Дата документу 06.02.2023 Справа № 331/2772/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/2772/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/570/23 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула 6 лютого 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

В судовому засіданні прокурором подано письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1.3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 17 лютого 2023 року. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченої, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

У апеляційній скарзі та додатках до неї обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою вказує, що його незаконно тримають під вартою. Посилаючись на норми КПК вказує, що суд не розглянув його докази. Звертає увагу, що прокурор не обґрунтував ризики, передбачені ст. 177 КПК, не виконав вимоги ст.132, ст. 184, ст. 199 КПК України щодо подачі клопотання до суду та обвинуваченому. Вказує, що місцевий суд з порушенням правил підсудності продовжив запобіжний захід у вигляді арешту. Просить суд дослідити первинні матеріали кримінального провадження, скасувати ухвалу суду та закрити кримінальне провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційної інстанції захисник, будучи належним чином повідомлениа про час і дату судового засідання не з`явилася, надала суду заяву про проведення розгляду апеляційної скарги за її відсутності, обвинувачений, також будучи належним чином сповіщений про апеляційний розгляд, клопотань про особисту участь не заявляв, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності обвинуваченого та його захисника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідаючи на доводи апелянта про порушення прокурором вимоги ст.132, ст. 184, ст. 199 КПК України щодо подачі клопотання до суду та обвинуваченому судова колегія виходить із наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 331 КПК України обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді відбувається на стадії судового розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При цьому, вимога ч. 1 ст. 199 КПК України щодо подання клопотання за п`ять днів до закінчення строку дії обраного запобіжного заходу стосується включно тих клопотань, які подаються слідчому судді під час досудового розслідування. Питання ж доцільності продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу під час судового розгляду суд має розглянути за правилами, регламентованими під час судового розгляду кримінального провадження.

Отже, доводи апелянта щодо порушення прокурором норм КПК України при подачі клопотання слід визнати неспроможними.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положениями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Заявлені апелянтом доводи щодо порушення судом правил підсудності колегія суддів вважає хибними, оскільки Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Енергодарського міського суду Запорізької області на Ленінський районний суд м.Запоріжжя, а тому відсутні підстави для висновку про порушення місцевим судом підсудності.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.

Так, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував, крім тяжкості діянь, які інкримінуються обвинуваченому, дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Проте, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.

Так, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.»

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 4 ст. 111-1 КК України, за які, зокрема за ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічного позбавленням волі, з конфіскацію майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні на користь висновку про наявність ризиків негативної поведінки з боку обвинуваченого.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Надаючи оцінку ризику можливості обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, місцевим судом цілком обґрунтовано взято до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч. 2 ст. 111, ч. 4 ст. 111-1 КК України, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до втечі.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним на теперішній час.

Крім того, беззаперечні відомості щодо неодноразових попередніх притягнень ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності (5 разів) за вчинення корисливих злочинів, збільшення об`єму обвинуваченням, відсутність постійного місця робити свідчать на користь встановленого судом ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

З урахуванням конкретних обставин, зокрема вчинення правопорушень в умовах воєнного часу, наслідків вчинених дій, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час продовжують існувати і є вагомими щодо висновку про доцільність подальшого застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності всіх ризиків, на які послався суд у своєму рішенні, колегія суддів вважає непереконливими.

При цьому, сукупність даних щодо серйозності висунутого обвинувачення, відомості про наявність судимостей та не зайнятість обвинуваченого у суспільно-корисній сфері додатково переконують колегію суддів щодо вірності прийнятого рішення.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2022 року, якою обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 17 лютого 2023 року включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4