ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1208/23 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/335/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 16 лютого 2023 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000522 від 13 лютого 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України про арешт майна, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Харківським РУП №2 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000522 від 13 лютого 2023 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2023 року, старшим слідчим Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_8 13.02.2023 року в період часу з 14:47 год. до 16:32 год. проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні 11 літера В.

В ході проведення обшуку приміщення за вищезазначеною адресою виявлено та вилучено: 22 полімерних мішків білого кольору з речовиною рослинного походження; електронні ваги у кількості 2 шт., на яких нашарування невідомої речовини; полімерні пакети використанні з під «Маку харчового»; стрейч плівку чорного кольору; паперовий мішок; системний блок; вінчестер; вінчестер «A HUA».

Згідно клопотання вищезазначене вилучене майно належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому матеріали кримінального за №0003121 від 04.10.2022 постановою прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова від 13.02.2023 було виділено в окреме кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного державного реєстру за №0000522 від 13.02.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, після чого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано у порядку ст. 208 КПК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Постановою слідчого від 14.02.2023 року вилучене майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

15.02.2023 року слідчий звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором в якому просила накласти арешт на майно, яке було виявлено та вилучено 13.02.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні 11 літера В, а саме на: 22 полімерних мішків білого кольору з речовиною рослинного походження; електронні ваги у кількості 2 шт., на яких нашарування невідомої речовини; полімерні пакети використанні з під «Маку харчового»; стрейч плівку чорного кольору; паперовий мішок; системний блок; вінчестер; вінчестер «A HUA».

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на те, що на час досудового розслідування та судового провадження на вилучене майно необхідно накласти арешт з метою збереження речових доказів та недопущення його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі. Незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема псуванню, зникненню, знищенню, передачі, предметів та речей, які є речовими доказами, тобто зберегли на собі сліди вчинення злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2023 року клопотання про арешт майна задоволено.

Суд вирішив накласти арешт на майно, яке було виявлено та вилучено 13.02.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні 11 літера В, а саме на: 22 полімерних мішків білого кольору з речовиною рослинного походження; електронні ваги у кількості 2 шт., на яких нашарування невідомої речовини; полімерні пакети використанні з під «Маку харчового»; стрейч плівку чорного кольору; паперовий мішок; системний блок; вінчестер; вінчестер «A HUA».

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат зазначає, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що захисник підозрюваного ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 подала заяву, у якій просила суд розглянути клопотання про арешт майна без її участі, проти задоволення клопотання не заперечувала. Проте, з такою позицією, викладеною в оскаржуваній ухвалі, погодитись неможливо, оскільки в своїй заяві захисник ОСОБА_7 зазначала, що вона заперечує проти задоволення клопотання про накладення арешту.

Вказує, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що вилучене в ході проведення обшуку майно належить ОСОБА_10 . Проте, жодних доказів того, що вищезазначене майно належить ОСОБА_10 стороною обвинувачення не надано. Власника вищезазначеного майна так і не встановлено станом на сьогоднішній день. А, отже, є сумнів у тому, кому насправді належить майно. На переконання апелянта неможливо накладати арешт на майно, власника якого не встановлено. Вищезазначені обставини свідчать про те, що судом надано перевагу при оцінці доказів позиції обвинувачення та не було досліджено обставини справи неупереджено та в повній мірі.

Посилається на те, що підозра у кримінальному провадженні необґрунтована, оскільки ніякими доказами не встановлено ні факт придбання, ні факт відвантаження, ні умисел на отримання прибутку ОСОБА_10 . Отже, слідством не встановлено, що саме ОСОБА_10 відправив вантаж з наркотичним засобом до м. Харкова. ОСОБА_10 не зберігав, не відправляв і не доставляв макову солому на адресу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Дані особи йому невідомі.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила ї задвольнити.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подав до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без його участі та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ХРУП №2 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000522 від 13 лютого 2023 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2023 року надано слідчим СВ Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення, а саме: наркотичних засобів, психотропних речовин, приладдя для їх виготовлення та вживання, грошових коштів які незаконно отримані від збуту особливо небезпечних наркотичних засобів та (або) особливо небезпечних психотропних речовин, мобільних телефонів, сім карт, комп`ютерів, планшетів, інших електронних приладів і інших предметів і документів, які як самостійно, так і в сукупності з іншими доказами у вказаному кримінальному провадженні, мають суттєве значення для з`ясування обставин злочину, а також розгляду справи по суті.

В подальшому, на виконання ухвали слідчого судді від 06.02.2023 року, старшим слідчим Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_8 13.02.2023 року в період часу з 14:47 год. до 16:32 год. проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні 11 літера В.

