Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

(в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 04.01.2022 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.01.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Донецького обласного суду у відповідність до чинного законодавства.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Не погоджуючись із таким рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, визнати порушення права ОСОБА_8 , яке передбачене у ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; звільнити ОСОБА_8 достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким; визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування до ОСОБА_8 умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись. Зазначає, що рішення Конституційного Суду України №6-р (ІІ)/2021 є обов`язковим для виконання, практика ЄСПЛ та Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон. Вважає, що на виконання рішень ЄСПЛ проти інших країн, Україна необов`язково повинна приймати закони. Вказує, що згідно з ст.27 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору. Посилається на те, що районний суд застосував закон, який не підлягав застосуванню, оскільки він суперечив нормам Конституції України та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу. Вважає, що Інститут помилування не задовольняє вимог ст.3 Європейської Конвенції.

Заслухавши доповідача, захисника, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, прокурора, який вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , про приведення вироку Донецького обласного суду у відповідність до чинного законодавства, з яким погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, вироком Донецького обласного суду від 07.07.1997 року, ОСОБА_8 засуджено за ст.ст.93 п «а», «з», «ж», 142 ч.3, 117 ч.4 118 ч.2, 86-1, 187 ч.1, 140 ч.2, 140 ч.3, 145 ч.2 КК України (в редакції 1960 р.) до розстрілу, який в подальшому ухвалою того ж суду від 16.06.2000 був замінений на довічне позбавлення волі.

Статтею 403 КПК України в редакції 1960 року, визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно до п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, відповідно до ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя , що виникають при виконанні вироку. В зазначеному порядку не може бути розглянуто питання щодо незаконності такого вироку в частині призначеного покарання. Тому наведені доводи в апеляційній скарзі захисника не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

Колегія суддів звертає увагу, що в порядку виконання вироку, суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не в праві вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.07.2020 р. зазначено, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно- правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-ІУ від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 537 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 04.01.2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді: