ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1275/21

Провадження № 11-кп/4820/189/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді- доповідача ОСОБА_1 ,

суддів Матущака , ОСОБА_2 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2021 року, -

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що відсутня встановлена національним законодавством процесуальна процедура для умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити його апеляційну скаргу та замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, тобто з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, або застосувати умовно-дострокове звільнення.
Вважає, що підставою для застосування умовно-дострокового звільнення або заміни покарання на більш м`яке є припинення порушення прав людини гарантованих Конституцією України.
Крім того, покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не передбачає можливості звільнення засудженої особи, після спливу певного терміну, не відповідає меті кримінального покарання та стандартам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку апелянта, рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» (№2) від 12.03.2019 року дає підстави для створення практики в України щодо заміни покарання у виді довічного ув`язнення на дострокове звільнення, оскільки міжнародні договори, Конституція України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, якими повинен керуватися суд, при постановленні рішення, дають підстави скоротити довічне ув`язнення на позбавлення волі на певний строк або застосування умовно-дострокового звільнення щодо нього, так як у звіті Європейського комітету від 27.06.2007 року (СРТ/2007/55) зазначено, що ніхто не може бути примушений померти в тюрмі і ніхто не повинен вважатись ув`язненням, який ймовірно все життя проведе в тюрмі.
Апелянт посилається на рішення КС України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, практику ЄСПЛ, тощо.
Заслухавши суддю доповідача, засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили скасувати оскаржувану ухвалу і застосувати умовно-дострокове звільнення або замінити ОСОБА_5 невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що суддя, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, мотивував прийняте рішення тим, що відсутня встановлена національним законодавством процесуальна процедура для умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, особам, засудженим до довічного позбавлення волі.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року за ст. 115 ч. 2 п. п. 6, 13; ст. 187 ч. 4; ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім майн; за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією Ѕ майна, що є його власністю, крім житла.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

Строк покарання обчислюється з 19 січня 2015 року, зараховано в строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 31 липня 2014 року по 18 січня 2015 року включно.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 13 травня 2015 року вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 , залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.02.2016 року, касаційну скаргу залишено без задоволення, а вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 13 травня 2015 року стосовно ОСОБА_5 без зміни.

Відповідно до ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 лютого 2017 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 строк затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 31 липня 2014 року по 13 травня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, однак не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру, призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поставлені у клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, а також про визначення терміну можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни покарання невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення та встановлення чітких критерії, на підставі яких вони мають відбуватись, не підлягають задоволенню.

Крім того, суд, приймаючи рішення про відмову ОСОБА_5 в задоволенні вказанного клопотання, обґрунтовано зазначив, що поведінка засудженого ОСОБА_5 свідчить про те, що він не довів те, що став на шлях виправлення або своє виправлення, а тому відсутні підстави для його умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти Українивід 12 березня 2019 року», як на підставу для застосування до нього умовно-дострокового звільнення задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що у даному рішенні суд визнав порушення ст.3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засудженого до позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні, повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Твердження апелянта про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не передбачає можливості звільнення засудженої особи після спливу певного терміну не відповідає меті кримінального покарання та стандартам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставним.

Рішенням ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

У своїй постанові від 08.07.2020 року Велика Палата Верхового Суду (справ №1-42/2004) дійшла правового висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі;механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Оскільки, на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на заміну невібутого покарання більш м`яким та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів приходить до висновку про неможливість приведення вироку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на що є посилання в його апеляційній скарзі.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537,539 КПК України.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою та вмотивованою, відтак підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.404,405, п.1 ч.1 ст.407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_7