Справа № 585/1367/22
Номер провадження 1-в/585/136/22
У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И

20 вересня 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Євтюшенкової В. І.,

з участю секретаря судового засідання - Ковган О.В.,

прокурора - Яковенка К.О.,

захисника - Нечпая О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуваючого покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№ 56)»,

про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі в рамках процедури усунення порушень ст. ст. 10, 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_1 про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з-під варти, в рамках процедури усунення порушень ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права.

В своїй заяві ОСОБА_1 зазначає, що від відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Роменській ВК № 56. Законодавством України на засуджених до довічного позбавлення волі не розповсюджується право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, що свідчить про дискримінацію вказаних осіб. У відповідності до ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянській і політичні права ст. ст. 26,27 Віденської Конвенції «Про право міжнародних договорів» Україна беззастережно зобов`язалася дотримуватися положень цього Договору у відношенні всіх громадян без дискримінації по будь-яких ознаках. Таким чином засуджені повинні володіти рівними правами на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання. Вважає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі та за весь час його утримання ціллю є не його виправлення і подальше звільнення, а застосування до нього подальших знущань, тоді як інші особи, позбавлені волі, мають право на умовно-дострокове звільнення чи заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке, що є різновидом дискримінації. При цьому право людини на виправлення та соціальну реабілітацію гарантоване ч. 13 ст. 10 Пакту. Україна є державою-учасницею Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, тому зобов`язана виконувати його. Зазначає, що відсутність у національному законодавстві прямої норми, що передбачає для довічно ув`язнених умовно-дострокове звільнення, не може бути перепоною для законного застосування судом до довічно ув`язнених умовно-дострокового звільнення на підставі норм міжнародного права. Тому просить усунути у відношенні нього порушення ст. ст. 7, 26 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, шляхом прийняття судового рішення про дострокове відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.18).

Захисник Нечпай О. В. просив клопотання засудженого ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права. Вважає, що має місце дискримінація, оскільки ОСОБА_1 не має можливості бути звільненим через певний строк.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а суд не може виходити за межі чинного законодавства.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.

Пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2003 року ОСОБА_1 засуджено за п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ст. ст. 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна (а.с.31).

Ухвалою Верховного Суду України від 15 квітня 2004 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2003 року залишено без змін (а.с.32).

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 13 травня 2003 року набрав законної сили 15 квітня 2004 року, що стверджується також розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили (а.с.33).

Вироком Єнакієвського міського суду Донецької області від 30 липня 2004 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України повність зараховано покарання, призначене вироком Апеляційного суду Донецької області за ст. ст. 115 ч. 2 п.п. 6,12, ст. 187 ч. 2 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна і призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі (а.с. 34).

Вирок Єнакієвського міського суду Донецької області від 30 липня 2004 року набрав законної сили 16 серпня 2004 року, що стверджується розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили (а.с. 35).

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2005 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 3 ст. 187 КК України по даному вироку більш суворим, призначеним вироком Єнакієвського міського суду Донецької області від 30.07.2004 року за сукупністю злочинів також в порядку ч. 4 ст. 70 КК України з покаранням у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, призначеного вироком Апеляційного суду Донецької області від 15 травня 2003 року, остаточно ОСОБА_1 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с. 36).

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2005 року набрав законної сили 20 червня 2005 року, що стверджується розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили (а.с. 38).

Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_1 , будь-яким законом не скасована.

Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні.

Частиною 1 ст. 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі в рамках процедури усунення порушень ст. ст. 10, 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня складення повного тексту ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено і проголошено 23 вересня 2022 року о 08 год. 30 хв.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. І. Євтюшенкова