Постанова
Іменем України
30 червня 2022 року
м. Київ
Справа № 499/890/18
Провадження № 51-1372 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000537 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області,зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України,
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 287 КК України на 4 роки обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік 6 місяців, та покладено обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 22 липня 2015 року, в період часу з 10 год. до 14 год. разом з ОСОБА_7 на території гаражу в с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області проводили ремонтно-відновлювальні роботи легкового автомобіля ВАЗ 21063 д/н НОМЕР_1 , власником якого був ОСОБА_6 , під час чого разом вживали спиртні напої.
Приблизно о 14 годині цього ж дня ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем ВАЗ 21063 д/н НОМЕР_2 , в салоні якого знаходився пасажир ОСОБА_7 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, виїхав з гаража на вказаному автомобілі на автодорогу сполученням м. Березівка автодорога Київ-Одеса, де зупинив керований ним автомобіль.
Після цього, приблизно о 14 год. 20 хв. ОСОБА_6 достовірно знаючи, що ОСОБА_7 перебуває в стані алкогольного сп`яніння на його прохання дозволив сісти за кермо автомобіля та керувати ним, тобто допустив до керування транспортним засобом особу, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.
Після цього 22.07.2015 року о 14 год. 20 хв, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо технічно справного легкового автомобіля ВАЗ21063 д/н НОМЕР_2 , запустив двигун та відновив на ньому рух по проїзній частині автодороги «Київ Одесса».
Під час руху водій ОСОБА_7 , діючи з необережності та в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, стан свого здоров`я, а також особливості завантаження і стан автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого на ділянці дороги сполученням м. Березівка автодорога Київ-Одеса, розташованій на 3150 м від с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області, не впорався з керуванням автомобіля, в результаті чого допустив виїзд за межі проїзної частини на узбіччя, де відбулось перекидання автомобіля.
У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_7 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події.
Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті останнього.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ст. 287 КК України як допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, вчинене особою, відповідальною за експлуатацію транспортних засобів, що спричинило смерть потерпілого.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду, якою залишено без змін вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що на час постановлення рішення апеляційним судом (08 лютого 2022 року) пройшов 5-річний строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ст. 287 КК України, який потрібно обраховувати за правилами ч. 3 ст. 49 КК України, а саме з дня вчинення нового злочину (12 грудня 2016 року) в іншому провадженні, який скоєно після кримінального правопорушення у розглядуваній справі, та за яким останній вже відбув призначене покарання.

Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду від захисника ОСОБА_8 на електронну адресу Суду надійшла заява про касаційний розгляд без його участі та без участі засудженого ОСОБА_6 . Доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, підтримує в повному обсязі.
Прокурор підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ст. 287 КК України та їх доведеність у касаційній скарзі не оскаржуються.
На думку прокурора, апеляційний суд неправильно застосував положення ст. 49 КК України щодо ОСОБА_6 , оскільки на час постановлення рішення апеляційним судом (08 лютого 2022 року) строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за злочин, вчинений 22 липня 2015 року, передбачений ст. 287 КК України, минув, і такий строк потрібно обраховувати у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 49 КК України. Тобто, вказаний строк переривався, оскільки ОСОБА_6 вчинив 12 грудня 2016 року в іншому кримінальному провадженні новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за який його було засуджено вироком Іванівського районного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України (а.с. 241, т.1). Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 05 березня 2018 року ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання узв`язку із закінченням іспитового строку (а.с.244, т.1).
З такими доводами сторони обвинувачення погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Строк давності - це передбачений ст. 49 ККУкраїни певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Чинна ч. 1 ст. 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Вказаною нормою встановлено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 ККУкраїни, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.
Особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з частинами 1, 4 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 288 КПКУкраїни).
Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

На підставах, передбачених ст. 49 ККУкраїни, особа також може бути звільнена судом від покарання (ч. 5 ст. 74 ККУкраїни), зокрема у випадку, коли особа заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження з цієї підстави.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Відповідно до положень статті 49 КК України, першою обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності, є ухилення особи, яка вчинила злочин, від слідства або суду. В цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.
Другою обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності за раніше вчинений злочин (як диференційованих 2,3,5,10,15, так і недиференційованого 15-річного строку щодо осіб, які ухилялися від досудового розслідування або суду), є згідно з ч. 3 ст. 49 КК України вчинення даною особою до закінчення зазначених строків хоча б одного нового злочину певної тяжкості, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Вчинення такого злочину до закінчення зазначених строків призводить до перериву перебігу давності. Це означає, що час, який минув з дня раніше вчиненого злочину до дня скоєння нового злочину втрачає своє юридичне значення. Він визнається юридично незначущим, забувається і при новому обчисленні строків давності не береться до уваги. При перериванні перебігу давності обчислення строків давності як за раніше вчинений злочин, так і за вчинений новий злочин починається з дня вчинення саме нового злочину, при чому окремо за кожний злочин. Іншими словами, при перериванні давності з дня вчинення нового злочину починають минати самостійно і паралельно два строки давності: один - за раніше вчинений злочин, другий за новий злочин. Ці строки не складаються, не поглинаються, не подовжуються до самого довшого з них, а обчислюються і минають окремо по кожному злочину.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Згідно з положеннями ч. 1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що злочин, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 було вчинено 22 липня 2015 року.
При цьому, порівняльний аналіз положень ст. ст. 12, 49, ст. 287 КК України, в редакції, що діяла на час вчинення інкримінованого злочину, та в чинній редакції, свідчить про те, що вказаний злочин, відповідно до положень ст. 12 КК України є нетяжким злочином (у попередній редакції - середньої тяжкості).
При тому, за правилами ст. 12 КК України з урахуванням змін, внесених Законом України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене статтею 287 КК України, належить до нетяжких злочинів, максимальне покарання за санкцією якої є позбавлення волі на строк до п`яти років. І при застосуванні ст. 49 КК України до такого злочину застосовується п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, що в попередній редакції, що в чинній.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК Україниособа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Тобто, давність за вчинення кримінального правопорушення від 22 липня 2015 року, передбаченого ст. 287 КК України, перервалася вчиненням 12 грудня 2016 року ОСОБА_6 нового злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, який є тяжким, та за який його засуджено вироком Іванівського районного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України (а.с.241, т.1) Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 05 березня 2018 року ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку (а.с.244 т.1).
Таким чином, колегія суддів касаційного суду погоджується із доводами касаційної скарги прокурора про те, що 5-річний строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 необхідно обчислювати від 12 грудня 2016 року, який минув до дати постановлення ухвали апеляційного суду (08 лютого 2022 року).
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , подавав до Одеського апеляційного суду клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року було залишено без задоволення.
В обґрунтування своєї позиції, апеляційний суд зазначив про те, що диференційовані строки давності від кримінальної відповідальності за ст. 287 КК України, встановлені ч. 1 ст. 49 КК України, до уваги не беруться та застосовуються положення ч. 2 ст. 49 КК України 15 років з часу вчинення нового злочину. При цьому, послався на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі №328/1109/19 (провадження № 51-5464 кмо 20), де надано правовий висновок про застосування положень ст. 49 КК України.
Однак, колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність у даному випадку.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у вказаній постанові аналізувала положення ч. 2 ст. 49 КК України щодо зупинення перебігу строків давності, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду.
У цьому ж провадженні питання стосується застосування положень ч. 3 ст. 49 КК України щодо переривання перебігу строку давності, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначену помилку суду апеляційної інстанції можливо виправити в касаційному порядку.
Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Враховуючи те, що захисником в інтересах обвинуваченого була заявлена вимога про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності при апеляційному оскарженні, а також в матеріалах провадження наявне окреме письмове клопотання про це, свідчать про однозначну вказівку на наявність згоди обвинуваченого на таке звільнення до того, як обвинувальний вирок щодо нього набрав законної сили.
Отже, на час розгляду апеляційним судом даного кримінального провадження існували як матеріальні, так і процесуальні підстави для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України. Однак всупереч положенням ст. 49 КК України суд апеляційної інстанції не постановив такого рішення.
Таким чином, колегія суддів вбачає у кримінальному провадженні наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18).
Відповідно до ст. 440 КПКУкраїни суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

У касаційній скарзі прокурор, обґрунтовуючи свої доводи, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , однак не зазначає вимог щодо вироку суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає за необхідне в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України касаційну скаргу прокурора задовольнити, вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 рокута ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити.

Оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 підлягає закриттю у зв`язку із закінченням строків давності, встановлених ст. 49 ККУкраїни, тобто з підстави, яка є нереабілітуючою, це не звільняє особу від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертиз. Також судом першої інстанції було вирішено долю речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
В порядку ч. 2 ст. 433 КПК України, вирокРоздільнянського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити.
Стягнути зі ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення: судової автотехнічної експертизи № 4458 від 22.12.2015 року на суму 768,00 грн; судової транспортно-трасологічної експертизи № 4459 від 22.12.2015 року на суму 768,00 грн; комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 281 від 06.12.2017 року на суму 1238,00 грн; судової молекулярно-генетичної експертизи № 300 від 15.08.2018 року на суму 18969,54 грн; судової автотехнічної експертизи № 366-А від 18.04.2018 року на суму 1716,00 грн, загальна сума 23459,54 грн.
Речові докази: автомобіль ВАЗ 2106 д/н НОМЕР_2 , переданий на збереження до спецмайданчику тимчасового збереження транспортних засобів, повернути ОСОБА_6 ; волосся людини, зразки крові ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3