Справа № 307/1127/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.08.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 , (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/345/20, за апеляційними скаргами прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , захисника - адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2019.
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Новобарово Тячівського району, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, із базовою загальною середньою освітою, одружений, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, сезонний робітник, не судимий, засуджений:
- за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік;
- за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного йому покарання, якщо він протягом 02 (двох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.
Покладено на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази: садові ножиці та плоскогубці - знищено: залізну каструлю, алюмінієву каструлю, бувшу у використанні однокамфорну металеву електричну плитку повернуто потерпілій ОСОБА_11 .
Цим же вироком ОСОБА_10 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України та виправданий за вказаним обвинуваченням за недоведеністю його вини.
Згідно вироку ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, за таких обставин.

24.03.2017 близько 10 год. ОСОБА_9 , умисно, незаконно, через незачинені на замок дверцята на фронтоні, проник на горище будинку АДРЕСА_2 , без дозволу власниці будинку ОСОБА_7

-2-

Крім того, 24.03.2017 близько 13 год. ОСОБА_9 , умисно, з корисливих мотивів, маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом пошкодження вхідних дверей, проник до будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_11 , звідки таємно, викрав бувші у використанні металеву каструлю об`ємом 5 літрів вартістю 50 грн., алюмінієву каструлю об`ємом 7 літрів вартістю 36 грн., алюмінієву каструлю об`ємом 4 літри вартістю 25 грн., алюмінієву каструлю об`ємом 3 літри вартістю 25 грн., дві неробочі електричні плитки вартістю по 25 грн. кожна, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 261 грн.
Також, ОСОБА_9 досудовим розслідуванням обвинувачується в тому, що він 23.03.2017 близько 10 год., перебуваючи в дворогосподарстві АДРЕСА_2 , діючи умисно, наніс власниці даного дворогосподарства ОСОБА_7 , один удар дерев`яною палицею, яку знайшов на вище вказаному подвір`ї, в область тім`яної частини голови з права, від якого вона втратила свідомість та впала на землю, після чого перевернув її на спину та наніс ще один удар дерев`яною палицею в область грудей, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді лінійного перелому тім`яної кістки з права та перелому грудини у середній третині тіла, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, так як являються небезпечними для життя потерпілої в момент їх спричинення.
Виправдовуючи ОСОБА_9 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції посилаючись на ст.62 Конституції України, зазначив, що докази, якими сторона обвинувачення обгрунтовує винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, не узгоджуються між собою та суперечать один одному, вказане обвинувачення не підтверджено сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, а усі припущення й сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого слід тлумачити на його користь, та з урахуванням практики Верховного Суду України, Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_9 у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 не доведена, а тому його слід визнати не винуватими та виправдати в цій частині обвинувачення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суд від 31.05.2019 щодо ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним та засудити за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавленя волі на строк 06 (шість) років; за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки; за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 03 (три) роки; на підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 06 (шість) років. В обґрунтування своїх апеляційних вимог, прокурор зазначає про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого в частині обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України. Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України та кваліфікація його діянь в цій частині прокурором не оспорюється. При цьому на думку прокурора, судом не повною мірою враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, призначене покарання обвинуваченому не відповідає вимогам ст.65 КК України, п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» і є несправедливим внаслідок м`якості. Вказує на те, що згідно обвинувального акту
-3-
ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України - 23.03.2017, а не 24.03.2017, як стверджує обвинувачений та зазначено у вироку суду. Потерпіла, починаючи з 23.03.2017 по 05.04.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в Тячівській ЦРЛ, а тому 24.03.2017, не могла бути вдома та викрити ОСОБА_12 в ході скоєння ним кримінальних правопорушень. Також прокурор звертає увагу і на те, що в судовому засіданні потерпіла ствердила, що вона бачила ОСОБА_9 коли той спричиняв їй тілесні ушкодження, а також те, що вона впізнала його як особу, що незаконно проникла до її домоволодіння. Вказані показання спростовують показання обвинуваченого про те, що він взагалі не був у с.Новобарово 23.03.2017, та не бачив того дня потерпілу, а незаконно проник на горище будинку АДРЕСА_2 24.03.2017. Також судом безпідставно не взято до уваги те, що під час проведення слідчого експерименту 18.04.2017 ОСОБА_9 , добровільно підтвержував всі обставини скоєних ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.121 КК України. Вказане підтвердили допитані в якості свідків, особи, які були присутні під час вказаного слідчого експерименту в якості понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та висновок службової перевірки від 27.02.2019. Також вказує і на те, що суд першої інстанції в порушення ч.2 п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», за наявності вищевказаних доказів обвинувачення, посилаючись на суперечності в окремих доказах, дійшов висновку про недостатність доказів для визнання винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, відтак не виклав у вироку висновки щодо оцінки доказів у точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви. Прокурор ставить питання про дослідження апеляційним судом письмових доказів сторони обвинувачення та допит потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_18 .
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 за вказаним обвинуваченням та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 06 (шість) років. Вказує на те, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає проте, що суд безпідставно не взяв до уваги її показання, дані нею як на досудовому так і під час судового слідства, показання її сина - свідка ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протокол слідчого експерименту від 18.04.2017, висновок судово-медичної експертизи №197 від 06.04.2017. Також потерпіла звертає увагу на те, що по хронології злочинів, ОСОБА_9 23.03.2017 о 10 год., був виявлений нею після вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, який з метою приховати цей злочин наніс їй два удари дерев`яною палицею в область голови та грудей, чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України. Також потерпіла зазначає і проте, що в ході судового розгляду підтвердила, що дійсно бачила, що саме ОСОБА_9 наносив їй тілесні ушкодження, що суд безпідставно проігнорував. Починаючи з 23.03.2017 по 05.04.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в Тячівській ЦРЛ, а тому 24.03.2017, не могла бути вдома та викрити ОСОБА_9 в ході скоєння ним кримінальних правопорушень. Показання обвинуваченого про невизнання ним вини вважає спробою уникнення відповідальності. Ставить питання про дослідження апеляційним судом письмових доказів сторони обвинувачення та її допит та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та судово-медичного експерта ОСОБА_20

-4-

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду від 31.05.2019 скасувати в частині засудження ОСОБА_9 за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а в решті вирок залишити без змін. В обгрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про неповноту судового розгляду кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження та допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. В судовому засіданні 05.12.2018, потерпіла ОСОБА_11 показала, що каструль та електропликти, які були надані прокурором для огляду, у неї немає. Зазначає про не роз`яснення судом 01.10.2018, 18.10.2018, 30.10.2018, 16.11.2018 та 05.12.2018 учасникам судового провадження права відводу і нез`ясування чи заявляють вони кому-небудь відвід. Звертає увагу і на те, що потерпіла ОСОБА_11 звернулась із заявою про злочин тільки 28.08.2017, тобто через п`ять місяців після події, а також відсутність в матеріалах кримінального провадження свідків крадіжки майна та проникнення до житла, при цьому вказуючи, що показання свідка ОСОБА_16 не мають доказового значення. Захисник також зазначає про невірну, необ`єктивну оцінку суду окремих доказів та помилковий висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України, що не відповідає вимогам Закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Судове провадження розглядається за відсутності, обвинуваченого, захисника, потерпілої. Представника потерпілої, неявка яких з урахуванням положень ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора, яка частково підтримала апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч.3 ст.370, з урахуванням ст.94 КПК України).

-5-

Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.
Відповідно до ст. 368 КПК України суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
У разі ухвалення вироку на суд, згідно ст.374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів, тощо.
За змістом ч.3 ст.374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 в частині визнання винним за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України, суд першої інстанції даних вимог кримінального процесуального закону не виконав.
З вироку суду вбачається, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України визнав та показав, що 24.03.2017, він разом із сином, який є психічно хворим, у с.Новобарово, зайшов на територію якогось дворогосподарства та через незачинені дверцята на фронтоні будинку проник на горище, а потім з підвалу взяв корзину та мідний провід. На подвір`ї він нікого не бачив і не наносив нікому тілесні ушкодження. Викрадене віднесли додому. Крім того, точної дати не пам`ятає, він разом з сином зайшли на подвір`я потерпілої ОСОБА_11 . Син зайшов до будинку та передав йому три чи чотири каструлі та електроплитку, які вони віднесли на пункт прийому металобрухту до ОСОБА_16 . Тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 він не наносив і взагалі її не бачив. 23.03.2017 у селі Новобарові не був. У будинок АДРЕСА_2 він проник 24.03.2017. Під час досудового розслідування свою вину у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій визнавав, оскільки перед допитом його побив потерпілої син, а працівники поліції йому погрожували нанесенням тілесних ушкоджень.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_9 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях на підставі його показань, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , даних протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.04.2017, протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.08.2017, висновком експерта.

-6-

Між тим колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону і є передчасними оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст.94 КПК України, не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також залишив недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення і яким необхідно було дати аналіз і належну оцінку.
До того ж зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться особі у вину за змістом обвинувачення, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.
Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Аналіз вказаних вище правових норм дає підстави стверджувати про те, що у ході кримінального провадження підлягало доказуванню й те, що у час та місці, що указані у обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_9 умисно вчинив певні дії, пов`язані із незаконним проникненням до помешкання потерпілої ОСОБА_7 .
Проте, цих та інших обставин встановлено не було, як і не усунуто розбіжностей у часі вчинення кримінальних правопорушень, оскільки не узгоджуються з іншими доказами у матеріалах кримінального провадження, потерпілу ОСОБА_7 з цього приводу в суді першої інстанції не допитано.
Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.04.2017 вбачається, що ОСОБА_7 просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 , який 23.03.2017 близько 10 год., проник на горище її будинку АДРЕСА_2 , з метою викрадення її майна, однак нічого не викрав.
Не дивлячись на зазначені суперечності щодо часу вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, показання обвинуваченого щодо часу вчиненого вказаного правопорушення саме 24.03.2017, покладені судом в обгрунтування підтвердження його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.
Отже, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду про винуватість або невинуватість обвинуваченого, суд у вироку, в порушення вимог ст.411 КПК України, не дав їм належної оцінки, а відтак допустив невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини залишилися без належної оцінки суду першої інстанції, як і самі обставини, при яких вчинені кримінальні правопорушення, у зв`язку з чим твердження сторони захисту, наведені в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, є обґрунтованими.

-7-

Наведене в сукупності дає підстави стверджувати те, що судом першої інстанції у ході судового розгляду були допущені порушення вимог ст.ст.337,370,374 КПК України. Колегія суддів вважає, що зазначені вище порушення положень КПК України перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому ці порушення визнаються апеляційним судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
До того ж, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, доводи обвинуваченого про вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України саме 24.03. 2017, а не у час, зазначений в обвинувальному акті, судом першої інстанції належним чином не перевірені і у вироку на них відповіді немає, натомість суд у вироку обмежився лише загальною фразою про те, що досліджені докази свідчать про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення; а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 цього Кодексу, тобто, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
За змістом цієї статті виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливості надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Виправдувальний вирок ухвалюється також у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.
За змістом п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Згідно п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Виходячи з цих вимог кримінального процесуального закону в мотивувальній частині виправдувального вироку викладаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі та визнане судом недоведеним; аналіз і оцінка доказів, як тих, що були зібрані на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду; вмотивований висновок суду про те, чому суд відкинув докази обвинувачення; підстави для виправдання обвинуваченого (недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; недоведеність вчинення правопорушення обвинуваченим;

-8-

недоведеність складу кримінального правопорушення в діянні обвинуваченого; відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення (ч.1 ст.373 КПК); мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд, тощо.
Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_9 дотримані не були, внаслідок чого судом першої інстанції допущено невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого, постановлено судове рішення, яке не відповідає вимогам ст.370 КПК України, у зв`язку із чим його не можна визнати законним та обґрунтованим.
Обгрунтовуючи свій висновок про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції послався у вироку на те, що при всебічному дослідженні обставин кримінального провадження та оцінці доказів в суді сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду, всебічно, повно, поза розумним сумнівом довести та надати докази про те, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України за обставин пред`явлених обвинуваченням, тобто, надані стороною обвинувачення докази не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки такі докази самі по собі, так і в сукупності прямо чи не прямо не підтверджують існування обставин, зазначених в обвинувальному акті та свідчили б про вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.
Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції формуючи свої висновки щодо недоведеності в діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, безпосередньо дослідив у судових засіданнях докази надані стороною обвинувачення, зокрема показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , протокол слідчого експерименту від 18.04.2017, висновок судової медичної експертизи №197 від 06.04.2017 (т.1 а.к.п. 88-90), протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.03.2017 (т.1 а.к.п 86-87), протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.04.2017 (т.1 а.к.п. 124-126,127).
Однак, суд першої інстанції на підставі ст.ст.85,87 КПК України надані стороною обвинувачення вищевказані письмові докази визнав неналежними та недопустимими застосовуючи загальні фрази та посилаючись на те, що зазначені докази прямо не
-9-

вказують на наявність у діяннях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. При цьому не врахував, що належність доказів також визначається тим, що вони прямо чи побічно підтверджують існування, чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, тобто використання в доказуванні прямих і непрямих доказів. Недопустимими доказами є докази які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод люди і які отримані в порушення вимог кримінального процесуального кодексу.
При цьому, у вироку відсутні висновки суду про допущення органами досудового розслідування істотних порушень прав учасників провадження та відсутня оцінка доказів з урахуванням критеріїв їх допустимості та належності.
У порушення вимог п.п.2,3 ч.1 ст.411 КПК України, суд першої інстанції у вироку належним чином не вмотивував свої висновки про прийняття одних і відхилення інших доказів, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Зокрема, суд не взяв до уваги та не дав належну оцінку показанням потерпілої ОСОБА_7 , мотивуючи свій висновок тим, що такі не узгоджуються як з показаннями обвинуваченого, так і з письмовими матеріалами кримінального провадження та які дані нею при її допиті судом, не усунув протиріччя в її показаннях щодо місця, часу, обстановки, знаряддя та кількості спричинених тілесних ушкоджень. Так, остання показала, що 23.03.2017 біля 10 год., вона разом зі своїм сином ОСОБА_15 прийшли до будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_15 повернувся до автомобіля за ключами від будинку. За його відсутності вона почала збирати біля будинку квіти, і почула звук ніби з горища хтось зіскочив. Подумала, що то кіт та продовжила збирати квіти. Після чого її хтось вдарив і вона зробила крок назад. Потім вдарили ще раз і вона знову зробила крок назад. Після того як ударили ще раз, вона більше нічого не пам`ятає. Коли опам`яталася побачила сина ОСОБА_15 , який сильно плакав і спитав хто її побив. Вона відповіла ніхто, але побачила, що вся в крові. Потім на підводі її довезли до автомобіля і відвезли до лікарні. Через чотири дні вона згадала, що її били двоє чоловіків. На питання прокурора відповіла, що бачила ОСОБА_9 , і сказала йому: «тікай, я нікому не скажу і тебе не буде бити ніхто», але він бив її до тих пір поки вона не впала. Перший удар їй нанесли ззаду по голові чимось важким коли була нахилена. Вона втратила свідомість. Бачила лише обвинуваченого. Коли ударив її перший раз вона не зрозуміла, що трапилося, а після другого удару нічого не пам`ятає.
Посилаючись на показання свідка ОСОБА_17 , як на такі, що підтверджують невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у спричиненні ним потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, який стверджував, що не бачив обвинуваченого у с. Новобарово, а про дорогу на с.Олександрівка у нього питали двоє незнайомих йому чоловіків, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що з показань ОСОБА_9 , даних під час слідчого експерименту, вбачається, що він у чоловіка на прізвище ОСОБА_21 питав про дорогу на с.Олександрівка.
Крім того, виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_9 суд, взяв до уваги показання потерпілої про те, що обвинувачений наніс їй по голові два сильні удари, а згідно висновку судової медичної експертизи на голові є лише одна рана.
Однак суд, дані протиріччя не усунув, не дав їм належної правової оцінки та належним чином не мотивував у вироку, чому не взяв до уваги ці показання потерпілої.
Не взяв до уваги суд і ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_9 не заперечив та жодним чином не спростував показання потерпілої ОСОБА_7 , при цьому не мотивував у вироку чому він взяв до уваги кількість заподіяних тілесних ушкоджень потерпілій, не усунувши дані протиріччя шляхом допиту в судовому засіданні судово -медичного експерта.

-10-
Також, відхиляючи, як докази винуватості обвинуваченого висновок експерта №197 від 06.04.2017, суд не врахував, що згідно даного висновку ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді лінійного перелому тім`яної кістки справа та перелому грудини у середній третині тіла. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути: лінійний перелом тім`яної кістки з права - в результаті удару тупим твердим предметом з обмеженою ударною поверхнею; перелом груднини у середній третині тіла в результаті удару тупим твердим предметом з обмеженою ударною поверхнею і по давності виникнення можуть вкладатися в дату події, що мала місце саме 23.03.2017. Відхиляючи даний доказ, суд формально послався на відсутність у цих доказах фактичних даних, які б вказували на винність ОСОБА_9 , не оцінивши цей доказ в сукупності з іншими та не давши йому належну правову оцінку з точки зору допустимості та належності.
Таким чином, суд не вжив заходів до всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, тобто для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, і перевірки їх доказами, що згідно ч.1 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у вироку обмежився тільки загальним судженням про те, що показання потерпілої, свідків та письмові докази не мають жодного доказового значення винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 , оскільки вони не містять фактичних даних про подію кримінального правопорушення та наявність вини, оскільки це суперечить вимогам ст.ст.373,374 КПК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства й постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», де зазначено, що висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних, і категоричних судженнях, які виключали б сумніви із приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно ст.412 КПК України порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення вважаються істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, колегія суддів вважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин справи, установлення істини в справі та прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційною інстанцією істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.
Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.
Колегія суддів вважає, що встановлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, і такими, які перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули на постановлення законного й обґрунтованого вироку, а тому вирок підлягає до скасування.
Апеляційним судом встановлено порушення вимог ст.411 КПК України, що є безумовною підставою скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

-11-

Оскільки оскаржуваний вирок є незаконним, і перешкоджає розгляду кримінального провадження вповноваженим судом у повному обсязі, він підлягає до скасування, а кримінальне провадження направленню до суду першої інстанції для розгляду, і прийняття рішення з дотриманням вимог ст.ст.318-380 КПК України. Із цих підстав доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та захисника підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, захисника й потерпілої, як такі що стосуються доведеності чи недоведеності обвинувачення, оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути встановлені недоліки, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника, захисника обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Оскільки підставами для скасування вироку суду є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_22 покарання. Такі доводи підлягають перевірці при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, апеляційні скарги прокурора, потерпілої та захисника підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.404,405,407,409,412,415,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2019 щодо ОСОБА_23 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: