УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКрАЇНи
Справа № 495/1281/22

Номер провадження 1-кс/495/488/2022

03 травня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
слідчого судді: ОСОБА_1
при секретарі судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В :
Слідчий СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, майор поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про накладення арешту на майно.
Так, слідчий просить: накласти арешт на позбавлення права відчуження та користування транспортним засобом, який виявлений під час огляду місця події, а саме: вантажний самоскид марки «Камаз», сірого кольору номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , для запобігання змінам, знищенню та відчуженню, та наданню статусу речового доказу в кримінальному провадженні № 0000253.
В клопотанні зазначено, що в провадженні СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали досудового розслідування внесеного 14.05.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000498 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України, яке у подальшому було перекваліфіковано за ч.3 ст.190 КК України.
Встановлено, що 21 лютого 2022 рою Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надій інформування про те, що по вулиці Чорноморській, в смт. Сергіївка Білгород-Дністровського району Одеської області, на узбережжі Будакського лимана невідомі особи проводять самовільне будівництво споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.
За вказаним фактом 22.02.2022 розпочато досудове розслідування №0000253 за ч.4 ст. 197-1 КК України.
В ході проведення огляду місця події, а саме узбережжя Будакського лиману в смт. Сергіївка Білгород-Дністровського району, Одеської області було виявлено: вантажний самоскид марки «КАМАЗ», сірого кольору номер і (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Постановою слідчого у кримінальному провадженні №0000253 від 22.02.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, вищевказаний самоскид визнано та долучено до матеріалів кримінального провадження якості речового доказу.
Слідчий та прокурор в судове засідання не з`явилися, але подали заяву, згідно якої клопотання про накладення арешту на майно підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити та розглянути за їх відсутності.
Відповідно до ч.1 ст.172 КПК України, неприбуття слідчого та прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів клопотання, 22.02.2022 СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області було розпочато досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000253 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.197-1 КК України.
Слідчий стверджує, що з метою забезпечення наявності в кримінальному провадженні доказової бази доцільним буде застосування заходу по його забезпеченню, а саме арешту майна, яке є на даний час визнано речовим доказом, і в подальшому використанні відповідно ст.ст. 84, 91 КПК України для встановлення наявності чи відсутності фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно із ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди .
Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
У відповідності до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
- підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
- перелік і види майна, що належить арештувати;
- документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
- розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч.6 ст.170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Слідчий також зазначає у клопотанні, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а зазначене у клопотанні майно в подальшому може бути використано як докази, тому просить накласти арешт на майно шляхом заборони користуватись ним та розпоряджатись.
Як встановлено матеріалами справи, у клопотанні слідчого про арешт майна не визначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Отже, клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про накладення арешту на майно, погоджене з прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури у кримінальному провадженні за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.197-1 КК України про накладення арешту на майно, не відповідає вказаним вимогам закону.
Відповідно до приписів ст.172 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч.2 ст.328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
При цьому, ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».
Вирішуючи питання про арешт, слідчий суддя, відповідно до ст.173 КПК України, повинен врахувати наслідки арешту майна для інших осіб.
Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу, а матеріалами провадження не визначено статус суб`єкта, майно якого підлягає арешту в даному провадженні та не доведено мету здійснення такого обмеження відповідного права.
Слідчий не довів необхідність застосування арешту, а також наявність ризиків можливості відчуження зазначеної ділянки та наявність достатніх підстав для арешту майна, не врахував, яким чином зазначена земельна ділянка може бути речовим доказом у кримінальному провадженні із правовою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України.
Отже, слідчим суддею встановлено, що відсутні правові підстави для арешту майна, передбачені ч.2 ст.173 КПК України, по справі відсутні особи, яким повідомлено про підозру та не доведено, що незастосування заходу забезпечення у вигляді арешту може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Враховуючи вище викладені обставини та розглянувши матеріали клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно слідчий суддя вважає, що таке клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 40, 131-132, 170-173 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти діб з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1