ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1564/23 Справа № 196/147/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000250 від 24.06.2020 рокуза апеляційною скаргою прокурора Царичанського відділу Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі- КК)до покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн на користь держави, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - не обирався.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь ОСОБА_10 шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого в розмірі 14 924, 35 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_10 - відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь ОСОБА_11 шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого в розмірі - 10 779, 33 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_11 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі - 5 557, 30 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

23.06.2020 близько 12:00 год. водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки SSANG YONG KORANDO реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинився на узбіччі автомобільної дороги по вулиці Центральній в смт. Царичанка поблизу Царичанської автостанції, яка розташована за адресою: вул. Центральна, 90 смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області. Після цього водій ОСОБА_7 відновив рух виконуючи маневр повороту ліворуч на проїжджу частину автомобільної дороги по вул. Центральній в смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області.

Під час руху по вищевказаній ділянці дороги водій ОСОБА_7 , при відсутності зовнішніх факторів, що змушували б його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам перед виконанням маневру повороту вліво, не переконався в тому, що це буде безпечним, оскільки в попутному з ним напрямку з більшою швидкістю рухався автомобіль ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 з пасажиром ОСОБА_11 , та при виконанні даного маневру на проїжджій частині автодороги по вул. Центральній в смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області поблизу Царичанської автостанції відбулося зіткнення даних транспортних засобів.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 10.1., 10.2. Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 10.2. «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає».

Порушення п.п. 10.1., 10.2. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 21099 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, у вигляді: закритої травми грудної клітки, переломів 2,3,6 ребер праворуч по середньо ключичній лінії. Закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку. Гематоми м`яких тканин лобної області голови. Дані тілесні ушкодження в сукупності відносяться до категорії середньої ступені тяжкості тілесних ушкоджень, так як спричинили тривалий розлад здоров`я на термін більш як 21 день.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ 21099 ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, у вигляді закритого перелому нижньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, післятравматичного неврита правого променевого нерва. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої ступені тяжкості тілесних ушкоджень, так як спричинили тривалий розлад здоров`я на термін більш як 21 день.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст.286 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що суд, хоча і визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, проте, як вважає апелянт, досить формально поставився до визначення щирості каяття, фактично ототожнив його з визнанням вини, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатися від пережитого, компенсував їм перенесені страждання чи полегшив душевний біль. На думку прокурора, поза увагою суду залишилось і ставлення самого обвинуваченого до вчинених ним порушень та його поведінка в ході судового розгляду справи, який спочатку свою вину не визнавав, а в подальшому визнав частково та намагався перекласти вину на іншого учасника ДТП потерпілого ОСОБА_10 , вважаючи, що останній не вжив належних заходів щоб запобігти зіткненню шляхом зупинки автомобіля.

Отже прокурор вважає, що висновки суду щодо наявності визначеної ст.66 КК пом`якшуючою покарання обставини щире каяття, було зроблено без урахування усіх обставин, що мають значення для вирішення питання щодо призначення покарання. Тому, на переконання апелянта, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу та без позбавлення права керування транспортними засобами, є несправедливо м`яким.

Поміж іншого, прокурор вказує на неправильне вирішення судом під час ухвалення вироку долі речових доказів та процесуальних витрат, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, у резолютивній частині вироку, як зазначає прокурор, суд вирішив долю речового доказу автомобіля марки SSANG YONG KORANDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , однакне вирішив питання про повернення речового доказу автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває на збереженні на охоронюваній території Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Окрім того прокурор вказує на те, що суд помилково стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 5 557, 30 грн, тоді як фактично процесуальні витрати складають 18 142, 95 грн.

З урахуванням вищенаведеного прокурор просить скасувати вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та відмови у задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання: - за ч.1 ст.286 КК у виді 2 років обмеження волі, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити в повному обсязі.

Речовий доказ - автомобіль марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , повернути власнику- ОСОБА_12 .

Стягнути на користь держави з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 18 142, 95 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

На апеляційну скаргу прокурора, захисником ОСОБА_8 подані заперечення, в яких наводяться аргументи на спростування апеляційних доводів сторони обвинувачення в частині покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , просить залишити їх без задоволення, а щодо речових доказів та процесуальних витрат просить вирішити на розсуд суду.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх представник ОСОБА_13 не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи без їх участі, що, відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги в частині посилення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК до 1 року обмеження волі, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а також в частині вирішення долі речового доказу й стягнення з обвинуваченого процесуальних витрати в сумі 18 142, 95 грн. Натомість погодилася з рішенням суду щодо вирішення цивільного позову потерпілих;

- обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора щодо посилення покарання та задоволення у повному обсязі цивільних позовів потерпілих. Питання щодо вирішення долі речового доказу та процесуальних витрат залишили на розсуд суду.

