Справа № 573/1967/21
Номер провадження 1-кп/573/22/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2022 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

потерпілої: ОСОБА_5 ,

захисника: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 06 жовтня 2021 року за №0000257, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Первомайське Ясинуватського району Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , освіта середня спеціальна, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, непрацюючого, розлученого, не є особою з інвалідністю, раніше судимого вироком Білопільського районного суду від 08 жовтня 2021 року за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 17 000 грн, судимість не знята та не погашена,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:
09 вересня 2021 року близько 16 години ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з вмістом алкоголю в крові 1,9‰, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, на технічно справному автомобілі «ГАЗ - 3110», д.н.з. НОМЕР_1 рухався по польовій дорозі від автодороги Суми Конотоп Батурин до с. Першотравневе Сумського району Сумської області зі швидкістю в межах 40 50 км/год та перевозив пасажира ОСОБА_5

Рухаючись таким чином, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, під час вибору безпечної швидкості ОСОБА_4 не врахував дорожню обстановку та на відстані близько 300 метрів від автодороги Суми Конотоп Батурин не впорався з керуванням, здійснив виїзд вліво за межі автодороги в лісомугу та допустив зіткнення з деревом.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому верхньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, закритого вивиху голівки правого стегна, які відносяться до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день.

У даній дорожній ситуації водій автомобіля «ГАЗ 3310», д.н.з. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. «б» п. 2.3, п.п. «а» п. 2.9, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, введених у дію з 01 січня 2002 року.

Водій автомобіля «ГАЗ 3310», д.н.з. НОМЕР_1 мав технічну можливість уникнути даної пригоди.

У діях водія автомобіля «ГАЗ 3310», д.н.з. НОМЕР_1 вбачається невідповідність вимогам п.п. «а» п. 2.3, п. 31.1, 31.4, п.п. «а», «б» п. 31.4,1, п. 12.1 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до п. 12.1 Правил дорожнього руху України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Порушення вимог пункту 12.1 ПДР з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Крім того, керуючи автомобілем «ГАЗ 3310», д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, з вмістом алкоголю в крові 1,9‰, що відповідає алкогольному сп`янінню середньої тяжкості, ОСОБА_4 допустив порушення п.п. «а» п. 2.9. Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Дії ОСОБА_4 по порушенню Правил дорожнього руху умисні, а форма вини до наслідків необережна.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, дав покази, які відповідають фактичним обставинам, викладеним у обвинувальному акті та описовій частині вироку, зокрема підтвердив, що 09 вересня 2021 року, в період часу після 15 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на автомобілі «ГАЗ - 3110», д.н.з. НОМЕР_1 рухався по польовій дорозі разом з співмешканкою ОСОБА_5 . Наїхавши на камінь, не впорався з керуванням, внаслідок чого автомобіль кинуло ліворуч за межі дороги в лісомугу, де він врізався в дерево. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, які зазначені в обвинувальному акті.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_4 , а також інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ніким не оспорюються, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.

Суд також роз`яснив учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскарження в апеляційному порядку обставин, встановлених під час досудового розслідування, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи вищенаведене, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу останнього, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання суд відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його особливості та обставини вчинення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, суд враховує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_4 злочину, який за кваліфікацією ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких злочинів.

Особу обвинуваченого, який має незняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, хоча офіційно й не працює, але має дохід від тимчасових заробітків, утриманців не має, за місцем проживання характеризується негативно як особа, яка зловживає алкогольними напоями (а. с. 86-89).

Визначені ст. 66 КК України пом`якшуючі покарання обставини, зокрема, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої злочином шкоди.

При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 квітня 2021 року в справі №457/529/20, відповідно до якого щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Поведінка ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання суду, свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, а тому при призначенні останньому покарання, суд враховує таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16-к, під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

У даному випадку суд враховує, що доведеність винуватості ОСОБА_4 ґрунтується, у тому числі, й на його зізнавальних показаннях, що підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

З огляду на викладене, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує таку пом`якшуючу обставину, як активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Крім того, суд враховує думку потерпілої ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні зазначила, що претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_4 не має, оскільки останній добровільно відшкодував їй заподіяні злочином збитки, у зв`язку з чим вона примирилася з обвинуваченим та просила призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Вказана обставина не заперечується прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , який повідомив суду, що надавав кошти на лікування потерпілої.

Відтак, суд враховує добровільне відшкодування ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_5 завданих злочином збитків як пом`якшуючу покарання обставину, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжували б покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, з врахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків, що настали, думки потерпілої, яка просила суворо обвинуваченого не карати, суд вважає за можливе на підставі ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, ніж передбачене санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в межах, встановлених ст. 53 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами, суд виходить з того, що воно буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити особистий надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є достатнім для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання та відповідає принципу верховенства права.

Зазначений висновок суду узгоджується з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальній справі потерпілою ОСОБА_5 не заявлявся, оскільки завдані їй кримінальним правопорушенням збитки відшкодовані на стадії досудового розслідування.

Щодо цивільного позову, заявленого КНП БМР «Білопільська міська лікарня» до ОСОБА_4 про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 11 761 грн 82 коп. суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року №545 (далі по тексту Порядок).

Згідно з п. п. 1, 2 Порядку кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат.

Сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день.

Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора (п. 3 Порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину.

За приписами п. 4 Порядку, витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Судом встановлено, що на лікування потерпілої ОСОБА_5 КНП БМР «Білопільська міська лікарня» витрачені кошти в сумі 11 052 грн 06 коп. (а. с. 17). Вказаний розмір витрат ОСОБА_4 не оспорював та цивільний позов визнав повністю.

Таким чином, враховуючи визнання позову обвинуваченим, наявний причинний зв`язок між встановленими вироком суду злочинними діями ОСОБА_4 та перебуванням потерпілої на лікуванні, суд вважає, що позовні вимоги КНП БМР «Білопільська міська лікарня» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Під час досудового розслідування проводилися судові автотехнічні експертизи та експертиза технічного стану транспортного засобу, загальна вартість яких становить 4 118 грн 88 коп. (а. с. 83-85). На підставі ст. 124 КПК України вказана сума процесуальних витрат підлягає стягненню з обвинуваченого на користь держави.

На підставі ст. 100 КПК України речові докази - автомобіль «ГАЗ 3110» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, місцем зберігання якого визначено територію спеціального майданчика для тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП в Сумській області в м. Суми, вул. Чернігівська, буд. 16а, який відповідно до реєстраційних документів належить ОСОБА_7 , мешканцю АДРЕСА_3 , яким фактично володіє та користується ОСОБА_4 , повернути власнику, скасувавши арешт з цього майна, застосований ухвалою слідчого судді Білопільського районного суду від 13 вересня 2021 року, оскільки потреба в застосуванні арешту відпала (а. с. 79-82).

Під час досудового розслідування запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження відповідне клопотання від прокурора також не надходило, а тому підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та на підставі ст. 69 КК України призначити йому покарання за цим законом у виді штрафу в розмірі 2 000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Комунального некомерційного підприємства Білопільської міської ради «Білопільська міська лікарня» 11 761 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят одну) гривню 82 копійки в рахунок відшкодування витрат, понесених на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 4 118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривень 88 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Скасувати арешт з автомобіля «ГАЗ 3110», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, застосований ухвалою слідчого судді Білопільського районного суду від 13 вересня 2021 року.

Речові докази: автомобіль «ГАЗ 3110, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску повернути власнику ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: