ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/334/22 Справа № 175/4292/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10
представника потерпілих ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000779 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, студента Дніпровського державного технічного університету, неодруженого, працюючого продавцем у ТОВ «Мережа магазинів «ДНІПРО-М», проживаючого за місцем реєстрації на АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 05 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 03 роки.
Строк покарання ухвалено обчислювати з 11 жовтня 2021 року.
Зараховано у строк відбуття покарання період перебування під вартою з 22 по 23 жовтня 2020 року включно.

До набрання вироком законної сили обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та ухвалено взяти його під варту в залі суду негайно.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 22 жовтня 2020 року близько 07 години 35 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , здійснював рух по автодорозі Н-31 «Дніпро Царичанка Кобеляки Решетилівка». Рухаючись по території смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області з боку с. Партизанське у напрямку м. Дніпра у світлий час доби по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини вказаної автодороги, яка має дві смуги для руху в одному напрямку та праворуч перехідно-швидкісну смугу, і має необмежену видимість, зі швидкістю не менше 87-91км/год., водій ОСОБА_7 допустив перевищення дозволеної швидкості в населеному пункті.
В цей же час перед нерегульованим пішохідним переходом у перехідно-швидкісній смузі зупинився невстановлений вантажний автомобіль і у крайній правій смузі зупинився невстановлений легковий автомобіль, які пропускали пішоходів у кількості 4-х осіб, що рухалися по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху транспортних засобів, одною з яких була ОСОБА_13 , 1959 року народження.
Під час руху навпроти будинку № 531 вказаної автодороги Н-31 у смт. Обухівка водій ОСОБА_7 , допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху у населеному пункті, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким зупинилися інші транспортні засоби, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека та не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, внаслідок чого о 07 годині 35 хвилин здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля «ВАЗ-21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_13 , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: саден і синців на голові, тулубі, верхніх і нижніх кінцівках, рани на лівій гомілці, крововиливів під м`які мозкові оболонки, переломів ребер, перелому хребта між 2 та 3 грудними хребцями та тіла 3-го грудного хребця, переломів голівки лівої ліктьової кістки, правої малогомілкової кістки, голівки лівої малогомілкової кістки, лівої великогомілкової кістки та правої плечової кістки, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті 22 жовтня 2020 року в кареті швидкої медичної допомоги.
Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії ОСОБА_7 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.4, 12.9 б) і 18.4 Правил дорожнього руху України.
Невиконання обвинуваченим ОСОБА_7 вимог пунктів 12.4, 12.9 б) і 18.4 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням смерті ОСОБА_13 .

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання. В разі відмови в скасуванні вироку - змінити його та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України або в розмірі нижньої межі санкції ч.2 ст.286 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції, без належного обґрунтування не врахував думку сторони захисту про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Вказує, що судом першої інстанції не було надано відповідного доручення представнику персоналу органу пробації щодо складання досудової доповіді, що на думку захисника свідчить про неповноту судового розгляду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, позбавило суд можливості отримати повну інформацію щодо соціально-психологічної характеристики обвинуваченого та зробити законний та обґрунтований висновок про можливість виправлення без позбавлення волі.
Встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дають підстави для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.
Крім того зазначає, що до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого можна віднести такі характеризуючи дані ОСОБА_7 , як його належна поведінка в побуті, відсутність судимостей та адміністративних стягнень, навчання у Дніпровському державному технічному університеті, робота продавцем в ТОВ «Мережа магазинів «Дніпро-М».
Вважає необхідним у разі скасування вироку скасувати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки майже увесь час судового розгляду до обвинуваченого взагалі не був застосований будь-який запобіжний захід (строк домашнього арешту не продовжувався), але останній належним чином виконував свої процесуальні обов`язки.

- прокурор просить вирок скасувати у частині призначення покарання, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним в вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд визначив як обставини, що пом`якшують покарання останнього - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, однак не зазначено яким саме чином обвинувачений сприяв розкриттю злочину. Навпаки - він не вживав будь- яких активних дій для сприяння.
Вважає, що судом не враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України віднесено законодавцем до категорії тяжких і який має підвищену суспільну небезпеку, так як фактично посягає на життя людей. Також не враховано тяжкості наслідків скоєного злочину, а саме спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя, що призвело до смерті, а також те, що наїзд на пішохода відбувся на пішохідному переході.

