене кримінального правопорушення від 24.02.2019, в якій потерпілий вказав на ОСОБА_6 як особу, яка вчинила злочин.

Окрім того, пояснення потерпілого щодо обставин вчинення злочину повністю співпадають з показаннями свідка ОСОБА_12 , який в суді пояснив, що 23.02.2019 ввечері до його місця проживання по АДРЕСА_3 , перебував ОСОБА_11 , з яким вони вживали алкогольні напої. Близько 23 год. вони почули стукіт у вхідні двері кімнати. ОСОБА_11 пішов відчинити вхідні двері. За дверима ОСОБА_12 почув голос раніше знайомого йому ОСОБА_6 , який сказав, щоб йому відкрили двері. Після того, як ОСОБА_11 відчинив двері, до кімнати зайшли декілька чоловіків, яких ОСОБА_12 не бачив, і які одразу вимкнули світло. Після цього хтось накинув на нього ковдру і наніс декілька ударів по голові та тілу.

Через деякий час чоловіки пішли, він увімкнув світло та побачив, що у коридорі лежить ОСОБА_11 , його голова була у крові. ОСОБА_12 спитав ОСОБА_11 , хто це зробив. ОСОБА_11 відповів, що це був ОСОБА_6 , з чого ОСОБА_12 зрозумів, що побив ОСОБА_11 саме ОСОБА_6 , голос якого він чув серед нападників. В подальшому, йому від інших осіб стало відомо, що ОСОБА_6 таким чином помстився ОСОБА_11 за образу знайомої ОСОБА_6 .

Пояснення потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 узгоджуються між собою, а також з даними, які містяться у протоколах проведення слідчих експериментів від 14.03.2019 за участі потерпілого ОСОБА_11 , а також свідка ОСОБА_12 , досліджених в суді першої інстанції, які обгрунтовано покладені в основу вироку.

Зокрема, при проведенні слідчих експериментів потерпілий ОСОБА_11 надав пояснення щодо механізму спричинення ударів металевою трубою по голові та тулубу, стверджуючи, що удари спричинив саме ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_12 також вказав, що ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_11 (т. 2 а.п. 8-16).

Ці пояснення щодо механізму заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи № 85-М від 14.03.2019 щодо характеру та локалізації спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, згідно яким у ОСОБА_11 виявлено наступні тілесні ушкодження: перелом правої тім`яної кістки справа, забійні рани волосяної частини голови, перелом 8-9 ребер справа, 8-го зліва, множинні синці та садна тулубу і кінцівок. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Як слідує з протоколу огляду місця події від 24.02.2019 - кімнати 418 в гуртожитку по АДРЕСА_4 , виявлено плями речовини бурого кольору. Тобто, дані цього протоколу також узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , з яких слідує, що після побиття ОСОБА_6 потерпілого, останній був у крові.

Проаналізувавши докази, на які послався суд першої інстанції, та оцінивши їх в сукупності, під час апеляційного розгляду встановлено, що всупереч доводам апелянта, показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 є послідовними, узгоджуються з іншими доказами, і відсутні будь-які підстави не довіряти цим показанням. Сукупність всіх доказів, які покладені в основу обвинувачення, спростовують доводи захисника про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

У вироку суд першої інстанції достатньо мотивував прийняте рішення та дійшов вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.

Всупереч доводам апелянта, докази, на які послався суд, доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Враховуючи, що у відношенні ОСОБА_6 вирок підлягає скасуванню в частині виправдання за ч. 2 ст. 186 КК України, то при призначенні покарання за обвинуваченням, визнаним доведеним за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими.

Також враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий. Проте, апеляційний суд зауважує, що у вступній частині вироку зазначені дані про судимості, які не відповідають фактичним судимостям ОСОБА_6 , окрім судимості за вироком від 27.12.2010. Тому при ухваленні нового вироку суд апеляційної інстанції також усунув ці неточності.

Щодо даних про особу винного, апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_6 страждає на хронічні захворювання.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлені.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за видом та розміром, передбаченим санкцією ч.2 ст.186 КК України. Остаточне покарання підлягає визначенню на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.121, ч. 2 ст. 186 КК України, з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто іншого принципу ніж запропоновано прокурором.

Застосовуючи принцип визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, суд враховує наведені дані про особу винного, кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них.

З цих підстав, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання з 24.01.2019 та зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.01.2019 по 27.01.2019, з 13.03.2019 по 01.03.2023, тобто до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3