Номер провадження: 11-кп/813/862/22
Справа № 521/7676/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2021 року в кримінальному провадженні №0003417 від 04.11.2019 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любополь, Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, українця, пенсіонера, одруженого, маючого середню освіту, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -
встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 (три) роки, поклавши на обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті частини позовних вимог - відмовлено.

Вироком суду вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 03.11.2019 року, приблизно о17 год. 50 хв., він допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.»

Порушення виразились в тому, що 03.11.2019 року, приблизно о 17 год. 45 хв., водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Suzuki Swift» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по сухому дорожньому покриттю міжбудинкового проїзду біля будинку №38, по вулиці Космонавтів, у Малиновському районі м. Одеси виконуючи маневр виїзду на проїжджу частину вул. Космонавтів, на якій організовано рух транспортних засобів в двох напрямках, по дві смуги в кожному напрямку, рухаючись у вказаному напрямку виконав маневр лівого повороту, в бік вул. Генерала Петрова, тим самим за кермом транспортного засобу уважним не був, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, не переконався, що його маневр, не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та допустив зіткнення з мотоциклом марки «Viper ТХМ 150А» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в лівій смузі по вул. Космонавтів з боку вулиці Генерала Петрова в напрямку вул. Інглезі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми черевної порожнини у вигляді розриву селезінки, який супроводжувався крововиливом в черевну порожнину, закритий перелом 5,6,7 лівих ребер, закритий перелом даху лівої вертолюгової западини. Вказані ушкодження могли бути спричиненні в під час контактування тіла потерпілого з частинами транспортних засобів в момент їх зіткнення а також подальшого падіння потерпілого на дорожнє покриття. Зазначені тілесні ушкодження викликають тривалий розлад здоров`я і за цим критерієм згідно з п. п. 2.1.3 і «л». «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.) відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження, відносно ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Захисник вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність та неповноту судового розгляду. Крім того, захисник просив дослідити повторно всі докази, наявні в матеріалах кримінального провадження.

Захисник стверджує, що надані стороною обвинувачення докази, не підтверджують доведеності вини ОСОБА_8 , а саме посилається на те, що:

- суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілого та його товариша свідка ОСОБА_10 , натомість відкинув показання обвинуваченого ОСОБА_8 , а до показань свідка ОСОБА_11 поставився критично, оскільки обвинувачений не бачив мотоцикл через перекриту автобусом дорогу та не мав можливості запобігти зіткненню, оскільки вже мав завершити маневр повороту, проїхавши дві смущи руху;

- в діях водія мотоциклу також міститься порушення ПДР та останній об`єктивно міг попередити спричинення такій пригоді, натомість продовжив рух;

- суд першої інстанції проігнорувавши підстави для повернення обвинувального акту прокурору, в подальшому послався на неналежне проведення досудового розслідування, що на думку захисника вказує відсутність підстав, які могли вплинути на постановлення обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 ;

- суд не надав належної оцінки відсутності у потерпілого водійського посвідчення на право управління мопедом, а також наявність у нього у 2017 році низки справ про адміністративні правопорушення, а також тому факту, що не було проведено освідування потерпілого на стан сп`яніння, який відповідно до відповіді з КНП «ООКЛ» ООР №01/01/07/13179 від 03.12.2020 року особисто відмовився в пиьсмовій формі від від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння;

- у викладених фактичних обставинах та формулюванні обвинувачення не викладено характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водії, хоча водій ОСОБА_9 згідно з висновком судово-автотехнісної експертизи №215-А від 22.04.2020 року мав технічну можливість запобігти зіткненню та його дії також знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, цим обставинам суд не надав належної оцінки;

- судом було проігнороване клопотання сторони захисту в порядку ч.7 ст.284 КПК України щодо постановлення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 та закриття кримінального провадження на підставі ч.1 ст.284 КПК України;

- місцевий суд не надав належної оцінки цивільному позову потерілого, не врахував особу обвинуваченого, а також ті обставини, що і в діях потерпілого наявний причинний зв`язок з настанням ДТП.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав потерпілого на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
При цьому, згідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстан
Апеляційний суд виходив з того, що норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 в справі №127/14811/17.
В свою чергу, під час апеляційного розгляду скарги захисника, останній не зміг надати переконливі докази того, що судом першої інстанції дослідив обставини неповно або з порушенням, з огляду на що захисник погодився з тим, що порушень з боку місцевого суду в порядку дослідження доказів не має, а також судом вірно викладені, досліджені докази та показання учасників судового розгляду. Зважаючи на що, захисник відмовився від повторного дослідження доказів у примінальному провадження.
Перевіривши вирок на відповідність його вимогам закону, апеляційний суд приходить до висновку про його законність та обґрунтованість.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом першої інстанції досліджені в повному обсязі.
Не зважаючи не невизнання ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на досліджені ним докази, які з огляду на відмову захисника від клопотання про повторне дослідження доказів, обмежується і суд апеляційної інстанції та надає їм свою правову оцінку з урахуванням вимог апеляційної скарги.
Зокрема, місцевий суд безпосередньо допитав у судовому засіданні потерпілого потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Окрім того, судом першої інстанції досліджені письмові докази, якими підтверджується вина ОСОБА_8 в інкримінованому йому діянні та їм надана належна правова оцінка, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.11.2019 року зі схемою ДТП та фототаблицею, якими зафіксований факт дорожньо-транспортної пригоди; висновок судової авто-технічної експертизи №19-7347/19-7348/19-7349/19-7350 по дослідженню технічного стану мотоцикла марки «Viper ТХ 150 А», д.н.з. НОМЕР_2 від 03 січня 2020 року; висновок судової авто-технічної експертизи № 19-7351/19-7352/19-7353/19-7354 від 03 січня 2020 року; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи по дослідженню зіткнення автомобілів № 19-7345/19-7346 від 03.01.2020 року; висновок судової автотехнічної експертизи по обставинам дорожньо-транспортної пригоди № 215-А від 22.04.2020 року; висновок судово-медичної експертизи № 335 від 07.02.2020 року.
З огляду на безпосереднє дослідження у суді першої інстанції доказів, наданих в ході судового розгляду, які були визнані належними та допустимими, колегія суддів, всупереч доводів апеляційної скарги, вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі обставини кримінального провадження, яким надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та рішення відносно ОСОБА_8 прийняте відповідного до вимог діючого КПК України.
При цьому, колегія судів дійшла висновку, що судом першої інстанції дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Водночас, апеляційний суд вважає, що доводи скарги захисника з приводу надання переваги показанням потерпілого та свідка ОСОБА_10 над показаннями обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 є безпідставними та знайли своє грунтовне мотивування у вироку суду. Ним дана детальна оцінка показанням як учасників так і свідків ДТП, при цьому саме за клопотанням сторони захисту вже у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_11 , показанням якого була надана оцінка з урахуванням обставин пригоди, виходячи із показань потерпілого і обвинуваченого, висновків експертиз та протоколу огляду місця подї і схеми, долученого до нього.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо повно аргументував підстави для піддання сумніву певних обставин допиту свідка ОСОБА_11 , про що і зазначив у вироку. В свою чергу, під час судового засідання апеляційного суду обвинуваченому надано для огляду схему місця ДТП, яку останній підтвердив та погодився з викладеними в ній зображеннями щодо механізму пошкоджень транспортних засобів, в тому числі погодився із тим, що місце зіткнення між його автомобілем та мотоциклом потерпілого мало місце саме на смузі руху мотоцикла, а не на зустрічній смузі руху, або поза її межами.
Апеляціний суд також звертає увагу на те, що під час досудового розслідування сторона захисту не повідомляла про наявність свідка ОСОБА_11 , який з`явився лише в ходу судового розгляду, не зважаючи на що був допитаний судом, а проміжок часу, який зплив після ДТП та до допиту свідка міг вплинути на показання останнього та його особисте сприйняття обставин події. Більш того, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що свідок ОСОБА_11 , здійснюючи перетин проїжджої частини як пішохід, мав би слідкувати за сигналом світлофору, оскільки зобов`язаний перетинати проїзджу частину тільки у дозволеному місці та на дозвільний сигнал світлофору, а спостережені ним події ДТП могли мати епізодичний характер, оскільки останньому слід було стежити за дорожньою обстановкою з метою безпечного перетину проїжджої частини.
Посилання захиника на показання обвинуваченого, як на істинно достовірні, які на його думку підтверджуються висновками автотехнічної експертизи по дослідженню обставин зіткнення, та стосовно того, що автомобіль обвинуваченого вже завершував маневр повороту, є безпідставними та такими, що суперечать доказам, дослідженим судом першої інстанції, в тому числі і схемою ДТП.
Показання обвинуваченого з приводу того, що він через перекриті автобусом дві смуги руху, не бачив потерпілого, жодним чином не вказують на відсутність порушень з боку ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України, а саме п.10.1. При цьому, саме ОСОБА_8 здійснював маневр виїздуна проїжджу частину з прибудинкової території, а потерпілий ОСОБА_9 , рухався на мотоциклі по головній дорозі.
Доводи захисника щодо дій потерпілого, який з його показань помітив ОСОБА_8 , зупинився та подав звуковий сигнал і мав можливість попередити ДТП, однак продовжив рух, внаслідок чого у сталась ДТП, апеляційний суд розцінює як позицію захисту від обвинувачення та намагання перекласти всю вину на потерпілого. Натомість, відповідно до вироку місцевого суду, сам потерпілий та свідок ОСОБА_10 пояснили, що помітивши легковий автомобіль, який виїжджав з міжквартального проїзду на головну дорогу, ОСОБА_9 посигналив, водій автомобіля наче зупинився, а потім, через деякий час знов продовжив рух здійснюючи маневр ліворуч.
Із аналізу вказаних показань, саме потерпілий дав попереджуючий сигнал про його рух, з метою попередження зіткнення, який на думку суду, міг бути сприйнятий обвинуваченим навпаки, як сигнал пропуску автомобілю. Водночас, із встановлених фактичних обставин, саме водій ОСОБА_8 не прийняв заходи щодо безперешкодного виїзду з прилеглої території, з урахуванням на його шляху перепони у вигляді автобусу та продовжив рух, наслідком якого і сталася ДТП.
Суд першої інстанції з даного приводу дійшов вірного висновку, що порушення Правил дорожнього руху потерпілим у випадку не порушення правил ОСОБА_8 , не мали б жодних тяжких наслідків, оскільки всі учасники дорожнього руху змогли б безпечно проїхати зазначену ділянку дороги, без зіткнень.
Апеляційний суд визнає безпідставними доводи захисника з приводу ігнорування місцевим судом підстав для повернення обвинувального акту прокурору за клопотанням захисника та подальше посилання суду на неналежне проведення досудового розслідування, оскільки надання оцінки проведеному досудовому розслідування, шляхом дослідження доказів, можливе лише під час судового розгляду, а не під час вирішення питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України та жодним чином комплексує проведених органом досудового розслідування слідчих (розшукових) дій.

При цьому, саме подія ДТП захисником не оспорюється та останній, під час судового засідання в суді апеляційної інстанції погодився з тим, що в мотивуальній частині вироку суд вірно зазначив зміст доказів, які були досліджені під час судового розгляду. Обставини, щодо посилання в обвинувальному акті на висновки експертиз також визнаються колегією суддів безпідставними, оскільки в обвинувальному акті такі посилання відсутні, а органом досудового розслідування сформульоване обвинувачення з виназначенням механізму створення ДТП та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які й необхідні для визначення основних ознак злочину (місце, час, спосіб…), а також кваліфікації злочину за конкретною частиною ст.286 КК України.

Більш того, місцевий суд пославшись на проведення досудового розслідування не належним чином, що виявилось вже під час судового розгляду, та на обмеженість у об`ємі наданих доказів, все ж таки зміг дійти висновку про те, що надані на дослідженя докази на підтвердження вини обвинуваченого, є належними, допустимими та достовірними а їх сукупність є достатньою для визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо неповноти проведення досудового розслідування, однак наявних та досліджених місцевим судом доказів, на думку апеляційного суду достатньо для постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

Крім того, захисник не оскаржував допустимість жодного із досліджених судом доказів, які покладені в основу вироку, тобто фактично погодився із належним порядком їх здобуття, дослідження та відображення у вироку.

Доводи захисника стосовно залишення судом першої інстанції без уваги обставин відсутності у потерілого водійського посвідчення на право керування мотоциклом, на думку апеляційного суду не є такими, що вплинули на висновки суду по суті пред`явленого обвинувачення, а також встановлення вини ОСОБА_8 .

Водночас, судом зазначено, що порущення ПДР потерпілим, який був притягнутий до адміністративної відовідальності, у випадку не порушення ПДР ОСОБА_8 не мали б жодних тяжких налідків, навіть при відсутності у потерпілого водійського посвідчення.

Обставини щодо притягнення потерпілого до адміністративної відповідальності у 2017 році жодним чином не виключають встановлені місцевим судом фактичні обставини злочину, а також протиправні, хоч і необережні дії водія ОСОБА_12 .
Посилання сторони захисту на не відібрання від потерпілого ОСОБА_9 біоматеріалу щодо встановлення ознак сп`яніння, а також те, що його дії також знаходятся в причинному зв`язку з ДТП, що на думку захисника могло істотно вплинути на обставини ДТП та висновки суду, на думку апеляційного суду, є необгрутованими.
Так, судом першої інстанції розглядалось кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , а не ОСОБА_9 , а всі обставини, щодо наявності в діях ОСОБА_9 ознак злочину, мали б бути предметом дослідження, у разі встановлення обставин, в адміністративній справі, або кримінальному провадженні щодо нього. Яким чином зазначені обставини могли істотно вплинути на висновки суду під час постановлення обвинувального вироку, захисник пояснити не згім.
При цьому, слід звернути увагу, що відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння тягне за собою наслідки, що можуть бути підставою на притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, діючий КПК не містить положень, які б надавали можливість суд першої інстанції повернути кримінальне провадження для проведення досудового розслідування. Доводи захисника, щодо письмової відмови від проведення медичного огляду не можуть бути оцінені судом і з огляду на те, що із матеріалів провадження не вбачаєтьсяна явність такої письмової відмови, а лише наявна відповідь ООКЛ ООР з приводу відсутності направлення від поліції, або виявлення власного бажання ОСОБА_9 на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Також, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що органами поліції не встановлено в діях водія ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, з огляду на що, матеріали стосовно нього спрямовані для оформлення матеріалів про притягнення останнього до адміністративної відповідальності.
Посилання захисника на неврахування судом висновків дій потерпілого, які відповідно до висновків судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП №215-А від 22.04.2020 року, також знаходятьс в причинному зв`язку з обставинами ДТП, знайшли своє відображення вище та цілком аргументовані місцевим судом у вироку. Водноас, судом першої інстанції зазначено в мотивувальній частині вироку, що вина ОСОБА_8 встановлена із фактичних обставин злочину, доказів, які були надані суду і досліджені ним, а також стосовно особи, якій висунуте обвинувачення. Суд позбавлений можливості встановлювати вину особи, обвинувачення якій не пред`явлене органом досудового розслдуваннята щодо якої не здійснюється судовий розгляд.
Апеляційний суд знаходить безпідставними доводи апеляційної скарги захисника з приводу ігнорування клопотання сторони захисту в порядку ч.7 ст.284 КПК України щодо постановлення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 та закриття кримінального провадження на підставі ч.1 ст.284 КПК України, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 89 КПК суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Статтею 373 КПК передбачено постановлення як обвинувального, так і виправдувального вироків, а також ч.3 зазначеної статті встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст.366 КПК після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що головуючий оголошує присутнім у залі судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 371 КПК суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду, та вирок ухвалюється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Із матеріалів кримінального провадження, а також апеляційної скарги захисника не вбачається порушень процесуального порядку судового розгляду, надання останнього слова обвинуваченому, а також таємниці нарадчої кімнати.

Більш того, із аналізу вище зазначених норм КПК, питання щодо постановлення виправдувального вироку та закриття кримінального провадженн вирішується саме в нарадчій кімнаті в порядку ст.366 КПК.

Тобто, судом першої інстанції, з огляду на ухвалення обвинувального вироку, була надана оцінка всім наявним доказам та встановлені необхідні умови доведення у ході судового розгляду винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. З цього можлитво зробити логічний висновок, що судом першої інстанції не встановлені обставини для ухвалення виправдувального вироку та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , що в свою чергу, вказує на те, що судом клопотання сторони захисту фактично було розглянуто саме в нарадчій кімнаті при ухвалені вироку, а тому доводи скарги захисника в цій частині також є безпідставними.

За наведених обставин доводи сторони захисту про недоведеність факту винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в формулюванні обвинувачення визнаного судом доведеним, є безпідставними.

Стосовно вимог апеляційної скарги з приводу не надання належної оцінки цивільному позову потерілого, та не врахування особи обвинуваченого, а також тих обставини, що і в діях потерпілого наявний причинний зв`язок з настанням ДТП, апеляційний суд вважає їх також безпідставними.

При задоволенні цивільних вимог потерпілого щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, судом першої інстанції враховано як вимоги КПК, так і ЦК України, в тому числі при частковому задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, судом враховано як фізичний біль і страждання, так і ступінь участі потерпілого у ДТП. Так, місцевий суд зазначив, що потерпілий переніс моральні страждання і у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, у зв`язку з ушкодженням здоров`я з отриманням тяжких тілесних ушкоджень, з перенесенням двох операцій, неодноразовим перебуванням на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Позивач зазнав душевні страждання пов`язані з повним перетворенням життєвих можливостей, оскільки сам факт ДТП приніс хвилювання, страждання та погіршення стану здоров`я. Наслідки події, що сталися, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, реабілітацію), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Більш того, суд першої інстанції, на противагу доводам апеляційної скарги захисника частково, враховуючи вимоги розумності і справедливості, задовольним позовні вимоги потерпілого і з огляду на те, що і потерпілим ОСОБА_9 було допущено порушення Правил дорожнього руху, та визначив розмір моральної шкоди у 50000 гривень, на противагу заявленим потерпілим у цивільному позові 150000 грн.

Обставини, щодо врахування особи обвинуваченого, його дії після ДТП, сімейний та фінансовий стан, а також поведінка під час час досудового розслідування була врахована судом під час визначення міри покарання. Врахування зазначених обставин під час вирішення цивільного позову щодо задоволення вимог відшкодування моральної шкоди не визначаються ні КПК, ні ЦК України, а враховуються вимоги розумності і справедливості, а також тяжкості моральних витрат, тривалості страждань, наслідки завданої шкоди відповідачем, а також часу необхідного на відновлення стану здоров`я та психічного стану позивача, в тому числі й наявність причетності потерпілого до ДТП, що судом першої інстанції враховано в повній мірі та знайшло своє відображення під час часткого задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника відсутні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2021 року, яким ОСОБА_8 , засуджено за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4