УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2022 року

м. Київ
справа № 582/356/18
провадження № 51-1517ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 29 грудня

2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 246 Кримінального кодексу України (далі КК) в редакції законів України № 1019-VIII від 18 лютого

2016 року, № 2063-VIII від 23 травня 2017 року та виправдано у зв`язку

з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він

24 жовтня 2017 року на власному бортовому малотоннажному автомобілі марки

ГАЗ 3302, реєстраційний номер НОМЕР_1 , прибув до захисного лісового насадження НДАП «Недригайлівський агролісгосп» в обхід № 2, квартал 73, виділ 13 в урочищі «Фролові ліски» на території Курманівської сільради Недригайлівського району Сумської області (що має категорію захистоносності байрачні ліси), де, не маючи відповідного дозволу, порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання та відновлення лісу, за допомогою бензопили спільно з не встановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вчинили незаконну порубку трьох сироростучих дерев породи «ясен» та одного сухостійного дерева породи «берест», чим заподіяли лісу і навколишньому природному середовищу істотну шкоду на суму 20 592,16 грн.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 необхідно було закрити на підставі п. 4 ч. 1

ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою. На думку прокурора, на час вчинення злочину, діями ОСОБА_4 було завдано істотну шкоду.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Диспозиція ст. 246 КК в редакції станом на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 діяння передбачала кримінальну відповідальність за незаконну порубку дерев або чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, що заподіяла істотну шкоду, а також вчинення таких дій у заповідниках або на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду, або в інших особливо охоронюваних лісах.
Зазначене кримінальне правопорушення належить до категорії злочинів проти довкілля. З об`єктивної сторони злочин виражається в незаконній порубці дерев і чагарників. При цьому кваліфікація таких дій за ст. 246 КК залежить від категорії захищеності лісу, а також інших об`єктів, де здійснюється порубка. Незаконна порубка у лісах, захисних та інших лісових насадженнях утворює склад цього злочину лише тоді, коли це заподіяло істотної шкоди. Шкода визнається істотною, коли: були знищені певні види дерев у тій чи іншій місцевості; погіршилися породний склад, якість, захисні, водоохоронні й інші екологічні властивості лісу; виникли труднощі у відтворенні заліснення в певній місцевості; знизилась якість атмосферного повітря; змінилися ландшафт місцевості, русло річки; сталась ерозія ґрунту тощо. Якщо внаслідок незаконної порубки дерев, чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях істотна шкода не настала, винна особа за наявності для того підстав несе відповідальність за статтями 6467 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Наявність шкоди довкіллю та її розмір має бути доведено визначеними законом засобами доказування. Пунктом 6 ч. 2 ст. 242 КПК передбачено, що розмір шкоди довкіллю визначається на підставі висновку експерта.
Як убачається з матеріалів за скаргою, сторона обвинувачення на обґрунтування заподіяння істотної шкоди, надала суду довідку державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області від 22 січня 2018 року, висновок судово-економічної експертизи, в якому експерт підтвердив арифметично розрахунок розміру шкоди в еквіваленті 20 592,16 грн, а також висновок судової інженерно-екологічної експертизи, якою констатовано, що внаслідок незаконної вирубки трьох сироростучих дерев породи «ясен» та одного сухостійного дерева породи «берест» на території НДАП «Недригайлівський агролісгосп» завдано екологічну шкоду довкіллю, яка має незначні ознаки. Експертизу для визначення саме екологічної складової шкоди, завданої довкіллю, в цьому провадженні не було проведено.
Таким чином, на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 діяння для вирішення питання, чи є шкода, заподіяна незаконною порубкою, істотною (оціночне поняття), потрібно було в кожному конкретному випадку враховувати вартість, екологічну цінність, кількість незаконно вирубаного лісу, розмір шкоди, завданої довкіллю й обчисленої за відповідними таксами. Тобто такий вид шкоди повинен визначатися з урахуванням вартості дерев, їх екологічної цінності, кількості, а також шкоди, заподіяної довкіллю.
Водночас, як місцевий суд установив, стороною обвинувачення не доведено, що незаконними діями ОСОБА_4 заподіяно істотну шкоду саме в її екологічному аспекті, що є обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу злочину.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для виправдання ОСОБА_4 у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення (п. 3 ч.1 ст. 373 КПК).
Крім того, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи прокурора про необхідність закриття кримінального провадження внаслідок декриміналізації злочину (п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК), мотивувавши своє рішення тим, що суд не має права під час судового розгляду закривати кримінальне провадження за відсутності у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення (частин 2, 7 ст. 284, ст. 368, абзац 2 ч. 1 ст. 373 КПК). В таких випадках суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.
Апеляційний суд, перевіривши доводи прокурора, зазначені в його скарзі, належним чином проаналізував їх, надав переконливі відповіді та навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши при цьому, твердження сторони обвинувачення щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_4 . Мотивуючи своє рішення, цей суд зазначив, що сторона обвинувачення не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_4 у завданні істотної шкоди в її екологічному вимірі, а тому висновки суду першої інстанції є правильними.
Також суд апеляційної інстанції визнав такими, що позбавлені підстав, доводи прокурора про те, що суд усупереч вимогам кримінального процесуального закону не закрив кримінального провадження, з огляду на нижче викладене.
Рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення в разі, коли злочинність і караність цього діяння були усунені новим кримінальним законом до набрання вироком в законної сили, забезпечує реалізацію вимоги ст. 62 Конституції України. Таке рішення констатує відсутність злочинності та караності діяння за змістом нового кримінального закону і, відповідно, не тягне для особи будь-яких кримінально-правових наслідків, навпаки, воно спрямоване на захист прав цієї особи і само собою не може розглядатися як заподіяння їй шкоди, а оскільки питання про кримінальну відповідальність за діяння, яке втратило якість злочинності, виключається в принципі, то й кримінальне переслідування стосовно підозрюваного, обвинуваченого підлягає припиненню, тому суд у судовому провадженні (не тільки підготовчому) не може не відреагувати на зміну державної оцінки певного діяння і має у процесуальному порядку відреагувати на скасування кримінальної відповідальності за діяння.
Зважаючи на те, що декриміналізація діяння є нереабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, а отже, її застосуванням фактично констатується причетність особи до вчинення кримінальнокараного діяння, то вона може бути застосована, якщо в судовому засіданні доведено, тобто встановлено доказами, що особа вчинила діяння і кримінальна відповідальність за це діяння скасована.
Оскільки під час судового розгляду винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні встановлено не було, то в даному випадку судом правильно застосовано норми кримінального та кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про ухвалення виправдувального вироку відповідно до вимог статей 8, 9, 373 КПК та

ст. 62 Конституції України.
Слід також зазначити, що кримінальне провадження закривається у разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована відповідальність за діяння, вчинене особою (п. 4 ч. 1 статті 284 КПК). Суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження (ст. 440 КПК).
Проте, КПК не містить норми, яка б визначала порядок дій суду касаційної інстанції у разі втрати юридичної сили норми Особливої частини КК, що передбачала відповідальність за вчинення діяння, яке інкримінувалося особі, на час розгляду касаційної скарги на виправдувальний вирок суду першої інстанції та/або ухвалу апеляційного суду, постановлену за результатами апеляційного перегляду такого вироку.
Прокурор у касаційній скарзі ставить питання про погіршення становища ОСОБА_4 , однак, виходячи із завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК, та керуючись загальними засадами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про безперспективність подальшого касаційного розгляду, оскільки навіть за умови скасування судових рішень, це не призведе до прийняття іншого рішення по суті судами першої чи апеляційної інстанцій, адже втрата юридичної сили норми КК виключає кримінальну відповідальність, а отже можливість засудження особи за статтею КК, що узгоджується з практикою Верховного Суду (ухвала від 1 березня 2021 року у справі № 703/2432/17, провадження № 51-1025кмп20).
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставою для скасування ухвали апеляційного суду, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, за результатами перевірки кримінального провадження не встановлено.
Ухвала апеляційного суду є належно умотивованою і в повній мірі відповідає приписам статей 370, 419 КПК, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3