- представник потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме - 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про те, що покарання у вигляді 5 років позбавлення волі для ОСОБА_7 за вчинений злочин відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі підсудного.
Вважає, що факт наявності щирого каяття обвинуваченого та активного сприяння розкриттю злочину, судом встановлено безпідставно, оскільки твердження ОСОБА_7 про нібито визнання своєї вини не було щирим і спричинено розумінням невідворотності покарання і його тяжкості, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, мало на меті пом`якшити майбутнє покарання.
Вказує на те, що у суду першої інстанції не було жодних підстав для призначення обвинуваченому за вчинення тяжкого злочину надмірно м`якого покарання, що є недостатнім для виправлення останнього, і для попередження скоєння ним нових злочинів.

Крім того, представник потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 у своїх запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Зазначає, що твердження захисника є недоведеними та необґрунтованими, оскільки підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України відсутні. Вказує, що потерпілі та їх представник категорично не погоджуються з їх наявністю та наявністю підстав для їх врахування.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити. Апеляційні вимоги прокурора та представника потерпілих залишити без задоволення.
Прокурор підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення в повному обсязі, апеляційну скаргу представника потерпілих частково. Апеляційну скаргу захисника просив залишити без задоволення.
Потерпілі та їх представник потерпілих підтримали вимоги своєї апеляційної скарги в повному обсязі та частково вимоги апеляції прокурора. Апеляційну скаргу захисника просили залишити без задоволення.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, і ніким з учасників кримінального провадження не оскаржуються.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду з огляду на відсутність у кримінальному провадженні досудової доповіді представника персоналу органу пробації, апеляційний суду зазначає.
Пунктом 6 частини 3 статті 314 КПК передбачено, що в підготовчому судовому засіданні суд має право постановити ухвалу, якою доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених КПК України, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді (частина п`ята статті 314 КПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 314-1 КПК досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі. Досудова доповідь щодо неповнолітнього обвинуваченого віком від 14 до 18 років складається незалежно від тяжкості вчиненого злочину, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Із зазначених норм закону випливає, що вирішення питання під час підготовчого судового засідання щодо складання досудової доповіді є дискреційним повноваженням суду, тобто його правом, яке обмежується винятковими випадками, коли складання такої досудової доповіді є обов`язковим.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів провадження, ні обвинуваченим, ні його захисником, клопотання про необхідність доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь не заявляли.
Тому, доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду через відсутність досудової доповіді, на переконання колегії суддів, не є спроможними.
Аналізуючи твердження апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_7 занадто суворого покарання, та апеляційні вимоги прокурора і представника потерпілих про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія суддів також вважає їх необґрунтованими.
При обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії необережних тяжких, дані про особу обвинуваченого, який не судимий і до кримінальної відповідальності не притягувався, навчається та працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Обговорюючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про безпідставне визнання судом обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно практики Верховного Суду України від 22 березня 2018 року (Постанова Кримінального Касаційного суду ВС від 22.03.2018 року у справі № 759/7784/15-к) щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до п.6 ч.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23.12.2005 року, активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
Згідно матеріалів провадження, ОСОБА_7 винним себе у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся, надав як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду послідовні покази щодо обставин вчинення злочину, доказів намагання обвинуваченим чинити спроби переховуватися від правоохоронних органів, приховати чи спотворити дані щодо обставин події, сторонами провадження надано не було.
Тому доводи прокурора та представника потерпілих про безпідставність врахування судом в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого визнання вини та щире каяття, не є слушними. Доводів для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання апелянтами не наведено.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Колегія суддів приходить до висновку, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).
З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.
Враховуючи вищевикладені обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, суспільну небезпечність вчиненого злочину, тяжкість наслідків, що настали для потерпілої, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 - 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром є справедливим і підстав для його пом`якшення або призначення більш суворого - не знаходить.
Отже, доводи апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_7 занадто суворого покарання та необхідності призначення покарання з врахуванням вимог ст. 75 КК України, є необґрунтованими. Дані, на які посилається захисник, були оцінені судом в сукупності з іншими обставинами по справі.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних вимог колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Процесуальні порушення, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційних скарг захисника, прокурора та представника потерпілих, та зміни або скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 - залишити без змін.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні №0000779 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4