КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 11.10.2022 залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 про накладення арешту та передання на відповідальне зберігання ОСОБА_6 транспортного засобу AUDI Q7 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна, посилаючись на те, що ОСОБА_6 є

потерпілим у кримінальному провадженні за № 0000582 від 17.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється Дарницьким УП ГУНП міста Києві.
13.03.2022 ОСОБА_6 визнано цивільним позивачем, оскільки останньому завдана шкода 4 088 000 грн., яка полягає у вартості автомобіля, 150 000 грн. матеріальної шкоди, яка полягає у вартості відновлювального ремонту після пошкодження авто та 10 000 000 грн. моральної шкоди.
Однак, слідчий суддя під час розгляду клопотання не оцінив надані ОСОБА_6 докази та в порушення принципу повноти судового рішення не зазначив, чому саме не приймає зазначені докази до уваги під час

постановлення процесуального рішення.
___________________________________________________________________________
Справа №753/11138/21 Слідчий суддя ОСОБА_8
Апеляційне провадження № 11-сс/824/4341/2022 Суддя-доповідач ОСОБА_1 .
Зокрема, на підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля ОСОБА_6 було надано суду договір його застави, з якого вбачається ціна авто, а відтак обґрунтовується наявність підстав та розмір матеріальних збитків, які завдано цивільному позивачу вчиненням злочину.
Більш того, надані стороною заявника докази підтверджують також той

факт, що автомобіль незаконно перереєстрований, адже досі перебуває у заставі фінансової установи, а відтак є об`єктом протиправних дій та речовим доказом.
Прокурор та цивільний позивач ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.
Від прокурора Дарницької окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 30.11.2022 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги у його відсутності.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , яка не заперечувала проти апеляційного розгляду без участі прокурора та цивільного позивача, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора та цивільного позивача ОСОБА_6 , які не прибули в судове засідання.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , які підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні Дарницького УП ГУНП м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.02.2021 за № 0000582 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Постановою старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 від 13.09.2022 залучено ОСОБА_6 до кримінального провадження № 0000582 як цивільного позивача.
21.09.2022 ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт та передання на відповідальне зберігання ОСОБА_6 транспортний засіб AUDI Q7 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , за яким на даний час закріплений державний номер НОМЕР_2 , та відповідно до бази даних МВС України вказаний транспортний засіб на даний час зареєстрований за ОСОБА_11 .

В обґрунтування клопотання ОСОБА_6 зазначив, що унаслідок незаконних дій щодо перереєстрації транспортного засобу, йому завдана шкода у виді 4 088 000 гривень прямих збитків, 150 000 гривень внаслідок пошкодження транспортного засобу та 10 000 000 гривень моральної шкоди, у зв`язку із чим просив накласти арешт на транспортний засіб.
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 11.10.2022 залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 про накладення арешту та передання на відповідальне зберігання ОСОБА_6 транспортного засобу AUDI Q7 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 .

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні клопотання, слідчий суддя виходив з того, що у кримінальному провадженні № 0000582 жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, та ОСОБА_6 не долучено до клопотання доказів на підтвердження розміру завданої шкоди і цивільний позов у кримінальному провадженні, що виключає можливість накладення арешту на майно за клопотанням цивільного позивача.
З таким висновком слідчого судді погоджується і колегія суддів.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні особи, яка звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Згідно ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
Наявність вказаних підстав, у відповідності до ч. 5 ст. 132 КПК України, має бути доведена особою, яка звернулась із клопотанням про застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно вимог ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
З аналізу вищенаведених положень убачається, що цивільний позивач уповноважений звернутися до слідчого судді із клопотанням про арешт майна лише у випадку, коли порушується питання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.
Порушуючи у поданому клопотанні питання про накладення арешту на транспортний засіб, ОСОБА_6 посилався на завдання йому шкоди у кримінальному провадженні унаслідок вчинення дій щодо перереєстрації транспортного засобу.

Разом з тим, матеріали судового провадження не містять та стороною захисту під час апеляційного розгляду не долучено копію цивільного позову ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000582.

Крім того, як вірно зазначив слідчий суддя, цивільним позивачем не надано відомостей на підтвердження зазначеного ним розміру заподіяної шкоди у кримінальному провадженні, що позбавляє суд можливості встановити у відповідності до вимог ч.8 ст. 170 КПК України, співрозмірність розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вартості майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди.
Також, як убачається із матеріалів судового провадження та не заперечується захисником під час апеляційного розгляду, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000582, що у відповідності до ч. 6 ст. 170 КПК України, виключає можливість накладення арешту на таке майно з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов обгрунтованого висновку, що арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладене з метою та за обставин, наведених у клопотанні цивільного позивача ОСОБА_6 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 визнано цивільним позивачем, оскільки останньому завдана шкода 4 088 000 грн., яка полягає у вартості автомобіля, 150 000 грн. матеріальної шкоди, яка полягає у вартості відновлювального ремонту після пошкодження авто та 10 000 000 грн. моральної шкоди, були враховані слідчим судде при розгляді клопотання, проте самі по собі, з урахуванням недоведеності існування обставин, передбачених ч. 6 ст. 170 КПК України, не є підставою для накладення арешту на майно.
Посилання апелянта на долучений до клопотання договір застави транспортного засобу №1516-100/Zфк-08 від 18.08.2008 як на доказ підтвердження вартості спірного автомобіля, не є належним доказом обгрунтування розміру зазначених ОСОБА_6 завданих збитків, оскільки, як убачається із вказаного договору, вартість предмету застави оцінено у 784 000 грн, у той час як цивільним позивачем у поданому клопотанні вказано про заподіяння йому шкоди в сумі 4 088 000 грн., яка полягає у вартості автомобіля, 150 000 грн. матеріальної шкоди, яка полягає у вартості відновлювального ремонту після пошкодження авто та 10 000 000 грн. моральної шкоди.
Доводи апелянта про те, що надані стороною заявника докази підтверджують факт незаконної перереєстрації транспортного засобу, а відтак вказаний автомобіль є об`єктом протиправних дій та речовим доказом, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки положеннями чинного КПК України не передбачено можливості накладення арешту на майно з метою його збереження як речових доказів за клопотанням цивільного позивача у кримінальному провадженні.
Інші зазначені цивільним позивачем в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді про відмову в накладенні арешту на вилучене майно.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в його задоволенні.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання цивліьного позивача з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2022 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3