Єдиний унікальний номер судової справи № 201/3599/22
Номер провадження 1-кп/201/617/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 08 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000007 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 08 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000007 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 заявлено клопотання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження відносно останнього.

Своє клопотання прокурор мотивував тим, що з дня вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 сплинуло 5 років, а тому на підставі ст. 49 КК України останній підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.

При цьому, надав процесуальні документи та матеріали кримінального провадження, які мають бути дослідженні в межах розгляду заявленого ним клопотання, зокрема, витяг з ЄРДР від 09 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000007, постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 04 лютого 2022 року, постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення від 13 червня 2022 року, повідомлення про підозру від 13 червня 2022 року, дві постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 10 червня 2022 року, постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 20 квітня 2022 року, ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2022 року, постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 07 жовтня 2021 року, ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року, вимогу про судимості за обліками АІС, копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_5 , довідки лікарів, розписку відповідального зберігання від 13 червня 2022 року, дві постанови про закриття кримінального провадження від 13 червня 2022 року, постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 13 серпня 2021 року, постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 26 липня 2021 року, постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 07 жовтня 2021 року, ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року, клопотання про продовження строку досудового розслідування від 14 квітня 2022 року.

У підготовчому судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_4 підтримав клопотання прокурора, не заперечував проти звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання прокурора, просив його задовольнити. Проте, зазначив, що під час досудового розслідування слідчий не роз`яснював йому підставу звільнення від кримінальної відповідальності, передбачену ст. 49 КК України і його право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши наданий суду обвинувальний акт та матеріали додані до нього, суд приходить до висновку, що зазначений обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

В рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» та в рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має право бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, т.б. про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту»; «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». Таким чином, надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду в тлумаченні ст.6 Конвенції

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Як слідує з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, а саме у самовільному будівництві будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці щодо земель в охоронних зонах.

Також, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілим у даному кримінальному провадженні є юридична особа Дніпровська міська рада, а його представником ОСОБА_4 .

Натомість, дослідивши наданий суду обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, проаналізувавши виклад фактичних обставин, формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, а також відомості про наявність у провадженні потерпілого, суд приходить до висновку, що формулювання обвинувачення є суперечливим і неконкретним, виходячи з наступного.

Так, кримінальна відповідальність, передбачена ч. 4 ст. 197-1 КК України, настає у разі самовільного будівництва будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині другій цієї статті, або вчинене особою, раніше судимою за такий саме злочин або злочин, передбачений частиною третьою цієї статті.

У ст. 197-1 КК України передбачено відповідальність за два самостійні (хоч і пов`язані між собою) злочини самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1), і самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно, у частинах 2 і 4 цієї статті.

Потерпілим від злочинів, передбачених ст. 197-1 КК України, є власник або законний володілець самовільно зайнятої земельної ділянки.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, характеризується діянням у формі самовільного зайняття земельної ділянки, якщо це заподіяло значної шкоди законному володільцю або власнику земельної ділянки, а злочину, передбаченого ч. 3 цієї статті, - діянням у формі самовільного будівництва будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Зі змісту ч. 4 ст. 197-1 КК України випливає, що поняття кримінально караного самовільного будівництва має специфіку, яка полягає в його поєднанні із самовільним зайняттям земельної ділянки.

При цьому, якщо користування самовільно зайнятою земельною ділянкою набуло вигляду самовільного будівництва на ній будівлі чи споруди, то дії особи треба кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 197-1 і ч. 3 ст. 197-1 КК України (або ч. 2 ст. 197-1 і ч. 4 ст. 197-1), оскільки в цій ситуації має місце реальна сукупність злочинів, утворена вчиненими в різний час діяннями, передбаченими різними частинами однієї статті Особливої частини КК.

Суб`єктивна сторона самовільного зайняття земельної ділянки і самовільного будівництва на ній будівель або споруд характеризується умисною формою вини. Особа усвідомлює відсутність у неї права на конкретну земельну ділянку (права здійснювати будівельні роботи), однак бажає її зайняти (збудувати на ній будівлю або споруду), розуміючи, що цим вона порушує права на землю. При цьому, умислом особи, винної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1, має охоплюватись належність самовільно зайнятої земельної ділянки до вказаних у цій нормі земель з особливим правовим режимом. Інколи усвідомити таку належність складно, передусім це стосується особливо цінних земель та охоронних земель.

Так, виходячи із змісту фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, вбачається, що останній «…..маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки та реалізуючи його, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що рішення органів виконавчої влади та місцевого самоврядування про передачу йому земельних ділянок у власність або у користування (оренду) для побудови будівель не приймалось, …….самовільно забудував самовільно зайняту земельну ділянку в межах охоронних зон інженерних комунікацій, яка розташована по АДРЕСА_2 , площею 0, 0179га.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на самовільне зайняття земельної ділянки в межах охоронних зон інженерних комунікацій та будівництва на ній, ОСОБА_5 упродовж 2015 року за допомогою найманих робітників побудував будівлю…., яку в подальшому став використовувати як автомийку.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо використання земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 № 722-ДК/765/АП/09/0121 від 18.06.2021, складеного державним інспектором у сфері державного контролю …., встановлено самовільне заняття земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0179 га по фактичному розміщенню будівлі автомийки та кафе в межах охоронної зони інженерних комунікацій.

Таким чином, Квартич ……, будучи обізнаним щодо незаконного розташування будівлі автомийки в межах охоронної зони інженерних комунікацій, не вживши відповідних заходів щодо усунення виявлених порушень законодавства, продовжив незаконно займати земельну ділянку охоронної зони ……».

При цьому, у викладі цих обставин посилання на належність цієї земельної ділянки Дніпровській міській раді, відсутнє, як і відсутні відомості щодо спричинення матеріальної шкоди цій юридичній особі, яка визнана у провадженні потерпілим, внаслідок вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину.
Втім, в обвинувальному акті містяться відомості про юридичну особу Дніпровську міську раду, процесуальний статус якої визначений саме, як потерпілого.

Більш того, суперечливим є і те, що в обвинувальному акті (сторінка 4) зазначені відомості про те, що майнова шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Отже, виходячи з саме такого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, слідує, що земельна ділянка, самовільне зайняття якої і інкримінується ОСОБА_5 нікому не належить, у тому числі, і Дніпровській міській раді, і внаслідок її самовільного зайняття майнова шкода нікому не спричинена, що також повністю узгоджується із відомостями, що містяться на сторінці 4 обвинувального акту, де вказано, що майнова шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Натомість, в обвинувальному акті містяться відомості про наявність у даному кримінальному провадженні потерпілого юридичної особи Дніпровської міської ради, яка, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 55 КПК України, може бути потерпілим лише за умови, що кримінальним правопорушенням їй завдано майнової шкоди.

Тож, не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 4 ст. 197-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, наявні очевидні суперечності щодо належності земельної ділянки, самовільне зайняття якої інкримінується ОСОБА_5 , а також наявності спричиненої майнової шкоди внаслідок злочину, лише за умови спричинення якої, у даному кримінальному провадженні юридична особа (Дніпровська міська рада) може бути потерпілим.

Тим більше, за умови, що внаслідок вчинення означеного в обвинувальному акті кримінального правопорушення Дніпровській міській раді, процесуальний статус якої визначений, як потерпілого, була спричинена майнова шкода, то встановлення розміру цієї шкоди, з огляду на вимоги ст. 91 КПК України, є обов`язковим і буде безумовно впливати на правильність кваліфікації дій обвинуваченого, адже ч. 1 ст. 197-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Окрім наведеного, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення містить суттєві протиріччя щодо виникнення злочинного умислу в обвинуваченого ОСОБА_5 на вчинення інкримінованого діяння та його направленості, зокрема, у першому абзаці слідчий, не визначаючи часу або ж періоду часу, вказує на те, що ОСОБА_5 маючи умисел лише на самовільне зайняття земельної ділянки, самовільно забудував її, у другому абзаці зазначає, що обвинувачений, реалізуючи злочинний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки вже у межах охоронних зон інженерних комунікацій та будівництва, впродовж 2015 року, і не сам, а за допомогою найманих робітників, побудував будівлю.

Тим більше, як слідує з третього абзацу формулювання обвинувачення, лише 18.06.2021 року перевіркою дотримання вимог земельного законодавства щодо використання земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 було встановлено самовільне заняття земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0179 га по фактичному розміщенню будівлі автомийки та кафе в межах охоронної зони інженерних комунікацій і тільки після встановлення цих порушень, за версією слідства, ОСОБА_5 , будучи обізнаним щодо незаконного розташування будівлі в межах охоронної зони інженерних комунікацій, не вживши відповідних заходів щодо усунення виявлених порушень, продовжив незаконно займати земельну ділянку.