В ході проведення обшуку приміщення за вищезазначеною адресою виявлено та вилучено: 22 полімерних мішків білого кольору з речовиною рослинного походження; електронні ваги у кількості 2 шт., на яких нашарування невідомої речовини; полімерні пакети використанні з під «Маку харчового»; стрейч плівку чорного кольору; паперовий мішок; системний блок; вінчестер; вінчестер «A HUA».

Постановою слідчого від 14.02.2023 року вилучене майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановлені ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апелянта про те, що у кримінальному провадженні достовірно не встановлено кому саме належить вилучене майно та не надано доказів того, що вищезазначене майно належить ОСОБА_10 , а тому клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню є необґрунтованими, оскільки арешт майна з підстав передбачених ч.2,3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми невраховані апелянтом в доводах, що вказує про необґрунтованість апеляційних вимог.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

При накладенні арешту на вилучене майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.

Розглядаючи доводи апелянта про те, що підозра у кримінальному провадженні необґрунтована, оскільки жодними доказами не встановлено, що саме ОСОБА_10 відправив вантаж з наркотичним засобом до м. Харкова. ОСОБА_10 не зберігав, не відправляв і не доставляв макову солому на адресу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Дані особи йому невідомі, колегія суддів зазначає, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Таким чином, доводи апелянта про те, що органом досудового розслідування не підтверджено причетність ОСОБА_10 до подій, які розслідуються у кримінальному провадженні не свідчать, на цьому етапі досудового розслідування, про необґрунтованість або незаконність рішення слідчого судді щодо накладення арешту на майно, оскільки такі доводи обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування, а обставини, на які посилається апелянт є предметом доказування по цьому кримінальному провадженню.

Крім того, відомості щодо кваліфікації злочину, який внесений до ЄРДР не є остаточними, оскільки пов`язані з попередньою кваліфікацією дій, який може в подальшому уточнюватись. Також, в межах досудового розслідування можуть бути виявленими нові епізоди протиправної діяльності певних осіб, підприємств або ФОП.

Разом з цим, апеляційний суд приймає до уваги, що адвокат ОСОБА_7 подавала до суду першої інстанції заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі та заперечує щодо задоволення клопотання про арешт майна, однак слідчим суддею помилково в оскаржуваній ухвалі зазначено про те, що захисник підозрюваного ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 подала заяву, у якій просила суд розглянути клопотання про арешт майна без її участі, проти задоволення клопотання не заперечувала.

Такі розбіжності щодо змісту заяви захисника, поданої до суду першої інстанції, являють собою суто технічну описку та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про необхідність задоволення клопотання про арешт майна та ухвалення по суті правильного рішення.

Крім того, системний аналіз статей 170, 171 КПК України вказує на те, що арешт на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується до тимчасово вилученого майна та майна, яке виявлено слідчим або прокурором іншими заходами, ніж проведення обшуку.

Стосовно майна, яке було зазначено в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, для виявлення якого і проводиться обшук, судовий контроль обмеження права власності на це майно здійснюється під час розгляду клопотання слідчого або прокурора на дачу дозволу на проведення обшуку.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2020 року у справі № 457/1485/13-к, провадження № 51-4881км19, що згідно ч.5 ст.171 КПК України щодо тимчасово вилученого майна слідчим подається клопотання про його арешт або таке - повертається особі, в якої було вилучено. Щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, то накладення на них арешту КПК України не передбачає.

Також, з узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вбачається, що слідчим суддям необхідно ретельно оцінювати підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого в розумінні ст. 167 КПК, оскільки вони залежать від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування. Зокрема, такий порядок регламентовано положеннями п. 6 ч. 2 ст. 235 та ст. 236 КПК, згідно з якими ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. На підставі ч. 7 ст. 236 КПК при обшуку слідчий, прокурор має право оглядати і вилучати речі та документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном. Таким чином, стосовно вилученого під час обшуку майна, яке не було включено до відповідного переліку, передбаченого в ухвалі слідчого судді, слідчий, прокурор повинні вносити клопотання в порядку і строки, встановлені ч.5 ст.171 КПК, а стосовно майна, яке було включене до переліку, щодо якого здійснювався обшук не зумовлює необхідності додаткового накладення арешту на таке майно в порядку ч.5 ст.171 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що, оскільки, для законного утримання майна вилученого внаслідок проведення обшуку за переліком, зазначеним в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук та обмеження прав власності немає потреби звертатись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на це майно, оскільки доля речових доказів вирішується на підставі вимог статті 100 КПК України. За таких обставин доводи апеляційних скарг є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч.2, ч.3 ст.100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 16 лютого 2023 року про арешт майна- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4