Справа № 307/4720/14-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

21.09.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження : апелянта ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/445/22, за апеляційною скаргою, яку подав ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000526, внесеному 14 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), про накладення арешту на майно: частину нерухомого майна площею 364 м. кв., яке розташоване по АДРЕСА_1 .

З матеріалів судового провадження вбачається, що 30.05.2022 ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000526, внесеному 14 березня 2013 року до ЄРДР, а саме на частину нерухомого майна площею 364 м. кв., яке розташоване по АДРЕСА_1 , яке, на думку скаржника, захоплено без жодних правових підстав мешканцем АДРЕСА_1 ОСОБА_6 . З клопотання убачається, що у провадженні СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області перебувають кримінальні провадження № 0000526 від 14 березня 2013 року, №0000535 від 16 березня 2013 року та № 0000045 від 17 вересня 2018 року. У клопотанні вказується на те, що ОСОБА_6 у 2012 році протиправно захопив частину приміщення, яке належить ОСОБА_5 будівлю магазину змішаних товарів, кафе-магазину, перукарні та підсобних приміщень, яке розташоване по АДРЕСА_1 . Вказане майно ОСОБА_5 реконструював на дозвільних рішеннях Новоселицької сільської ради та у подальшому це майно було введено з експлуатацію як новостворене. 01 вересня 2004 року ОСОБА_5 був обдарований майновими паями колишніми працівниками КСГП «Полонина» на майно складу лот 024 та викуп майнових прав на майно пайовиків від власника ОСОБА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажі майнових паїв та договором дарування від 01 вересня 2004 року, в якому зазначено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 подарували в сукупності майнові паї на майно «Фуражного складу» лот 024 в с. Новоселиця на суму майнових паїв 26 924 майнових гривень та в договорі дарування від 01 вересня 2004 року зазначено, що дарувальники подарували свої права на майно, а обдарований прийняв у дар майно пайового фонду загальною вартістю 59 000 майнових гривень. Відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників від 02 квітня 2000 року, що містяться в договорі дарування, який був отриманий від Закарпатського обласного нотаріального архіву ОСОБА_5 , в яких указано про те, що майнові паї виготовлені на майно бувшого «Фуражного складу» лот 124, яке оцінено в 59 000 майнових гривень. Згідно довідки, виданої Новоселицькою сільською радою Тячівського району Закарпатської області за № 33 від 03 січня 2013 року зазначено, що відповідно до свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія ЗК № НОМЕР_1 загальна вартість майнового фонду становить 59 000 пайових гривень, а частка ОСОБА_5 - склад, який реконструйовано під магазин змішаних товарів та кафе-магазин, перукарню і складські приміщення до них, становить 26 924 пайових гривень. Згідно довідки, виданої Новоселицькою сільською радою Тячівського району Закарпатської області 26 серпня 2013 року за № 2488, зазначено, що ОСОБА_5 придбав майнові паї на «Фуражний склад» лот 024, огорожу та ваги в сумі 52 310 пайових гривень та становить подарованих майнових паїв на суму 22 153 майнових гривень, що значно зменшено суму згідно договору дарування від 01 вересня 2004 року, в якому зазначено 26 924 майнових гривень, а також у довідці, виданій Новоселицькою сільською радою Тячівського району Закарпатської області, де зазначено про факт викуплених по договору купівлі-продажу майнових паїв від ОСОБА_7 та зазначено, що ОСОБА_7 придбав майнові паї на суму 30 157 майнових гривень, замість факту зазначеного свідоцтвом ОСОБА_7 серії ЗК № НОМЕР_2 , виданого Новоселицькою сільською радою Тячівського району Закарпатської області 16 липня 2012 року, 37 543 майнових гривень. ОСОБА_16 та ОСОБА_17 подарували майнові паї колишнього КСГП Полонина» на користь ОСОБА_6 , згідно з наданою ними довіреністю, на майно яке розташоване за адресою в АДРЕСА_1 . Вважає, що на даний час ОСОБА_6 не володіє жодними правами на колишній фуражний склад лот 024 КСГП «Полонина». Просить накласти арешт на майно ОСОБА_6 , яке він використовує на підставі підроблених документів.

В ухвалі слідчий суддя вказує на те, що у провадженні СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області перебувають кримінальні провадження № 0000526 від 14 березня 2013 року, № 0000535 від 16 березня 2013 року та № 0000045 від 17 вересня 2018 року. Потерпілий ОСОБА_5 подав до СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області цивільний позов у кримінальному провадженні, в якому відповідачем зазначив ОСОБА_6 та просить стягнути із останнього на його користь 2 440 000, 00 гривень матеріальної шкоди та 100 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Вказана обставина підтверджена копією позовної заяви, доданої до матеріалів клопотання. Цивільний позивач у кримінальному провадженні № 0000526 від 14 березня 2013 року ОСОБА_5 скористався правом на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, наданим йому ч. 1 ст. 171 КПК України. Слідчим суддею встановлено, що цивільний позивач ОСОБА_5 не додав до матеріалів клопотання жодних документів, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно площею 364 кв. м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , та яке, на його думку, необхідно арештувати. Тому в задоволенні клопотання про арешт майна слідчий суддя вважає за необхідне відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Апелянт зазначає, що накладення арешту на вказане у клопотанні майно є необхідним, адже існує реальна загроза втрати або знищення майна, що у свою чергу, має доказове значення у кримінальному провадженні. Стверджує, що саме він володіє 91/100 часткою у нежитловому приміщенні будівлі магазину по АДРЕСА_1 площею 675,1 кв. м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2014 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2022. Кому належить 9/100 частки у цьому нежитловому приміщенні ОСОБА_5 не відомо. Зазначає, що громадянином ОСОБА_6 протиправно захоплено частину приміщень, які належать ОСОБА_5 . Апелянт вказує і на те, що він звернувся з клопотанням до слідчого судді, оскільки вичерпав всі можливі засоби захисту, передбачені КПК України. Зазначає, що слідчий суддя безпідставно відмовив у задоволенні клопотання, всупереч тому, що ОСОБА_5 надав слідчому судді необхідні підтверджуючі документи, які свідчать про те, що частина майна, на яку апелянт просить накласти арешт, належить йому на праві спільної часткової власності, інша частина майна не зареєстрована у встановленому законом порядку за фізичною або юридичною особою. Стверджує, що доводи про те, що ОСОБА_6 протиправно захопив частину приміщення, на яку ОСОБА_5 , просить накласти арешт, і на підтвердження цього ОСОБА_5 були подані відповідні документи, слідчий суддя залишив поза увагою. На переконання апелянта, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про те, що для можливості накладення заборони на користування майном необхідною є реєстрація права власності на майно саме за ОСОБА_6 . Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою накласти арешт на частину нерухомого майна, будівлі магазину по АДРЕСА_1 , площею 364 кв. м. та встановити заборону на користування вказаним майном для ОСОБА_6 або третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді про зміст ухвали, вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності представника прокуратури, неявка якого, із огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги, що: орган прокуратури належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги; даних про поважність причин неявки та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день від прокурора не надходило.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.

Так, за змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.

У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.

У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання про накладення арешту на майно частину нерухомого майна площею 364 м. кв., яке розташоване по АДРЕСА_1 , слідчим суддею належним чином були враховані вимоги Конституції України, кримінального процесуального закону та принцип верховенства права закладені в Європейській Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Рішеннях Європейського Суду з прав людини, ретельно перевірені доводи клопотання й постановлено судове рішення, яке з огляду на вказані норми права визнається законним та обґрунтованим.

Дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів також вважає, що, відмовивши в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про накладення арешту на майно частину нерухомого майна площею 364 м. кв., яке розташоване по АДРЕСА_1 , слідчий суддя при розгляді клопотання та прийнятті судового рішення взяв до уваги приписи ст. ст. 170-173 КПК України, і дав належну оцінку як доводам клопотання, так і фактичним обставинам, на підставі яких цивільний позивач подав клопотання.

Так, слідчий суддя встановив такі обставини.

У провадженні СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області перебувають кримінальні провадження № 0000526 від 14 березня 2013 року, № 0000535 від 16 березня 2013 року та № 0000045 від 17 вересня 2018 року.

Потерпілий ОСОБА_5 подав до СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області цивільний позов у кримінальному провадженні, в якому відповідачем зазначив ОСОБА_6 та просить стягнути із останнього на його користь 2 440 000, 00 гривень матеріальної шкоди та 100 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди, що підтверджується, копією позовної заяви, доданої до матеріалів клопотання.

Цивільний позивач у кримінальному провадженні № 0000526 від 14 березня 2013 року ОСОБА_5 скористався правом на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, наданим йому ч. 1 ст. 171 КПК України.

При цьому, слідчим суддею встановлено та дано належну оцінку тому факту, що цивільний позивач ОСОБА_5 не додав до матеріалів клопотання жодних документів, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно площею 364 кв. м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , та на яке, на його думку, необхідно накласти арешт.

Апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про те, що додані до клопотання копії договорів дарування права на майнові паї не підтверджують факту існування у ОСОБА_6 права власності на майно, на яке ОСОБА_5 просить накласти арешт.

Також апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано взяв до уваги те, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2014 власником майна, на яке ОСОБА_5 просить накласти арешт, є саме ОСОБА_5 , який під час розгляду клопотання ствердив, що частина нерухомого майна площею 364 кв. м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , та яке, на його думку, захопив і незаконно використовує ОСОБА_6 , входить до загальної площі нерухомого майна 675,1 кв. м., власником якого є ОСОБА_5 , що розташоване за цією ж адресою.

У зв`язку з цим, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про арешт майна.

При цьому, апеляційний суд вважає, що цивільним позивачем ОСОБА_5 не доведено наявність обставин, передбачених ч. 3 ст. 132 КПК України, а саме, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні; може бути виконане завдання, для виконання якого цивільний позивач звертається до суду з клопотанням. При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що саме до повноважень слідчого чи прокурора належить визначати має чи не має доказове значення у кримінальному провадженні те чи інше майно.

Разом із тим, додані до клопотання матеріали не містять доказів, які вказували б на те, що майно, на яке ОСОБА_5 просить накласти арешт, є предметом чи об`єктом кримінального правопорушення, або набуте злочинним шляхом, або являється доходом від вчиненого кримінального правопорушення чи отримане за рахунок доходів від скоєного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд бере до уваги й те, що в матеріалах судового провадження відсутні відомості про те, що майно, на яке ОСОБА_5 просить накласти арешт (частина нерухомого майна площею 364 кв. м. по АДРЕСА_1 ) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

За таких обставин, апеляційний суд також вважає, що цивільний позивач ОСОБА_5 не навів достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно, не довів існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, належним чином не обґрунтував мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Між тим, в апеляційній скарзі не міститься посилання на дані, які підтверджують існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце.

При цьому, апеляційний суд також вважає, що в матеріалах провадження немає будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого цивільний позивач звернувся із клопотанням про накладення арешту на конкретне майно.

Також апеляційний суд бере до уваги і те, що клопотання ОСОБА_5 базується на припущеннях за усіма, наведеними у ньому правовими позиціями.

Тому, апеляційний суд також вважає, що вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння та користування, про арешт якого клопоче цивільний позивач, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на вказане у клопотанні майно є необхідним, адже існує реальна загроза втрати або знищення майна, що у свою чергу, має доказове значення у кримінальному провадженні, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.

Із цих підстав, як такі, що жодним чином не впливають та не спростовують висновків слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 володіє 91/100 часткою у нежитловому приміщенні будівлі магазину по АДРЕСА_1 площею 675,1 кв. м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2014 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2022, а кому належить 9/100 частки у цьому нежитловому приміщенні ОСОБА_5 не відомо.

Разом із тим, як безпідставні та необґрунтовані апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що: громадянином ОСОБА_6 протиправно захоплено частину приміщень, які належать ОСОБА_5 ; слідчий суддя безпідставно відмовив у задоволенні клопотання, всупереч тому, що ОСОБА_5 надав слідчому судді необхідні підтверджуючі документи, які свідчать про те, що частина майна, на яку апелянт просить накласти арешт, належить йому на праві спільної часткової власності, інша частина майна не зареєстрована у встановленому законом порядку за фізичною або юридичною особою; доводи про те, що ОСОБА_6 протиправно захопив частину приміщення, на яку ОСОБА_5 просить накласти арешт, і на підтвердження цього ОСОБА_5 були подані відповідні документи, слідчий суддя залишив поза увагою; слідчий суддя дійшов помилкового висновку про те, що для можливості накладення заборони на користування майном необхідною є реєстрація права власності саме ОСОБА_6 .

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про безпідставність та необґрунтованість клопотання цивільного позивача ОСОБА_5 про необхідність накладення арешту на майно, є вмотивованим, таким, що ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та фактичних обставинах, на підставі яких цивільний позивач ОСОБА_5 подав клопотання. Погоджуючись із висновком слідчого судді, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано взято до уваги й відсутність підстав вважати, що вищевказане майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, а також вірно оцінено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.

На інші дані, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування, в апеляційній скарзі не вказується, і такі в матеріалах судового провадження відсутні.

Тому, колегія суддів вважає, що накладення арешту на майно частину нерухомого майна, площею 364 кв. м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , із викладених у клопотанні та апеляційній скарзі мотивів, не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України та фактичних обставинах кримінального провадження, в зв`язку із чим, як клопотання, так і апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має, а тому, з огляду на положення ч. 3 ст. 407 КПК України, ухвала слідчого судді як законна та обґрунтована, залишається без зміни.

Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторін кримінального провадження апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи; що апелянтом не надано доказів та не наведено фактів, які б впливали на висновки слідчого судді чи спростовували їх.

Керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0000526, внесеному 14 березня 2013 року до ЄРДР, про накладення арешту на майно: частину нерухомого майна площею 364 м. кв., яке розташоване по АДРЕСА_1 , - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: