Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1760/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2022 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, з можливістю внесення застави, визначеної ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23.02.21 року, у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68 100 грн.

Відмовлено в задоволенні клопотань обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. При цьому, зазначає, що перебуває під вартою більш двох років, що ставить під сумнів розумність строків судового розгляду. Наголошує на недоведеності процесуальних ризиків, як і неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу. Зазначає, що визначений розмір застави є надмірним для нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника в підтримку апеляційних вимог свого підзахисного, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №274/1760/21, в провадженні Житомирського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000252 від 16 березня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255-1, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

В ході підготовчого судового засідання вказаного кримінального провадження 22.09.2022 Житомирським районним судом Житомирської області було розглянуто клопотання прокурора відділу обласної прокуратури ОСОБА_6 (а.п.65-72) про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

На думку апеляційного суду подане клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У відповідності до матеріалів провадження, журналу судового засідання від 22.09.2022, сторона захисту була належним чином обізнана зі змістом клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, була готова до розгляду даного питання, висловлювала свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора, викладених в цьому клопотанні. Обґрунтованих доводів протилежного стороною захисту суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, в судовому засіданні (22.09.2022) було розглянуто й клопотання адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт. При цьому, судом було з`ясовано і відповідні думки інших учасників провадження, як щодо клопотання прокурора, так і сторони захисту. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та доводи обвинуваченого та його захисника, щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання, як прокурора, так і сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

На думку апеляційного суду, твердження обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого.

Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення можливого покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати факт, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.307 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді виключно позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги і ті обставини, що відповідно до відомостей матеріалів провадження, обвинувачений є раніше неодноразово судимим, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, будучи звільненим з ДУ «Райківська ВК (№73)» 10.04.2020 в зв`язку з відбуттям покарання, останній обвинувачується у вчиненні вже 02.06.2020 (менше 2-х місяців), в період непогашеної судимості, нового кримінального правопорушення.

Вище зазначені обставини дають достатні підстави стверджувати про обґрунтовану наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати, як і про високу наявність процесуального ризику вчинення останнім інших кримінальних правопорушень.

Крім того, апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання. За таких обставин, враховуючи стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, тому висновок суду першої інстанції щодо можливості обвинуваченого незаконно впливати на свідків з метою зміни ними показів на користь останнього, задля уникнення кримінальної відповідальності, є встановленим.

Також, суд апеляційної інстанції зважає і на сукупність характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_8 та фактичні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній перебуваючи на волі має реальну можливість незаконно вплинути на свідків у цьому кримінальному провадженні, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, з врахуванням вище наведеного, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, що належно встановлено безпосередньо судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора 22.09.2022.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Таким чином, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати провадженню іншим чином, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Апеляційний суд звертає увагу, що наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та осіб на утриманні ( що не підтверджено матеріалами провадження), як і гарантії сталої процесуальної поведінки в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, є неспроможними, ці обставини були об`єктом дослідження суду при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка.

В свою чергу, хоча апеляційні посилання обвинуваченого про значний строк судового розгляду провадження в суді першої інстанції, та як наслідок тривалий строк його перебування під вартою, є слушними, однак, з врахуванням стадії судового провадження та вище наведені факти, ці обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою із визначенням відповідного розміру застави, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_8 з-під варти на даний час.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2022 року, якою продовжено термін дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, з визначенням застави в розмірі 68 100 грн, без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: