Дата документу 07.07.2022 Справа № 333/5400/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5400/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/518/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець АР Крим, українець, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, не маючий місця реєстрації, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 років 10 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 30 серпня 2020 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за наступних обставин.

29 серпня 2020 року, в період часу з 21.00 години до 21.30 години, ОСОБА_7 , знаходячись на вулиці біля будинку № 3 по вул. Космічній у м. Запоріжжі, під час словесного конфлікту зі знайомою ОСОБА_10 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, правою рукою наніс не менше шести ударів в обличчя потерпілої ОСОБА_10 , а також правою ногою наніс не менше трьох ударів в область голови та тулубу потерпілій ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинив останній закритий перелом тіла нижньої щелепи справа, розрив слизової оболонки в ділянці 44-45 зубів справа, синець в оболонці нижньої щелепи справа, що в сукупності кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, закритий перелом кісток носа, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду занадто суворим, оскільки він не мав умислу на вчинення будь-якого злочину, а ця сімейна сварка виникла раптово, тому він не передбачав, що йому винесуть такий суворий вирок з позбавленням волі.

Крім того, він не залишив потерпілу, яка не могла пересуватись без його участі через перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Звертає увагу, що саме на його прохання було викликано швидку допомогу.

До того ж, його ввечері відпустили з відділення поліції додому, а наступного дня його знову доставили до відділення поліції.

Вищевказане підтверджується показаннями свідків та висновками експертиз.

Просить пом`якшити вирок, змінити покарання на непов`язане з позбавленням волі або обмежитись вже відбутим строком покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та є раніше не судимою особою.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 1 року 3 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, представника потерпілої та прокурора, які рішення суду першої інстанції вважали законним, обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, обвинувачений підтвердив, що під час конфлікту наніс потерпілій шість ударів долонею руки в обличчя і три удари ногою, розбивши їй ніс, губу та зламавши щелепу.

Потерпіла ОСОБА_10 у суді першої інстанції показала, що спочатку обвинувачений вдарив її долонею у праву частину обличчя, від чого вона впала. Далі він продовжував наносити тілесні ушкодження, а саме: ногою по спині, неодноразово ногами в область розташування нирок, живота, ребер. Коли вона почала підійматися, обвинувачений вдарив її по обличчю і вона знову впала. В подальшому він завдав їй ногою удар в область щелепи і вона втратила свідомість. Коли вона прийшла до тями, то почала втікати, однак ОСОБА_7 її наздогнав, повалив на землю, схватив за волосся, потягнув і почав бити по голові. Вона знову втратила свідомість. Потім вона ще раз поверталася до тями, але обвинувачений продовжував наносити їй удари ногами по голові, животу, поясниці. Від цього вона знову втратила свідомість і повернулася до тями лише у реанімаційному відділенні. Їй було завдано не менше тридцяти ударів. Конфлікт тривав приблизно 3 години.
Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повністю узгоджуються з показаннями потерпілої в частині локалізації заподіяних їй ударів та отриманих тілесних ушкоджень.

Підстав не довіряти показанням вищевказаних потерпілої та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідків.

Показання потерпілої та свідків суд першої інстанції оцінив належним чином, визнавши їх обґрунтованими, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого злочину, їх пояснення також повністю узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи (зокрема протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 ), яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого та його захисника є суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; встановив відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працює, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому суворе покарання; відсутність у обвинуваченого належних висновків щодо необхідності виправлення та критичної оцінки своєї злочинної поведінки, щирого каяття.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, стійких соціальних зв`язків не має, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 122 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь суспільної небезпеки, кількість та локалізацію заподіяних тілесних ушкоджень, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 2 років 10 місяців позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 про те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій матеріали провадження не містять.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 визнавав себе винуватим частково, повідомляв суду першої інстанції обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які не в повній мірі відповідають дійсності.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не враховував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3