Справа №591/4235/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/226/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05.03.2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 24.09.2019 року Зарічним районним судом м. Суми за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2021 року відносно ОСОБА_8 , в якій вона просила вирок Зарічного районного суду м. Суми змінити та визнати його винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 роки, у разі незгоди з позицією захисту просила пом`якшити покарання призначеного за вироком суду ОСОБА_8 та призначити його з застосуванням ст.69 КК України у вигляді обмеження волі строком на 3 роки.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 25.03.2020.

Продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більш ніж до 02.05.2021.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 628, 04 грн.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 вважала, що суд не вірно встановив обставини справи, не обгрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_8 , висновки суду, викладені у вироці, не відповідають фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на доказах, за відсутності будь яких доказів суд прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого злочину, суд помилково не перекваліфікував дії вчинені ОСОБА_9 та помилково прийшов до висновку про наявність в його діях умислу на вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суд не вірно застосував матеріальне право, не врахував дані про особу обвинуваченого та призначив надто суворе покарання.

Зазначала, що ОСОБА_8 під час досудового слідства та в суді визнавав свою вину у вчиненні крадіжки, але пояснював, що не мав умислу на вчинення крадіжки з проникненням, а умисел на крадіжку виник у нього вже коли він знаходився в квартирі та виявив, що потерпіла ОСОБА_10 спить.

Разом з тим, вказувала, що свідок ОСОБА_11 пояснювала суду, що їй нічого не було відомо про наміри ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Вона пояснила, що ОСОБА_12 проводила з житла її та ОСОБА_9 . ОСОБА_13 пішов ОСОБА_9 , коли вони вийшли на вулицю, вона не знає.

Зазначала, що єдиним доказом, на який послався суд на обґрунтування вини ОСОБА_9 є пояснення свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що не мала наміру продовжувати відносини з ОСОБА_9 та повернутися до квартири його не запрошувала. Але ОСОБА_12 надавала пояснення стосовно себе, своїх намірів та особистих відносин з ОСОБА_9 і тому її пояснення є зацікавленими і не можуть бути покладеними в основу вироку. Крім того, вона пояснила суду, що замок в двері квартири зачиняється самостійно і чому він не спрацював, коли виходили ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вона не знає. Суд не поставився критично до пояснень цього свідка та не надав їм оцінку, хоча вони є нелогічними та непослідовними, бо свідок ОСОБА_12 не проживає в квартирі в якій знаходилась і якщо не бажала, щоб дочка виявила її в стані алкогольного сп`яніння, то могла повернутись до свого помешкання. Те, що вона заснула, очікуючи ОСОБА_9 , це була випадковість і свідчить про кількість вжитого нею алкоголю під час спілкування з ОСОБА_9 та ОСОБА_14 . Тим більше свідок ОСОБА_15 пояснила, що її мати ОСОБА_12 любить випити. Крім того, судом так і не було встановлено коли ж саме повернулася додому ОСОБА_15 . На підставі з`ясованого, вбачається, що ОСОБА_12 , коли проводила ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , навмисно не зачинила двері квартири, щоб ОСОБА_9 міг повернутись, бо дійсно мала з ним домовленість і не бажала повідомляти про це ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_9 повернувся до квартири з метою продовжувати спілкування з ОСОБА_12 , то виявив, що вона спить. І саме тоді в нього виник умисел на вчинення крадіжки.

Вважала, що суд помилково, в порушення вимог ст..94 КПК України не надав оцінки пояснень свідків у сукупності та помилково прийшов до висновку, що ОСОБА_9 повернувся до квартири з метою вчинити крадіжку та невірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України. Судом не було здобуто переконливих доказів поза всякими сумнівами про умисел ОСОБА_9 . Суд визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України на припущенні, що суперечить принципу презумпції невинуватості.

Що стосується міри покарання призначеної ОСОБА_9 оскаржуваним вироком, то вважала її занадто суворою, такою, що не відповідає ступеню тяжкості та особі засудженого.

Зазначала, що при призначенні покарання суд недостатньо врахував, що злочин було вчинено 2 роки тому, він визнав свою вину, щиро кається, і на досудовому слідстві і в суді надав пояснення стосовно обставин скоєння злочину та сприяв його розкриттю, обвинувачений має поганий стан здоровя, потребує постійного нагляду лікарів та лікування, він просив вибачення у потерпілої, шкоду було частково відшкодовано і потерпілій повернуто ноутбук.

Вважала, що суд помилково прийшов до висновку стосовно того, що ОСОБА_9 характеризується негативно, такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, всі ці обставини є достатніми для призначення покарання з застосуванням ст.69 КК України.

Вказувала, що ОСОБА_9 визнавав себе винним і це доводиться матеріалами кримінального провадження у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України, яке є нетяжким, тяжких наслідків від злочину не настало, шкода частково відшкодована.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 30.03.2019 близько 17.00 год. ОСОБА_8 перебував в приміщенні квартири АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_11 , куди був запрошений для спільного відпочинку ОСОБА_12 , яка є матір`ю власниці квартири ОСОБА_15 . У квартирі він помітив цінні речі, а саме два мобільних телефони та ноутбук, які належали ОСОБА_15 . Після відпочинку ОСОБА_8 та ОСОБА_11 покинули приміщення квартири. Помітивши, що ОСОБА_12 не зачинила вхідні двері квартири на замок, у ОСОБА_8 виник умисел на викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, 30.03.2019 близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_8 шляхом вільного доступу, відчинивши двері квартири, які не були зачинені на замок, проник до приміщення квартири АДРЕСА_2 . Там він побачив, що ОСОБА_12 спить, тому не може бачити його злочинні дії. Користуючись даною ситуацією, ОСОБА_8 взяв зі столу та поклав у пакет ноутбук «Расkаrd Ьеll Моdеl New91 Easу Note ТМ85-JN-203RU»SLXBQN2В81601, SNID 6 чорного кольору, вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №19/119/11-1/854 від 22.04.2019 становить 1867 грн., мобільний телефон «Samsung Galaxy j 1», вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №19/119/11-1/854 від 22.04.2019 становить 1400 грн, мобільний телефон «Samsung Galaxy j 5», вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №19/119/11-1/854 від 22.04.2019 становить 2800 грн., що належать ОСОБА_15 та покинув приміщення квартири.

У подальшому ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_15 матеріального збитку на загальну суму 6067 грн.

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_8 будучи повідомленим належним чином (т.2 а.с.87) не з`явився, причин неявки не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не подавав.

До початку апеляційного розгляду справи захисник ОСОБА_7 акцентувала увагу колегії суддів на відсутності свого підзахисного та просила відкласти розгляд кримінального провадження, оскільки на її думку, неявка обвинуваченого до суду може бути з поважних причин, зокрема її підзахисний може перебувати в ЗСУ.

Колегія суддів не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи в звязку з повторною неявкою обвинуваченого виходячи з такого.

Так, до Сумського апеляційного суду дане кримінальне провадження надійшло 07.04.2021 року. Слухання у справі призначалось тричі - на 05.10.2021 року, 07.02.2022 року та на 17.06.2022 року. При цьому, 05.10.21 обвинувачений до суду не з?явився, направив клопотання електронною поштою про відкладення розгляду у зв?язку із зайнятістю на роботі, 07.02.2022 вже в судовому засіданні обвинувачений клопотав про відкладення розгляду справи і призначення йому захисника, яке колегією суддів було задоволено. Станом на 17.06.22 року, обвинувачений жодних клопотань про відкладення розгляду справи не направляв, як і не повідомляв про причини неявки до апеляційного суду, хоча з 07.02.2022 року був повідомлений про дату і час розгляду справи. Жодних доказів про причини неявки до апеляційного суду, зокрема щодо можливого перебування ОСОБА_8 в лавах ЗСУ, не було надано і захисником.Також ухвалюючи рішення про розгляд даного провадження без участі обвинуваченого, колегія суддів враховує і особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, його процесуальну поведінку під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме те, що він неодноразово не з?являвся в судові засідання у зв?язку з чим оголошувався в розшук (т.1 а.с.118).

Враховуючи наведене, а також і те, що апеляційна скарга подана захисником в інтересах ОСОБА_8 та її вимоги до погіршення становища обвинуваченого не зводяться, а інші учасники справи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували, тому колегія суддів явку обвинуваченого ОСОБА_8 в судове засідання обов`язковою не визнає, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України, та зважаючи на ст. 28 КПК України, яка зобов`язує суд приймати процесуальні рішення в розумний строк, вважає за необхідне апеляційний розгляд справи провести за безпосередньої участі особи яка подала скаргу, тобто захисника ОСОБА_7 , та без участі обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , яка вимоги апеляційної скарги підтримала, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення вимог скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

У відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи вирок суду оскаржено захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_7 , яка не погоджувались з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України та з призначеним обвинуваченому покаранням, вважаючи його суворим.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу, згідно норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження передбачених цим Кодексом.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав.

Так, судом першої інстанції було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , який свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, не заперечував викрадення ним вказаних речей. Показав, що він вживав спиртні напої разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в квартирі потерпілої, бачив там її речі. Коли він виходив разом з ОСОБА_11 у домашніх тапках, то на прохання ОСОБА_12 повернувся, щоб зайнятися з нею статевими стосунками, випив з нею ще спиртного, після чого ОСОБА_12 заснула, а він таємно викрав речі із квартири. Таким чином не визнав кваліфікуючої ознаки «проникнення до житла», в іншому розкаявся. Вважав, що його дії повинні кваліфікуватися за ч.2 ст. 185 КК України, тому що він задумав вкрасти ноутбук та телефони знаходячись у квартирі.

Допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_15 суду пояснювала, що коли вона 30.03.2019 повернулася до своєї квартири, то побачила відсутність свого ноутбука та мобільних телефонів. Від своєї матері ОСОБА_12 вона дізналася, що в гостях була подруга матері ОСОБА_11 зі своїм знайомим ОСОБА_8 , а коли вони пішли, то її речі зникли. Про це вона повідомила поліцію.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснювала, що в той день на вулиці вона зустріла свою знайому ОСОБА_11 та вони вирішили випити горілки. В цей час до них підійшов ОСОБА_8 , який запропонував допомогти донести їх речі в квартиру. Вони погодилися та вже у квартирі продовжили разом вживати спиртні напої. Перед самим приходом до дому її доньки ОСОБА_15 , яка гуляла з дитиною на вулиці, вона проводила із житла ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , захлопнула двері, але не перевірила закриття їх на замок, та пішла спати, щоб дочка не почула від неї запаху спиртного. Повторне запрошення ОСОБА_8 з метою статевих стосунків вона рішуче заперечувала. Вказала, що це брехня, такого не могло бути навіть теоретично, тому що вона чекала повернення з прогулянки доньки та її дитини. Як ОСОБА_8 проникав до квартири не чула, тому що двері у них не скрипять. Хвилин через 15 вона почула крики доньки, яка виявила пропажу ноутбука та мобільних телефонів.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснювала, що в той день на вулиці вона зустріла свою знайому ОСОБА_12 , а потім свого знайомого ОСОБА_8 , який запропонував допомогти донести їх речі в квартиру. Вони погодилися та в квартирі вживали спиртні напої. Потім ОСОБА_12 їх проводила із житла, а вона з ОСОБА_8 вийшла на вулицю та вони пройшли декілька десятків метрів, після чого ОСОБА_8 кудись пішов. У що він був обутий не пам`ятає, але всі були у верхньому одязі, а на вулиці було брудно. Поведінки, яка б вказувала на бажання ОСОБА_12 та ОСОБА_8 вступити у статеві стосунки, а також про повторне запрошення обвинуваченого до квартири вона не бачила та не чула. Увечері до неї приходили співробітники поліції, які шукали ОСОБА_8 у зв`язку із крадіжкою речей із квартири.

Також, на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, судом першої інстанції досліджено і надані прокурором письмові докази, зокрема:

- Висновок судової товарознавчої експертизи №19/119/11-1/854 від 22.04.2019, згідно якої ноутбук «Расkаrd Ьеll Моdеl New91 Easу Note ТМ85-JN-203RU»SLXBQN2В81601, SNID 6, має вартість 1867 грн, мобільний телефон «Samsung Galaxy j 1» імеіі: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 - 1400 грн, мобільний телефон «Samsung Galaxy j 5» імеіі: НОМЕР_3 , імеі2: НОМЕР_4 - 2800 грн.;

- Протокол огляду місця події квартири АДРЕСА_2 , яким встановлено обстановка на місці злочину, зникнення речей ОСОБА_15 , відсутність тапок, в яких ОСОБА_8 міг виходити на вулицю;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання від 04.04.2020, у ході якого ОСОБА_8 був впізнаний ОСОБА_12 , як особа, яка перебувала з нею та ОСОБА_11 в квартирі потерпілої.

Аналізуючи досліджені докази, суд перешої інстанції, з урахуванням вимог ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення остаточного процесуального рішення, та, з урахуванням вимоги закону, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що що своїми навмисними діями, що виразилися у таємному з корисливих мотивів викраденні чужого майна, що належить ОСОБА_15 на суму 6067 гривень, вчинене повторно, шляхом проникнення до житла, ОСОБА_8 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, і його дії органами досудового слідства кваліфіковані правильно.

При досліджені обставин кваліфікуючої ознаки «проникнення до житла» суд першої інстанції виходив із того, що при вчиненні крадіжки ОСОБА_8 повторно незаконно входив до житла скориставшись тією обставиною, що ОСОБА_12 спала та не перевірила закриття дверей на замок. Повторне запрошення його до квартири спростовується показами ОСОБА_12 та об`єктивними умовами, а саме очікуванням нею повернення до дому її доньки з дитиною, що не вказує на її бажання зайнятися статевими стосунками з малознайомим ОСОБА_8 . На те, що ОСОБА_12 до дня вчинення крадіжки не знала обвинуваченого вказала потерпіла. Крім того, брудних тапок у квартирі потерпілої не було виявлено, що спростовує покази ОСОБА_8 про вихід на вулицю в тапках, тому що він в той день був обутий в сірі кросівки. З даними висновками погоджується і колегія суддів.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді захисник не заперечуючи фактичних обставин кримінального правопорушеняь, що встановлені в ході досудового і судового розслідування, вважає неправильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України.

Захисник в апеляційній скарзі зазначала, що суд помилково, в порушення вимог ст..94 КПК України не надав оцінки пояснень свідків у сукупності та помилково прийшов до висновку, що ОСОБА_8 повернувся до квартири ОСОБА_15 з метою вчинити крадіжку та невірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України, судом не було здобуто переконливих доказів поза всякими сумнівами про умисел ОСОБА_8 .

Не залишивши поза увагою таких доводів учасників кримінального провадження суд першої інстанції надав їй детальну оцінку, яку колегія суддів також вважає правильною.

Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Щодо доводів захисника про те, що єдиним доказом, на який послався суд на обґрунтування вини ОСОБА_9 є пояснення свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що не мала наміру продовжувати відносини з ОСОБА_9 та повернутися до квартири його не запрошувала, але ОСОБА_12 надавала пояснення стосовно себе, своїх намірів та особистих відносин з ОСОБА_9 і тому її пояснення є зацікавленими і не можуть бути покладеними в основу вироку, то колегія суддів визнає їх надуманими, оскільки захисник не вказує в чому полягає зацікавленість свідка та свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань за ст.ст.384, 385 КК України (т.2 а.с.6).

З урахуванням викладеного, оцінивши вищенаведені докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення в межах обвинувачення, яке було підтримане прокурором, і його дії підпадають під правову кваліфікацію саме за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна ОСОБА_16 , вчиненого повторно, шляхом проникнення до житла.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог скарги захисника та перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 3 на ч. 2 ст. 185 КК України, а версію апелянта про раптовість виникнення в обвинуваченого умислу на крадіжку при поверненні до квартири потерпілої, то їх колегія суддів вважає безпідставними і спрямованими виключно на бажання пом`якшити обвинуваченому покарання.

Щодо виду і міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке захисник просила пом`якшити застосувавши ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.50 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зокрема суд звернув увагу на те, що ОСОБА_8 раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, добровільно проходить курс замісної терапії від вживання наркотичних засобів, має незадовільний стан здоров`я.

Обставин які б обтяжили обвинуваченому покарання судом не встановлено, а до пом`якшуючих покарання обставин суд відніс щире каяття та те, що він має неповнолітню дитину.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку у необхідності призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, яке потрібно відбувати реально, що буде сприяти його виправленню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, що відповідно до санкції ч.3 ст. 185 КК України є мінімальним покаранням.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що можливість застосування ч. 1 ст. 69 КК України є правом, а не обов`язком суду і у тому разі, якщо суд встановить безумовні підстави для призначення обвинуваченому нижчого покарання ніж передбаченого санкцією частини статті інкримінованого йому злочину.

В апеляційній скарзі захисник звертав увагу на те, що злочин було вчинено 2 роки тому, обвинувачений визнав свою вину, щиро кається, і на досудовому слідстві і в суді надав пояснення стосовно обставин скоєння злочину та сприяв його розкриттю, обвинувачений має поганий стан здоровя, потребує постійного нагляду лікарів та лікування, він просив вибачення у потерпілої, шкоду було частково відшкодовано і потерпілій повернуто ноутбук, що колегія суддів не може визнати тими безумовними підставами для призначення йому менш суворого покарання, оскільки це не сприятиме його виправленню та запобіганню вчиняти нові злочини.

Разом з тим, в даному випадку, колегія суддів зазначає, що щире каяття обвинуваченого є сумнівним, оскільки по факту обвинувачений з пред`явленим йому обвинуваченням так і залишився не згодним, і попри наявність безумовних і беззаперечних доказів його вини, все ж таки вважав за необхідне перекваліфікувати його дії з більш суворої частини статті на менш сувору. Крім цього, слід звернути увагу і на кількість разів притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності до цього, яка складає 3, відбування призначеного ОСОБА_8 покарання в умовах ізоляції від суспільства та відсутність висновків у подальшій поведінці, яка знову спрямовується до забезпечення себе засобами для існування шляхом вчинення умисних, корисливих злочинів проти власності, тобто вчиненням крадіжок чужого майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, а вирок суду першої інстанції вважає таким, що узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України, а тому залишає його без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2021року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4