Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 541/2215/19
Провадження № 1-кп/553/19/2022
В И Р О К
Іменем України

15.04.2022м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників-адвокатів обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві матеріали кримінального провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні дитину 2013 року народження, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-16.03.1992 р. Київським районним судом м.Полтави за ч. 3 ст. 101 КК України на 8 років позбавлення волі;
-03.07.2006 р. Октябрським районним судом м. Полтави за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,-
В С Т А Н О В И В:

10.10.2019 року до Ленінського районного суду м. Полтави на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 04 жовтня 2019 року надійшов для розгляду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000795 від 18.08.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що останній, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, при наступних обставинах.
Так, 17 серпня 2014 року, близько 20:30 годин, точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув до домогосподарства в якому проживав потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , для вирішення спірних питань з приводу розподілу земельної ділянки, що призначена для виїзду із домогосподарств житлових будинків, які належать матері потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та запропонував потерпілому, який в той час підійшов до визначеного домогосподарства, поговорити.
В свою чергу ОСОБА_10 , для вирішення спірного питання, запросив ОСОБА_7 до домогосподарства в якому проживав, на що останній згодився. В подальшому, ОСОБА_10 разом із ОСОБА_7 пройшли до альтанки та присіли один навпроти одного.
Далі, під час з`ясування вищезазначеного питання, в ході сварки, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник намір направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою протиправного заподіяння смерті, умисно заподіяв ОСОБА_10 три удари з замаху кистю правої руки зжатою в кулак в ліву частину обличчя. Після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 дістав із кишені своїх штанів ніж, якого носив із собою, та тримаючи його у правій руці лезом в бік потерпілого, заподіяв ним останньому два удари в область обличчя та один цілеспрямований удар в грудну клітину зліва. В подальшому, ОСОБА_7 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, адже був помічений матір`ю потерпілого ОСОБА_11 , в зв`язку з чим, з метою уникнення відповідальності, бажанням не бути поміченим за вчиненням насильницьких дій, місце злочину покинув та залишив потерпілого ОСОБА_10 у розгубленому та безпорадному стані. За таких обставин, потерпілому викликали швидку допомогу, каретою якої доставлено до приймального відділення Миргородської ЦРЛ та госпіталізовано.
Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 285 від 20.08.2014 року, своїми вищевказаними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва з розвитком пневмотораксу, рани, що розташовані в ділянці проекції лівої навколо вушної залози та нижньої щелепи зліва, синці, що розташовані на лівій щоці з розповсюдженням на величину та лобну скроневу ділянку, та по ступені тяжкості відносяться проникаюче поранення грудної клітини зліва, по попередньо-підпахвової лінії на рівні 6-7 ребер до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення. Окрім того, рани в проекції лівої навколо вушної залози та на рівні щелепи зліва до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, синці як у своїй сукупності, так і кожний окремо до легких тілесних ушкоджень.
Своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Під час судового розгляду, у ході з`ясування обставин та перевірки їх доказами, наданих сторонами кримінального провадження прокурором було змінено обвинувачення ОСОБА_7 та згідно зміненого обвинувального акту від 16 грудня 2021 року останній обвинувачувався в тому, що він - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, при наступних обставинах.
Так, 17 серпня 2014 року, близько 20:30 годин, точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув до домогосподарства в якому проживав потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , для вирішення спірних питань з приводу розподілу земельної ділянки, що призначена для виїзду із домогосподарств житлових будинків, які належать матері потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та запропонував потерпілому, який в той час підійшов до означеного домогосподарства, поговорити.
В свою чергу ОСОБА_10 , для вирішення спірного питання, запросив ОСОБА_7 до домогосподарства в якому проживав, на що останній згодився. В подальшому ОСОБА_10 разом із ОСОБА_7 пройшли до альтанки та присіли один навпроти одного.
Далі, під час з`ясування вищеозначеного питання, в ході сварки, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник намір направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою протиправного заподіяння смерті, умисно заподіяв ОСОБА_10 три удари з замаху кистю правої руки зжатою в кулак в ліву частину обличчя. Після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 дістав із кишені своїх штанів ніж, якого носив із собою, та тримаючи його у правій руці лезом в бік потерпілого, заподіяв ним останньому два удари в область обличчя та один цілеспрямований удар в грудну клітину зліва, після цього місце злочину покинув та залишив потерпілого ОСОБА_10 у розгубленому та безпорадному стані.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки працівниками Миргородської ЦРЛ потерпілому вчасно надано медичну допомогу.
Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 285 від 20.08.2014, своїми вищевказаними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва з розвитком пневмотораксу, рани, що розташовані в ділянці проекції лівої навколо вушної залози та нижньої щелепи зліва, синці, що розташовані на лівій щоці з розповсюдженням на величину та лобну скроневу ділянку, та по ступені тяжкості відносяться проникаюче поранення грудної клітини зліва, по попередньо-підпахвової лінії на рівні 6-7 ребер до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення. Окрім того, рани в проекції лівої навколо вушної залози та на рівні щелепи зліва до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, синці як у своїй сукупності, так і кожний окремо до легких тілесних ушкоджень.
Крім того, згідно додаткового висновку судово-медичного експерта №120 від 18.07.2019, у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва, з розвитком пневмотораксу. В грудній порожнині знаходяться життєво важливі органи (серце, легені).
Своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Відповідно до ч.1, 6 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторона обвинувачення в обгрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України посилається, зокрема, на показання потерпілого та свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні.
Так потерпілий ОСОБА_10 суду показав, що він впізнав особу ОСОБА_7 , який 17.08.2014 р. біля його будинку в АДРЕСА_3 , знаходився разом з ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), та громадянином Чехом. Приїхавши до його будинку на автомобілі «Тойота ПРАДО», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, і підходячи до свого подвір`я з вулиці, ОСОБА_7 підійшов до нього з вимогою розмови на що він запропонував провести цю розмову у нього у дворі біля альтанки. Розмова була агресивною, а тема розмови - це незаконно встановлені паркани сім`єю ОСОБА_15 , та те, щоб він перестав чіпати сім`ю ОСОБА_14 на тему встановлення паркану. Після цього він отримав три сильні удари в обличчя кулаком. В подальшому йому було заподіяно три ножових удари, де один із них був намічений прямо в область серця. Свідками даної події були його сусіди сім`я ОСОБА_16 та його мати ОСОБА_11 . Так, ОСОБА_17 бачила як ОСОБА_7 , ОСОБА_15 ( ОСОБА_14 ), Чех стояли разом. ОСОБА_17 бачила ОСОБА_7 на його подвір`ї, також його мати ОСОБА_11 в розпал цих подій, коли йому наносили удари і ножем і кулаком вона не бачила, бо була в будинку і вона дещо там задрімала, але почувши шум у дворі, вона вийшла і вже бачила ОСОБА_7 в його дворі. На цей час вже були наслідки його поранення і в подальшому була викликана поліція. ОСОБА_18 після всіх цих дій висловила словесну погрозу в бік його сусідів. ОСОБА_7 висловив погрозу, що він щось візьме в автомобілі і продовжить злочинні дії, але цьому вже перешкодила його мати, яка вийшла з будинку, а тому ОСОБА_7 разом із Чехом сіли в машину «Тойота ПРАДО» і поїхали. Після цього була викликана поліція та швидка медична допомога і він був доставлений в районну лікарню м. Миргород до хірургічного відділення і вже там йому лікарі надавали медичну допомогу.
Всі ці дії пов`язані з діями сім`ї ОСОБА_19 ( ОСОБА_14 ), оскільки перша агресія цієї сім`ї була щодо його сусідів, де приймала участь мати - ОСОБА_20 , співмешканець ОСОБА_21 - ОСОБА_22 . Коли вони намагалися руйнувати їхню будівлю, пиляти стіни, після чого ОСОБА_23 дуже побила ОСОБА_24 , зваливши її на землю, б`ючи її ногами в груди. Подальші дії цієї сім`ї - це був напад уже на нього з вилами. Зазначив, що вважає, ОСОБА_25 ( ОСОБА_14 ) небезпечна для суспільства особа, яка взяла вила і намагалася його вдарити в живіт, але їй завадив її співмешканець. Після цього підійшла його мати, а вона взяла палку бити. По всім цим подіям були відкриті кримінальні провадження щодо незаконного встановлення паркану. Зазначив, що між їхньою сім`єю, сім`єю ОСОБА_16 з одного боку та сім`єю ОСОБА_15 ( ОСОБА_14 ) наявний спір щодо встановлененя паркану та земельної ділянки, оскільки вважає, що сім`я ОСОБА_15 відібрала у нього ділянку городу, встановила паркан на загальний проїзд, відгородила об`єкт нерухомого майна, а тому вважає, що замовником всіх цих подій була ОСОБА_26 . Крім того повідомив, що внаслідок цих подій отримав три поранення два в щелепу і третє в ліву частину грудної клітини в області серця між 6 і 7 ребром, що зафіксовано було судмедекспертом, який прибув до лікарні та склав відповідний висновок №385. Зазначив, що йому накладали шви на рани на обличчі і на грудях. Також після операційного втручання йому пробивали і вставляли катетор і потім також зашивали. При цьому він нещодавно звертався до лікарні, щоб вони надали історію його хвороби того часу, але в лікарні її не виявилося. Зазначив, що 17.08.2014 року бачив ОСОБА_7 вперше в своєму житті. Коли підходив до свого подвір`я вже сіріло, при цьому розглянути обличчя даних осіб і номер авто він міг. Так, детально було все видно, автомобіль марки «ТОЙОТА ПРАДО» д.н.з НОМЕР_1 . Іншу особу, який був із ОСОБА_7 він також не знав, окрім ОСОБА_26 , яка знаходилася з ними поруч біля автомобіля. До нього підійшов ОСОБА_27 і повідомив, що потрібно поговорити, ОСОБА_28 був одягнутий в коротку сіру теніску і такого ж кольору брюки. Коли вони з ОСОБА_28 зайшли до двору, інші особи залишилися біля двору. З ОСОБА_28 вони пішли до альтанки, яка не була остеклена та зважаючи на невисокий забор , проглядалася з вулиці, тому їхнє спілкування з ОСОБА_28 можна було бачити та чути. Сам конфлікт відбувся під альтанкою, але спочатку він запропонував обвинуваченому пройти до нього до подвір`я, вони присіли за стіл один напроти одного та в сидячому положенні обвинувачений наніс три удари в обличчя кулаком. Удари обвинувачений наніс правовою рукою, в його ліву частину обличчя, а саме в щелепу. Удари були сильні, бо від цих ударів у нього пішла кров з носа. Після чого він схопився, піднявся, та зробив крок в сторону, після чого побачив в обвинуваченого лезо ножа, в цей час обвинувачений ударив його в обличчя два рази цим ножем і третій раз ударив в область серця між 6 та 7 ребром. Це був колотий удар, оскільки ніж був заточений з двох боків. Після нанесених ударів обвинувачений говорив, що він зараз ще щось зробить та направився до машини. Після цих всіх дій ОСОБА_7 намагався повернутися, але вийшла його мати та почала запитувати що відбувається. Після чого ОСОБА_7 розвернувся та пішов до автомобіля, де в цей час знаходився Чех та ОСОБА_14 . Це все вже бачила свідок ОСОБА_17 , якій ОСОБА_14 висловила погрозу, що вона наступна та пішла додому, а ОСОБА_7 з іншою особою сіли в автомобіль та поїхали. Хто викликав швидку не пам`ятає, але вона приїхала досить швидко, за нею приїхали працівники поліції. Колота рана супроводжувалася кровотечею, все подвір`я було залите кров`ю. Швидка медична допомога доставила його у хірургічне відділення, йому проводили хірургічне втручання не того дня, а наступного. Він перебував у лікарні з 17.08.2014 по 22.08.2014 р.р. і в цей час до нього приходив експерт, який 20.08.2014 року провів відповідну експертизу. Зазначив, що прізвище обвинуваченого дізнався з матеріалів кримінального провадження коли проводилося впізнання. Коли впізнав обвинуваченого по фотокартках у слідчого, останній повідомив, що обвинувачений є кримінальним авторитетом на прізвисько « ОСОБА_29 ». Перша процедура впізнання проводилася слідчим ОСОБА_30 , який прибув до міста Києва і він йому пред`явив ряд фотокарток одна з яких була фотокартка ОСОБА_7 , якого він впізнав. Друге впізнання було проведено слідчим у м. Миргород у приміщенні райвідділу поліції. Впізнав обвинуваченого за зовнішніми ознаками: обличчя, вуха, ніс, форма обличчя, волосся, стрижка. Заява про вчинення кримінального правопорушення відносно нього подавалася коли він вже вийшов з лікарні, але коли саме згадати не зміг. Подавалася заява з проміжком часу бо він був морально дистабілізований, не знав взагалі, що трапилося і що робити йому далі. І тільки коли прибув до м. Києва, заспокоївся, зібрався з думками і почав діяти, після чого подав заяву через декілька тижнів. Нанесення ударів ніхто не бачив, оскільки його мати знаходилася в будинку і тільки коли пішли словесні погрози, щоб він не піднімав тему земельної ділянки та паркану, на ці розмови вийшла його сусідка ОСОБА_17 , тобто вона вийшла, коли ОСОБА_7 вже закінчив свої насильницькі дії відносно нього. ОСОБА_17 він побачив вже після того як йому були нанесені удари ножем. Зазначав, що під час досудового розслідування жодної слідчої дії щодо впізнання особи ОСОБА_7 не було виконано, його як потерпілого ніхто не викликав, ніхто не робив одночасного допиту, допиту і впізнання вживу даної особи, а тому, саме в судовому засіданні, він баче цю особу вживу і стверджує, що це саме та людина, яка 17.08.2014 року нанесла йому ножові поранення. Як і не проводилося впізнання автомобіля «Тойота Прадо». Листок непрацездатності йому не був виданий, тому що у нього не було такої необхідності, оскільки він знаходився у відпустці. Повідомив, що матеріали досудового розслідування йому у передбачений КПК України спосіб не відкривалися. Номерний знак, який був на автомобілі «Тойота Прадо» чітко запам`ятав. Чий цей автомобіль «Тойота Прадо» йому невідомо. Коли слідчому повідомляв про вказаний автомобіль, описував його та вказував номерні знаки. Зазначив, що коли даний автомобіль було затримано його не викликали для його впізнання, коли було затримано ОСОБА_7 його також не викликали, зокрема і для його впізнання вживу. Чому помилився даючи показання в суді щодо реєстраційного номера автомобіля, вважає, що це була фотографічна помилка. Зазначив, що повідомляв слідчому про чорний колір автомобіля, а не сірий як на фотографії, оскільки в той день вже на вулиці темніло, а тому відтінки тих нічних кольорів як сірі та чорні могли бути помилковими. Повідомив, що вважає, що ОСОБА_15 і Чех могли бачити як йому наносили удари, до появи свідків ОСОБА_17 і його матері. На момент огляду його експертом колота рана на грудях вже була зашита та він ще чотири дні ходив з дренажем, який був у нього в спині.
Свідок ОСОБА_31 в судовому засіданні суду показав, що 17.08.2014 року, ввечері, він зі своєю дружиною у будинку пив чай. Близько 20.30 год. його дружина почула глухі удари на вулиці та вирішила підти подивитися, що там відбувається. Хвилин через 10 вона повернулася та розповіла йому про події, які там відбулися на подвір`ї ОСОБА_10 . Він також вирішив підти подивитися, що там відбувається. Коли зайшов у двір то побачив ОСОБА_10 , який був увесь у крові, на подвір`ї також було багато слідів крові. Пізніше приїхали поліцейські та прокурор, вони його допитали, а ОСОБА_10 забрала швидка медична допомога і повезла до лікарні. Як саме і хто наносив ОСОБА_10 удари він не бачив, коли він прийшов до нього на подвір`я, уже нікого не було, окрім ОСОБА_10 , який чекав на швидку медичну допомогу. Коли він побачив ОСОБА_10 , побачив, що у нього була порізана шия і кров текла із шиї та області серця, руки були в крові, калюжі крові були на плитці у дворі. Коли він у нього запитав, що відбулося, ОСОБА_10 йому повідомив, що в нього були «гості», пізніше він дізнався, що це був ОСОБА_27 , а також був ОСОБА_32 і ОСОБА_33 . Зазначив, що у ОСОБА_10 вся футболка була в крові, поріз на шиї у нього був з правої сторони. Пізніше ОСОБА_10 розповів через що стався конфлікт. Як він зазначив, причина конфлікту розпочалася через паркан та земельні ділянки. Також зазначив, що між його сім`єю та сім`єю ОСОБА_14 існують конфлікти через аналогічні питання через що навіть відкривалися кримінальні провадження. ОСОБА_10 йому розказував, що 17.08.2014 р. коли він йшов додому та побачив біля свого домоволодіння автомобіль сірого кольору марки «Тойота» біля якого стояли ОСОБА_27 , ОСОБА_34 та ОСОБА_32 . Вони до нього почали чіплятися і ОСОБА_10 запропонував порозмовляти на території його домоволодіння. До нього в двір зайшов ОСОБА_27 та між ними виникла суперечка з приводу паркану та земельної ділянки, а потім ОСОБА_7 почав його бити. Це почула його дружина, яка вийшла подивитися, що відбувається, коли вийшла побачила ОСОБА_35 та ОСОБА_34 . Потім ОСОБА_7 почав виходити, а ОСОБА_10 щось йому сказав. Після цього ОСОБА_7 дістав ніж і наніс два удари в область сонної артерії та область серця. Коли побачив його дружину, відскочив та сів у машину та удвох з ОСОБА_36 поїхали, а ОСОБА_33 висловила його дружині погрозу, що вона буде наступною. Повідомив, що в день, близько 15 год.того дня, приходило двоє людей. Це був ОСОБА_7 та ОСОБА_32 та запитували де ОСОБА_10 та як його знайти, чому вони його запитували йому невідомо, бо він вважав, що це його друзі. ОСОБА_10 був у лікарні десь 5 днів, оскільки він його провідував. Прізвища ОСОБА_28 та ОСОБА_35 він дізнався у 2014 році від слідчого Батієнка. Звідки взялися синці у ОСОБА_10 до тих подій, які сталися йому невідомо. Синці були у нього від ударів на обличчі. Порізів на обличчі не було.
Свідок ОСОБА_37 в судовому засіданні суду показала, що події свідком яких вона стала за участю ОСОБА_10 відбулися саме 18.08.2014 р. влітку, ввечері. Вже почало сіріти, вона була у себе вдома, вони з чоловіком вечеряли. Це все було приблизно з 20.00 до 21.00 год. У них було відкрите вікно і вона почула глухі удари та якісь слова, оскільки між ними та сусідами був високий паркан, близько трьох метрів, то вона вирішила підти на вулицю подивитися, що там відбувається. Коли вона йшла по дорозі спільного проїзду то побачила ОСОБА_34 і біля неї стояв чоловік на прізвище ОСОБА_38 , якого вона на той час не знала. Вона запитала у ОСОБА_34 , що вона тут робе, боковим зором побачила, що на території домоволодіння ОСОБА_39 потерпілий ОСОБА_10 щось кричав чоловіку, який був одягнений в сірий одяг, та який після слів ОСОБА_10 наніс йому удар. Після цього невідомий чоловік, побачивши її вийшов з домоволодіння ОСОБА_39 , сів з іншим невідомим чоловіком в авто та вони поїхали. Відстань між нею та місцем події 5-7 метрів, як, куди і чим невідома особа била ОСОБА_10 вона не бачила, бо вже темніло на вулиці, про що вказані особи розмовляли вона також не чула. Коли невідома особа била ОСОБА_10 то він сидів у альтанці. Обличчя невідомої особи вона запятала добре, з нею проводили впізнання і особу, яка наносила удари вона впізнала по фотокартці. Під час сварки ОСОБА_10 та невідомої особи, матері ОСОБА_11 вона не бачила. ОСОБА_11 нікого не виводила за руку з двору. Вона спілкувалася із своїм сином біля альтанки вже потім. На слідчих діях вона дізналася хто такий Чех. Про нього їй повідомив слідчий. Її чоловік також виходив на вулицю, але коли вийшов вже нікого не було. Наполягала, що події відбулися саме 18.08.2014 року ввечері, її чоловік ударів не чув, оскільки у нього є вади зі слухом. В особи, яка наносила удари ОСОБА_10 вона нічого не бачила, бачила лише, що він наносив удари кулаками. Коли невідома особа побігла до калітки, то ОСОБА_11 стояла на порозі будинку, чи вчиняла вона якісь дії - не може сказати. Коли вона разом із чоловіком зайшли на подвіря ОСОБА_39 , там було багато крові біля дому та порогу. Не пам`ятає чи були у ОСОБА_10 синці, а от кров була на одязі, він був у свідомості, в чому він був одягнений не пам`ятає, що було у нього з обличчям також не бачила. ОСОБА_10 повідомляв, що його вдарили в область серця ножем, професійно. Чи були в нього ножові порізи на обличчі не пам`ятає. Її працівники поліції допитували та проводили впізнання, також проводився слідчий експеримент. Вказала, що особа, яка наносила удари потерпілому присутня в залі судового засідання та вказала на обвинуваченого. Підтвердила, що в 2015 році в своїх поясненнях зазначала як потерпілому наносилися удари, а у 2017 році під час повторного допиту говорила, що бачила як наносилися удари і потерпілий відбивався. Проте чим саме і куди саме невідома особа наносила удари ОСОБА_10 вона не бачила, оскільки це все відбувалося в альтанці. Зазначила, що на одязі ОСОБА_10 була саме пляма крові, а не поріз. Повідомила, що не бачила у нападника якийсь гострий предмет. Також чула від ОСОБА_34 і в свій бік погрози. Чому її свідчення не співпадають між першим допитом та другим - не змогла повідомити. Спір між її сім`єю та сім`єю ОСОБА_34 виник через земельні питання. Заперечила те, що про всі ці події вона чула зі слів чоловіка, як це зазначено в протоколі допиту її як свідка від 18.08.2014 року. Зазначила, що, напевно, цей протокол допиту її підроблений та точно невпевнена, що там стоїть її підпис та поставила свій підпис в протоколі під сумнів, як і протокол вцілому, оскільки таких показань вона не давала. Зазначила, що впізнання особи обвинуваченого проводилося в райвідділі поліції, слідчий їй називав прізвище, ім`я та по - батькові обвинуваченого. На слідчому експерименті слідчий показав їй фотографії.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду показала, що у неї наявний давній конфлікт з приводу земельних питань та встановлення паркану з її сусідкою ОСОБА_40 , дівоче прізвище якої ОСОБА_14 . На захист інтересів сім`ї став її син ОСОБА_10 в якого також виник конфлікт з ОСОБА_41 . Ввечері 17.08.2014 року, близько 21.00 год., вона була дома та дивилася телевізор. Коли до хати заскочила їхня собака, вона вирішила подивитися, що відбувається на вулиці та коли вийшла, почула розмову під альтанкою, коли підійшла туди, то побачила сина в крові, у нього було побите обличчя і біля нього стояв чоловік - в судовому засіданні вказала на обвинуваченого, та який з її сином розмовляв на підвищених тонах. Вона запитала, що він тут робе та що сталося, при цьому невідомий чоловік словесно погрожував її сину, вона попросила, щоб даний громадяднин вийшов з її двору. Невідомий громадянин вийшов з домоволодіння, підійшов до автомобіля чорного кольору, де стояв його товариш та ОСОБА_33 , він з товаришем сіли до автомобіля та поїхали, а ОСОБА_33 пішла до себе до додому. ОСОБА_10 сів на сходи будинку та повідомив їй, що не може дихати. Викликали поліцію та швидку медичну допомогу, яка госпіталізувала його до лікарні. Зазначила, що не бачила як обвинувачений наносив удари її сину. На обличчі він був побитий, а коли зняв курточку, то вона побачила, що у нього там була рана з лівої сторони. Скільки син перебував у лікарні вона не пам`ятає. Про відповідну подію вона зверталася до Миргородського райвідділу поліції. Свідком вказаної події, яка відбулася була її сусідка ОСОБА_17 . У її присутності обвинувачений двічі ударив її сина кулаком, але куди саме вона не пам`ятає. У її сина йшла з носа йшла кров, бо він був розбитий, щока та лоб також були в крові. Поранення на грудях у сина було нанесено гострим предметом ножем. Поранення схоже було на поріз і з нього виступала кров. Зазначила, що в руках особи, яка наносила удари не бачила нічого. Проте що її синові був нанесений ножем удар вона дізналася з його слів. Особа, яка наносила удари не повертався, коли вийшов з двору, єдине коли закрили хвіртку, то ОСОБА_10 щось сказав невідомій особі, а вона хотіла повернутися, проте вона її зупинила. Коли вона вийшла з будинку, то бачила ОСОБА_17 на спільному проїзді. Їй невідомо чому свідок ОСОБА_37 повідомила, що особа вдруге повернулася до їх в домоволодіння. На обличчі у її сина, а саме на носі, лобі та щоках були хаотичні порізи з яких текла кров. Чому її показання різняться щодо нанесення ударів її сину з показаннями які вона давала слідчому щодо того, що вона не бачила як наносилися удари вона не повідомила. Зі слів свого сина, він їй повідомляв, що в той день, коли він йшов з міста, біля двору його зустрів невідомий чоловік та почав йому погрожувати на що її син дану людину запросив до двору для того щоб поговорити, зайшов з ним до альтанки, де все і сталося. Він їй розказував, що коли вони спілкувалися з даним чоловіком він розповідав йому про ОСОБА_42 та зазначав, що якщо він в її бік буде вчиняти якісь дії або говорити якісь слова то пожалкує. Після чого наніс удари по обличчю та наніс удар ножем в груди. Особу ОСОБА_7 вона впізнавала по фотографіях. Якою саме рукою обвинувачений наносив удар її сину вона не пам`ятає. При цьому зазначила, що коли вона вийшла з будинку, то у особи, що побила її сина в руках був ніж, в якій руці та який ніж, вона не пам`ятає. При цьому у особи, яка виходила з двору, ножа в її руках не було. Також не бачила ніж в той момент, коли зайшла в альтанку. Куди подівся ніж їй невідомо. На подвір`ї свого домоволодіння ножа вона не знаходила.
Свідок ОСОБА_43 в судовому засіданні суду показала, що вона не розуміє з яких обставин її викликали в суд як свідка обвинувачення, оскільки вона проживає по АДРЕСА_4 , а її мати за адресою АДРЕСА_3 . Зазначила, що ОСОБА_10 - це сусід її матері. Знайома з ОСОБА_10 бо поряд виросли. При цьому вони не перетиналися, оскільки жили в різних місцях. Зазначила, що вперше баче людей, які знаходяться в залі суду, зокрема, і обвинуваченого. Їй нічого невідомо про отримання поранення ОСОБА_10 в серпні 2014 року і про ножове поранення, оскільки вона там не проживає, останні два роки приїзджає разово навідатися до помешкання. Зазначила, що ніякого автомобіля та ніяких людей вона не бачила. Свідком того як били ОСОБА_10 вона не була. Автомобіль «Тойота Прадо», д.н.з НОМЕР_2 їй невідомий так само, як і її власник. В тому місці завжди багато машин, оскільки сусіди здають житло людям, які приїзджають на курорт. Її мати їй нічого не розповідала про взаємовідносини з ОСОБА_10 . Будь- яких непрязних відносин у неї до ОСОБА_10 або його матері у неї ніколи не було, як і конфліктів. Хто такий Чех їй невідомо.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду показала, що ОСОБА_39 це її сусіди, вона там не проживає останні 15 років. Осіб, які знаходяться в залі судових засідань, зокрема, обвинуваченого, вона не знає та ніколи не бачила. Будинок, що знаходиться по АДРЕСА_3 , Полтавської обасті належить їй, але вона там не проживає, оскільки мешкає у доньки в м. Києві останні 15 років. Зазначила, що їй відомо, що у ОСОБА_10 неодноразово виникали конфлікти з його матір`ю. При цьому будь-яких неприязних відносин у неї до ОСОБА_10 та інших сусідів немає. Будь-яких спірних питань з сім`єю ОСОБА_39 з приводу земельних ділянок, паркану, проїзду у них не було. Певні спірні питання були наявні з сусідами - сім`єю ОСОБА_16 . Зазначила, що коли ОСОБА_10 приїздить з м. Києва до м. Миргород до нього в домоволодіння приходять особи підозрілої зовнішності та соціального спрямування. З приводу отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 їй нічого невідомо. Будь-яких допитів з цього приводу протягом 2014-2017 років з нею не проводили. Зазначила, що коли буває в м. Миргород, декілька разів бачила, що коли ОСОБА_10 приїздить з м. Києва, то в нього постійно виникають якісь проблеми, то його хтось поб`є і він весь в крові, то він сам свариться зі своєю матір`ю та намагається її побити. Про нанесення йому ножового поранення нічого не чула, навіть від сусідів.
Свідок ОСОБА_44 в судовому засіданні суду показала, що помешкання по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_5 належить їй та її матері ОСОБА_12 . Зараз за вказаними адресами ніхто не проживає. Вони у 2018 р. поховали батька, зараз вони приїзджають по черзі та дивляться за будинком, щоб там був порядок, встановлено відеокамери та паркан. З 2010 р. вона зареєстрована у м. Васильків, Київської області. До міста Миргород приїзджають фактично кожну неділю та дивляться за будинками або здають їх в оренду людям, які приїздять до курорту. Її сестра ОСОБА_40 , проживала у 2014 році по АДРЕСА_4 . Їй нічого невідомо з приводу отримання ОСОБА_10 ножових поранень. Знає ОСОБА_10 , бо коли в дитинстві приїзджала до м. Миргород куди з м. Київ привозили батьки ОСОБА_10 . Проблеми у ОСОБА_10 , на її думку, почалися коли він розлучився зі своєю дружиною, оскільки він почав зловживати алкогольними напоями та бити свою матір. Оскільки періодично у сім`ї ОСОБА_10 відбувалися конфлікти, то вони вирішили поставити високий паркан. Спірні питання з приводу земельної ділянки або інші з сім`єю ОСОБА_39 не виникали. Охарактеризувала, що ОСОБА_10 останнім часом став конфліктною людиною, як зі своєю матір`ю так і з сусідами ОСОБА_16 . Особу ОСОБА_7 вона ніколи не бачила та не знала. Баче його вперше в залі судових засідань.