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються прокурором в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора убачається, що сторона обвинувачення фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286КК (в редакції Закону України №586-VI від 24.09.2008), яке відповідно до ст.12 КК відноситься до кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який має середню спеціальну освіту, займається підприємницькою діяльність, одружений, проживає за місцем реєстрації, не перебуває на обліку у лікаря психіатра чи нарколога, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Як обставину, що відповідно до ст.66 КК пом`якшує покарання, суд визнав - щире каяття, так як підсудним усвідомлено та критично оцінено свою протиправну поведінку.

При цьому, обставин, які відповідно до ст.67 КК, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

З таким висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів та вважає, що призначений вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для необхідності посилення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , на чому наполягає прокурор, стороною обвинувачення не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції статті кримінального закону, за яким ОСОБА_7 визнано винним. При цьому суд апеляційної інстанції враховує й висловлену під час судового розгляду у суді першої інстанції позицію потерпілих щодо можливого покарання винному і які, згідно вироку суду, залишили вирішення цього питання на розсуд суду, та після ухвалення вироку не подавали апеляційної скарги щодо обраного виду та розміру покарання винному.

На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн на користь держави, без позбавлення права керувати транспортними засобами,- є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винним та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже слід визнати безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Також колегія суддів вважає неспроможними апеляційні вимоги прокурора щодо необхідності повного задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , оскільки такі вимоги не мають жодного обґрунтування щодо неправильності вирішення цього питання судом першої інстанції. У свою чергу суд у вироку навів достатньо переконливі аргументи, за яких дійшов висновків про необхідність часткового задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. При цьому жодний з потерпілих чи їхній представник- адвокат ОСОБА_13 вирок суду не оскаржували, а отже у даному конкретному випадку прокурор, оспорюючи рішення суду щодо вирішення цивільного позову потерпілих, всупереч приписів ч.2 ст.23 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, з наступними змінами та доповненнями, ст.36 КПК, перебрав на себе невластиві йому функції, оскільки в матеріалах даного кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, потерпілі ОСОБА_10 чи ОСОБА_11 не спроможні самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати їх права, свободи та інтереси, не здійснюють або неналежним чином здійснюють такий захист.

Окрім того, не заслуговують на увагу апеляційного суду й доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного вирішення місцевим судом долі речових доказів виходячи з наступного.

Згідно п.5 ч.9 ст.100 КПК долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. При цьому гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За вироком суду скасовані арешти, накладені на автомобіль ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки SSANG YONG KORANDO реєстраційний номер НОМЕР_1 за ухвалами Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року.

При цьому вирішено автомобіль марки SSANG YONG KORANDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути власнику - ОСОБА_7 . Однак судом не вирішено питання про повернення автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , його власнику - ОСОБА_12 .

Перевіркою матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_12 , згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (том №1 а.с.217), дійсно є власником автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та на який ухвалою слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року під час досудового розслідування було накладено арешт (том №1 а.с.231-234). У той же час, згідно наявної у справі копії свідоцтва про смерть (том №1 а.с.134), ОСОБА_12 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже вирішити на даний час питання про повернення автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 його законному власнику, як просить апелянт, не має правових підстав. Це питання, на думку колегії суддів, слід вирішувати в порядку виконання вироку у відповідності до приписів ст.ст.537,539 КПК особами, які є спадкоємцями майна померлого ОСОБА_12 .

Разом з цим суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного вирішення судом першої інстанції долі процесуальних витрат з огляду на таке.

Згідно ч.2 ст.124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

За вироком судом першої інстанції стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі - 5 557, 30 грн.

Натомість, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування витрати за проведення судових експертиз склали:

- том №1 а.с.68-72 2615,20 грн;

- том №1 а.с.79-83 2615,20 грн.;

- том №2 а.с.1-6 3269,00 грн;

- том №2 а.с.46-51 4086,25 грн;

- том №2 а.с.59-66 1634,50 грн;

- том №2 а.с.82-99 3922,80 грн, а всього, як правильно зазначає прокурор, загальною сумою 18 142, 95 грн.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, зокрема, зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Отже, оскільки у даному випадку збільшення сум стягнення процесуальних витрат за проведення експертиз з обвинуваченого ОСОБА_7 не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, тому колегія суддів вважає за можливе виправити встановлені під час апеляційного суду порушення вимог кримінального процесуального закону шляхом зміни вироку місцевого суду.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року підлягає зміні в частині вирішення долі процесуальних витрат у відповідності до п.3 ч.1 ст.408 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Царичанського відділу Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року відносно ОСОБА_7 змінити в частині вирішення долі процесуальних витрат.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі - 18 142, 95 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4