Отже, підсумовуючи наведене, не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, викладених в обвинувальному акті, наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, зокрема, коли саме у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, а також на самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій ділянці, чи усвідомлював обвинувачений належність самовільно зайнятої земельної ділянки до земель з особливим правовим режимом, і якщо так, то до її самовільного зайняття, чи вже після проведення 18.06.2021 року відповідної перевірки, як і вказано у формулюванні обвинувачення, а, головне, чи були ці протиправні дії вчинені одночасно або самовільне зайняття земельної ділянки все ж таки передувало самовільному будівництву, що, з огляду на вимоги ст. 91 КПК України, підлягає обов`язковому встановленню та відображенню в обвинуваченні, і безумовно впливає на правильність правової кваліфікації дій ОСОБА_5 .

Таким чином, вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті та неконкретність висунутого обвинувачення порушують право обвинуваченого ОСОБА_5 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченого.

Підсумовуючи вищенаведене, формулювання обвинувачення, яке не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, і є таким, що містить суттєві протиріччя, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_5 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист, яке не може бути поновлено судом.

До таких висновків суд прийшов не вдаючись до оцінки доказів, а лише посилаючись на ті, обставини, зазначені в обвинувальному акті, які, в свою чергу, є суперечливими між собою, та на підставі яких, при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності в порядку ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого злочину, суд позбавлений об`єктивної можливості роз`яснити ОСОБА_5 суть обвинувачення, оскільки воно у такому вигляді є неоднозначним і неконкретним, що призводить до можливості різного трактування та розуміння його сутті.

Тим більше, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, не є реабілітуючою підставою, тож особа перед наданням згоди на звільнення від відповідальності саме з цих підстав, має бути детально проінформованою про причини обвинувачення, які повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та повернення його прокурору з цих підстав, клопотання сторони обвинувачення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не підлягає розгляду, адже встановлені судом суттєві порушення вимог КПК України, у томі числі, і порушення права обвинуваченого на захист внаслідок пред`явлення неконкретного та незрозумілого обвинувачення, мають бути усунені до вирішення цього питання.

Тим більше, суд не може залишити поза увагою і той факт, що прокурор ОСОБА_6 згадав про наявність підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності чомусь лише під час підготовчого провадження і звернувся до суду із відповідним клопотанням.

Втім, під час досудового розслідування і слідчий ОСОБА_7 і прокурор ОСОБА_6 , вочевидь, усвідомлювали, що строки притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 197-1 КК України, передбачені ст. 49 КК України, сплинули ще на момент внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто на 08.04.2021 року, однак, проігнорували положення ст. 285 КПК України, відповідно до якої підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, і не виконали вимоги закону, що підтвердив у судовому засіданні і прокурор ОСОБА_6 , і обвинувачений ОСОБА_5 .

Більш того, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 286 КПК України, у разі встановлення на стадії досудового розслідування підстави для звільнення від кримінальної відповідальності та отримавши згоду підозрюваного на таке звільнення, прокурор складає клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та без проведення досудового розслідування у повному обсязі надсилає його до суду.

При цьому, прокурор ОСОБА_6 так і не зміг пояснити з яких підстав ним не були виконані вимоги ст. ст. 285, 286 КПК України, чим суттєво порушено право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.

Окремо, суд зауважує на тому, що органом досудового розслідування під процесуальним керівництвом прокурора ОСОБА_6 порушено передбачений ст. 219 КПК України строк досудового розслідування, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 219 КПК України передбачено, що строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить 12 місяців у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину.

Так, відомості про кримінальне правопорушення у даному провадженні внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.04.2021 року, а, отже, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні становить 12 місяців і сплинув 08.04.2022 року, адже станом на цей день жодній особі не повідомлено про підозру.

Втім, не зважаючи на те, що строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні сплинув 08.04.2022 року, слідчим за погодженням із прокурором ОСОБА_6 клопотання про продовження строку досудового розслідування подано до суду лише 14.04.2022 року, тобто після закінчення строку досудового розслідування, що, у свою чергу, вказує на грубе порушення вимог ч. 5 ст. 294 КПК України, яка передбачає, що відповідне клопотання про продовження строку досудового розслідування подається не пізніше 5 днів до спливу строку досудового розслідування встановленого ст. 219 цього Кодексу, а, не навпаки, через 5 днів після його спливу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 42, 91, 291, 293, 314, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 08 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000007 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України - повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 10 годині 00 хвилин 09 серпня 2022 року.

Суддя ОСОБА_1