ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1014/23 Справа № 212/2688/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривому Розі апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12.01.2023 року, якою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Севастополя АР Крим, громадянину України, офіційно не працевлаштованому, раніше судимому, маючому на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючому за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Рубіжне Луганської області, громадянину України, офіційно не працевлаштованому, одруженому, раніше не судимому, маючому на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 , мешкаючому за адресою: АДРЕСА_4 ,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

в с т а н о в и л а :

в провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу перебуває об`єднане кримінальне провадження № 0000239 та № 0000027 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 258 КК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12.01.2023 року клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до 12.03.2023 року включно.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_5 , діючий в інтересах ОСОБА_6 , просить ухвалу суду в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 скасувати, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Наголошує на тому, що суд першої інстанції виніс передчасне рішення, поза увагою суду залишено той факт, що відсутні достатні дані та відомості, які підтверджені документально, що вказують на існування факторів, обставин чи моральних цінностей, які б свідчили, що обвинувачений перебуваючи на волі, порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки та займатиметься злочинною діяльністю.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , діючий в інтересах ОСОБА_8 , просить ухвалу суду в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 скасувати, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного контролю. Наголошує на тому, що суд першої інстанції виніс передчасне рішення, поза увагою суду залишено той факт, що відсутні будь-які докази, які б свідчили про дійсну наявність ризиків, передбачених ст.177 КК України та відсутні достатні дані та відомості, які підтверджені документально, що вказують на існування факторів, обставин чи моральних цінностей, які б свідчили, що обвинувачений перебуваючи на волі, порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки та займатиметься злочинною діяльністю.

Ухвала місцевого суду в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 не оскаржується.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони кримінального провадження повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В рамках розгляду даних апеляційних скарг учасники кримінального провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про проведення апеляційного розгляду за їх участі до суду не надійшло, а отже колегія суддів вважає за можливе розглянути дані апеляційні скарги за відсутності сторін кримінального провадження.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Виходячи зі змісту ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотання суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня находження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України підчас розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Місцевий суд під час судового розгляду 12.01.2023 року клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_6 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 колегія суддів виходить з наступного.

Апеляційний суд погоджується з тим, що судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 , офіційно не працевлаштований, законного джерела прибутку не має, а отже не має реальної можливості утримувати свою родину. Має процесуальний статус в рамка іншого кримінального провадження, що перебуває на розгляді в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, може впливати на свідків та потерпілого з метою зміни показів останні та введення суду в оману. Так само ОСОБА_6 може продовжити свою протиправну діяльність, в тому числі шляхом впливу як на свідків, так і на судових експертів, висновки яких легли в основу обвинувачення. Ризик переховування від суду є актуальним з огляду на те, що останньому загрожує реальне покарання у вигляді позбавлення волі, крім того під час досудового розслідування обвинувачений вже був у розшуку Перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином обвинувачений ОСОБА_6 може шляхом затягуванням судового розгляду, з метою уникнення можливого покарання, крім того, як встановлено в ході досудового розслідування обвинувачений володіє навиками з втілення конспіраційних заходів, у зв`язку з чим, в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який обвинувачений ОСОБА_6 може іншим чином перешкоджати суду встановити істину. Ризик знищити речі та документи підтверджується тим, що обвинувачений, може вжити заходів з метою знищення зразків для проведення експертиз, речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не одружений, будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів проти життя та здоров`я знову обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, може впливати на свідків та потерпілого, знищити речі чи документи, оскільки їх всі не було долучено та відповідно досліджено в суді; іншим шляхом впливати на кримінальне провадження - оскільки в ході оперативно-розшукових заходів було встановлено, що останній при своїй діяльності користується конспіраційними методами. Ризик переховування підтверджується тим, що останній на досудовому розслідуванні перебував у розшуку.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованих злочинів, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити нове кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

На даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, у зв`язку з чим зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Так, обвинувачені обвинувачуються у створенні терористичної організації та подальшій терористичній діяльності.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп, зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який посилаючись на практику застосування ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини у рішеннях Кудла проти Польщі та МакКей проти Сполученого Королівства констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Проте, безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинувачених під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Попри постійне проживання обвинувачених у м. Дніпрі, на території міста триває комендантська година, тож підрозділи поліції залучені до операції з охорони держави, а тому їх залучення до контролю за запобіжним заходом обвинуваченим буде недоцільним.

В силу ст. 183 КПК України передбачають повноваження суду, під час дії військового стану в кримінальних провадженнях зокрема за ст. 258 КК України застосовувати безальтернативно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження і врахував при цьому практику ЄСПЛ.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виключити ризики, пов`язані із звільненням їх із під варти.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177,178,197,404,407,419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_5 , діючого в інтересах ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12.01.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді