УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року
м. Київ
справа № 607/15714/21
провадження № 51-2130 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18 травня 2022 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від

18 травня 2022 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_5 задоволено повністю, стягнуто шкоду у розмірі: майнову -11 917 грн, моральну 20 000 грн.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 24 липня 2021 року, близько 14 год, перебуваючи у напівзруйнованій будівлі на вул. Чубинського, 7 в м. Тернополі, вживав алкогольні напої із ОСОБА_6 . Під час цього, на ґрунті особистих неприязних відносин, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, він відібрав у ОСОБА_6 дерев`яну ортопедичну палицю із прорезиненою рукояткою, якою умисно наніс потерпілому близько чотирьох ударів в ділянку обличчя та близько п`яти ударів в ділянку грудної клітки і живота, після чого, відкинувши палицю на землю, кулаками обох рук наніс численні (більше п`яти) удари в ділянку грудної клітки та живота останньому, в результаті чого потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження від яких він через нетривалий проміжок часу помер на місці події.
В касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення змінити, та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк

5 років. В обґрунтування вказує, що ОСОБА_5 під час допиту у суді першої інстанції свою вину визнав повністю, однак при призначенні йому покарання суди попередніх інстанції необґрунтовано врахували це як часткове визнання вини. Стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не враховано обставини, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, що були вказані в обвинувальному акті, в наслідок чого не застосовано ст. 69 КК України. В свою чергу апеляційний суд безпідставно погодився із таким рішенням, належної оцінки вказаному не надав та відповідних аргументів не навів.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні положень статті 69 КК України та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 через суворість є безпідставними з наступних підстав.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як слідує із долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкостівчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його вік та стан здоров`я, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.
При цьому, місцевий суд встановивши, що засуджений визнав факт нанесення ударів потерпілому, однак стверджував, що при цьому він себе не контролював, з посиланням на висновки судово-психіатричних експертиз, дійшов висновку про часткове визнання вини ОСОБА_5 .
За таких обставин, з урахуванням відношення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, яке спричинило смерть потерпілого та відсутності належної негативної оцінки ним своїх дій, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства є неможливим і призначив йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімальної межі санкції вказаної правової норми.
Саме таке покарання, на переконання місцевого суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, суд належним чином їх перевірив, надав на них достатні відповіді та навів в ухвалі мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Зокрема, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо визнання обвинуваченим вини у повному обсязі, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду в цій частині, оскільки, незважаючи на визнання ОСОБА_5 фактичних обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, останній не погоджувався, що діяв умисно, а стверджував, що не контролював свої дії, що спростовано висновками судово-психіатричної експертизи.
Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і доводи захисника про безпідставне невизнання місцевим судом обставинами, які пом`якшують покарання, щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення. З цього приводу апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність вказаних пом`якшуючих обставин, оскільки розкаяння, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, чого у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.
Разом з цим, дійшовши висновку про відсутність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , апеляційний суд вірно визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування приписів ст. 69 КК України, оскільки за обставинами цього кримінального провадження відсутні умови (підстави), з якими закон пов`язує можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374 419 КПК України.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому на переконання Суду, у даному випадку, призначене засудженому покарання буде достатнім для його виправлення та сприятиме змінам поведінки.
Вагомих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, вмотивованість їх висновків, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18 травня 2022 року щодо останнього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3