Дата документу 03.08.2022 Справа № 317/3985/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3985/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1027/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 8 грудня 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 1 стягнення та 1 заохочення, офіційно не працевлаштований, характеризується посередньо, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він підтримує зв`язки з рідними шляхом побачень та отримання посилок, працює на промисловій дільниці токарем за договором, провину у скоєному злочині визнав та розкаюється.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просив залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2018 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та засуджений (з урахуванням вироку Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року) до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі (а.с. 11-16).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке відноситься до категорії умисних тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 30 травня 2018 року (а.с. 7).

Під час тримання в УВП № 4 м. Дніпро з 30 травня 2018 року по 16 січня 2019 року характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№ 26)» відбував покарання з 16 січня 2019 року по 25 листопада 2020 року, за період відбування покарання отримав 1 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» відбуває покарання з 25 листопада 2020 року, під час відбування покарання отримав 1 заохочення, стягнень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 10 січня 2022 року, засуджений ОСОБА_7 при наявності сировини при виробничій необхідності залучається до робіт на виробництві установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими негативної та позитивної спрямованості. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Виконує роботи із самообслуговування посередньо, хоча має достатні рівень необхідних навичок. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконання дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд. Намагається дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає особистої участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу. Не приймає участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисної активності організації їх роботи (а.с. 7).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики, засудженому ОСОБА_7 6 лютого 2020 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.ст. 100, 101 КВК України; 24 грудня 2020 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 30 вересня 2021 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України; ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 березня 2021 року відмовлено у застосування заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України (а.с. 7).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 1 стягнення у вигляді попередження, а також 1 заохочення (а.с. 8).

Відсутність будь-яких заохочень за більш майже три роки перебування у місцях позбавлення волі з 30 травня 2018 року по 2 квітня 2021 року, а також вказане вище стягнення, яке хоча на час звернення з цим клопотанням до суду було погашене, але факт його накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 25 листопада 2020 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 10).

До того ж, виконання робіт з благоустрою установи та поліпшення житлово-побутових умов не є підставою для умовно-дострокового звільнення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, виконання таких робіт є обов`язком, а не правом засудженого.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 з приводу того, що він підтримує зв`язки з рідними шляхом побачень та отримання посилок, провину у скоєному злочині визнав та розкаюється, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4