ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/713/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2023 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області, громадянина України, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року (події 19 квітня 2017 року) за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки;

-вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2021 року (події 24 червня 2016 року) за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн. (сплачено 8 вересня 2022 року),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 23 квітня 2017 року близько 22 год. 00 хв., знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Зарічна, 44, поруч зі станцією метро «Славутич», під приводом оренди автомобіля, за попередньою домовленістю, зустрівся з ОСОБА_5 , який виклав в мережі Інтернет оголошення щодо здачі в оренду автомобіля «Fiat Тіро», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу зареєстрований на ОСОБА_7 та відповідно до довіреності від 28 листопада 2015 року, перебував у володінні ОСОБА_5 .

Так, ОСОБА_2 в розмові з ОСОБА_5 підтвердив бажання взяти вказаний автомобіль в оренду, після чого, оглянувши автомобіль «Fiat Тіро», д.н.з. НОМЕР_1 , передав останньому грошові кошти в сумі 1800 грн. та копію власного паспорту. Також, відповідно до усних домовленостей, ОСОБА_2 в подальшому повинен був перераховувати щотижнево на банківську картку ОСОБА_5 за оренду вказаного автомобіля грошові кошти у сумі 1800 гривен.

В свою чергу, ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 ключі від автомобіля «Fiat Тіро», д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію на вказаний транспортний засіб.

В подальшому ОСОБА_2 , маючи умисел на заволодіння вказаним транспортним засобом, маючи при собі ключі та свідоцтво про реєстрацію до транспортного засобу «Fiat Тіро», д.н.з. НОМЕР_1 , сів за кермо вказаного автомобіля, за допомогою ключа запустив двигун, та з місця вчинення кримінального правопорушення разом з автомобілем поїхав у невстановленому досудовим розслідуванням напрямку.

Після чого, ОСОБА_2 умови усної домовленості щодо оренди автомобіля не виконував та вказаним автомобілем «Fiat Тіро», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 розпорядився на власний розсуд, тим самим, діючи повторно та умисно, під приводом оренди автомобіля, незаконно заволодів транспортним засобом, який належить ОСОБА_5 завдавши останньому матеріального збитку на суму 35850 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, але зазначив, що не погоджується з кваліфікацію своїх дій за ст. 289 КК України та вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ст. 190 КК України. Зокрема, ОСОБА_2 пояснив, що він на сайті ОЛХ знайшов об`яву про оренду автомобіля. Здзвонився з ОСОБА_5 та ввечері зустрівся з ним у м. Києві біля станції метро «Славутич». При зустрічі вони обговорили умови оренди автомобіля Фіат, а саме, що ОСОБА_2 кожен тиждень має перераховувати приблизно 1500 чи 1800 грн., точно вже не пам`ятає, за використання вказаного транспортного засобу. Після цього, ОСОБА_2 передав гроші за перший тиждень використання авто і копію паспорту, а потерпілий передав ключі та техпаспорт. У подальшому ОСОБА_2 використовував вказаний автомобіль для власних цілей. Також, він перерахував ще грошові кошти на карту потерпілого за наступний тиждень. Після цього у ОСОБА_2 почались матеріальні проблеми, треба було виплачувати борги, а з роботою було погано. Усвідомлюючи, що авто йому не належить, ОСОБА_2 все ж таки вирішив його продати.

Також, у судовому засіданні обвинувачений стверджував, що в нього не було умислу на заволодіння цим транспортним засобом в момент його передачі потерпілим, оскільки машина йому була потрібна для використання у власних цілях. Однак скрутне матеріальне становище змусило його піти на таке порушення. У вчиненому щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілого, просив суворо не карати.

Вказані показання обвинуваченого підтвердив, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 , який пояснив, що п`ять років назад на ОЛХ він розмістив оголошення про надання в оренду автомобіля «Fiat». Йому зателефонував ОСОБА_2 і вони зустрілися в м. Києві біля метро «Славутич». На місці вони обговорили умови оренди, а саме, приблизно 1500 грн. за тиждень використання авто (точної суми не пам`ятаю). Оскільки обвинувачений погодився, ОСОБА_5 передав йому ключі і техпаспорт, а ОСОБА_2 оплатив приблизно 1500 грн. за перший тиждень і надав копію паспорту. Після цього, ОСОБА_2 оплатив ще за один тиждень, а далі вже зник з машиною. Також, потерпілий зазначив, що після другої оплати він з обвинуваченим ще спілкувався через смс-повідомдення, але через три тижні він зник. Цільове використання авто вони не обумовлювали, а автомобіль він віддав без будь-якого примусу самостійно в оренду.

Вказані показання обвинуваченого та потерпілого узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, з

-актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу «Fiat Тіро», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , від 28 листопада 2017 року (а.с. 77), під час якого було виявлено пошкодження та ржав чина по всьому автомобілю;

-висновком експерта № 12-2/1230 від 17 листопада 2017 року (а.с. 79-83), відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля «Fiat Тіро», 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 становить 35850 грн.;

-протоколом ОМП від 4 серпня 2017 року (а.с. 91-94), з якого вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості, яка знаходиться в м. Одеса, на якій виявлено автомобіль «Fiat», д.н.з. НОМЕР_1 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 18 березня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_5 на фото № 3 впізнав ОСОБА_2 , якому він передав ключі та техпаспорт від автомобіля «Fiat», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 98-104).

Отже, суд, дослідивши та перевіривши в судовому засіданні докази, зібрані по справі, уважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при викладених у обвинувальному акті обставинах.

Разом з тим, відповідно до обвинувального акту, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що дії ОСОБА_2 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, а сторона захисту вважає, що дії останнього необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 190 КК України.

Однак, суд не може погодитись з таким, виходячи з наступного.

За змістом п. 1 примітки до ст. 289 КК України, під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі будь-яким способом.

Дійсно, таке заволодіння може бути вчинене таємно чи відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства чи погроз. Разом з тим, закінченим злочин вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Проте, всупереч наведеним вище приписам закону, поза увагою органу досудового розслідування залишилося те, що автомобіль був переданий потерпілим ОСОБА_2 відповідно до домовленостей, в оренду, з можливістю його експлуатації, і перебував у останнього декілька тижнів. Також ОСОБА_5 добровільно були передані реєстраційні документи на цей автомобіль та ключі від нього. Ці обставини ніким із учасників кримінального провадження не заперечуються.

Отже, суд приходить до висновку, що автомобіль не був протиправно або поза волею власника вилучений ОСОБА_2 . Натомість обвинувачений отримав цей автомобіль у тимчасове користування на відповідних умовах його оренди, після чого транспортний засіб перебував у нього протягом декількох тижнів за згодою власника, та останній спочатку оплачував обумовлену суму за оренду вказаного транспортного засобу. Проте в подальшому ОСОБА_2 , не маючи права розпоряджатися цим автомобілем, таємно від власника продав його та отримав за нього гроші.

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, оскільки він мав право на користування належним потерпілому автомобілем, однак може бути суб`єктом кримінального правопорушення проти власності (постанова ВС від 05.03.2020 р. у справі № 755/16101/16-к).

Ураховуючи викладене, суд уважає, що дії ОСОБА_2 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 191 КК України, як розтрата чужого майна, яке перебувало у його віданні.

Призначаючи ОСОБА_2 покарання за ч.1 ст.191 КК України, суд, діючи у відповідності до положень ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який відноситься до категорії нетяжких, дані про особу винного, який на час вчинення кримінального правопорушення був несудимий, офіційно не працює, має на утриманні неповнолітню доньку 2009 року народження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання, згідно ст. 67 КК України, суд уважає за можливе визнати вчинення кримінального правопорушення повторно.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та даних про особу обвинуваченого суд уважає, що ОСОБА_2 необхідно призначити за ч. 1 ст. 191 КК України покарання у виді позбавлення волі в межах санкції даної норми, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суд не знаходить законних підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю, оскільки автомобіль був ввірений обвинуваченому на підставі домовленостей про його оренду і його розтрата не пов`язана з виконанням будь-яких посадових обов`язків чи організаційно-розпорядчих функцій.

Щодо доводів захисника про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Згідно ст. 12 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення злочину) злочин, передбачений ч. 1 ст. 191 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, вчинений він 23 квітня 2017 року, тобто строк давності притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності на час розгляду справи в суді сплинув.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинувачений по даному кримінальному провадженні ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.

Таким чином, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_2 підлягає звільненню від призначеного вироком суду покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю.

Звільнити ОСОБА_2 від відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року виконувати окремо.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витраті в сумі 494 грн. 35 коп.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського Апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1