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_45 зазначив, що з приводу проведеної ним експертизи нічого не може пояснити, оскільки пройшло багато часу і за давністю він нічого не може згадати. Зазначив, що може надати пояснення тільки по акту обстеження. У 2014 році ним проводилася експертиза. Слідчий надав постанову про її проведення. Він оглянув потерпілого, матеріали справи та матеріали медичних документів, по ним зробив аналіз, історію хвороби він дивився в медзакладі в хірургічному відділенні Миргородської ЦРЛ, в кінці коли ознайомився з історією хвороби, вніс дату, прізвище ім`я та по батькові, якого числа він робив огляд та всі дані, які були у нього від потерпілого та з меддокументації, зробив висновок який був зазначений в акті судово-медичної експертизи. Чи ще якісь матеріали провадження йому надав слідчий до постанови не пам`ятає. Коли отримав постанову не оглядав потерпілого, слідчий сказав, щоб він оглянув потерпілого і медичні документи, які маються в хірургічному відділенні, що він і зробив. У потерпілого було проникаюче поранення грудної клітки з розвитком гематоми. В історії хвороби потерпілого було записано, які дії вчинялися лікарями відносно потерпілого, проте що саме конкретно робилося він не пам`ятає. Рана була у потер пілого неглибока і не достала ні до легень, ні до серця. Рана була зроблена гострим предметом. Скільки тривав термін лікування потерпілого в лікарні він не знає, проводив його огляд через два-три дні, після того як він потрапив до лікарні. Коли він був випасиний з лікарні йому невідомо. Медична документація на хворого була, тому що він з неї брав інформацію про хворого, там же була історія хвороби, рентгенівські знімки і опис всього, що робилося з потерпілим. Чи були на потерпілому синці і порізи він не пам`ятає, при цьому зазначив, що там були якісь зсадини. Рана не була зашита, оскільки там стояв дренаж легень. На рані була засохша кров навколо неї, рана була заклеєна лейкопластиром. Потерпілого оглядав лише один раз. Зазначив, що не міг зробити висновку, що саме ось цей поріз є проникаючим пораненням між 6 та 7 ребрами. Інших ран на грудях у потерпілого не було. На час проведення ним огляду потерпілий стояв і легені в нього відновилися, швів не було. Рана була невелика. В медичній карточці було зазначено щодо стану легень, скільки лікарі витягли рідини, а при цьому кількість дій та їх порядок не зазначено. Кров в середину не поступала, вона поступала назовні. За його практику аналогічних випадків у нього було не дуже багато. Зазначив, що такі рани, як правило зашивають, і напевно також потерпілому зашили б таку рану, якби він не залишив лікарню через два дні.
Крім того, на обгрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України стороною обвинувачення були надані такі письмові докази, безпосередньо досліджені та перевірені судом в ході судового розгляду кримінального провадження:
- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000795 від 18.08.2014 року (т.2, а.с. 208-209);

- постанова начальника СВ Миргородського міського відділу поліції від 18.08.2014 року про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000795 (т.2, а.с. 210);

- постанова начальника СВ Миргородського міського відділу поліції від 01.07.2015 року про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000795 (т.2, а.с. 211);

- постанова начальника СВ Миргородського відділу поліції від 04.07.2017 року про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000795 (т.2, а.с. 212);

- постанова начальника СВ Миргородського відділу поліції від 18.08.2018 року про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000795 (т.2, а.с. 213);

- постанова начальника СВ Миргородського відділу поліції від 03.07.2019 року про оновлення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000795 (т.2, а.с. 214);

- повідомлення першого заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури про визначення прокурора (групи прокурорів) у кримінальному провадженні № 0000795 від 24.12.2015 року (т.2, а.с. 215);

- постанова першого заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури про визначення прокурора (групи прокурорів), які здійснюватимуть повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000795 від 24.12.2015 року (т.2, а.с. 216);

- постанова керівника Миргородської місцевої прокуратури про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000795 від 18.08.2017 року (т.2, а.с. 217);

- рапорт помічника оперативного чергового Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області від 17.08.2014 року про те, що 17.08.2014 року о 20:43 год. по телефону 102 до ч/ч Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області надійшло повідомлення від ОСОБА_10 , 1972 року народження, про те, що невідома особа нанесла йому тілесні ушкодження (т.2, а.с. 218);

- рапорт помічника оперативного чергового Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області від 17.08.2014 року про те, що 17.08.2014 року о 21:00 год. по телефону НОМЕР_3 до ч/ч Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області надійшло повідомлення від лікаря ШМД про те, що ОСОБА_10 , 1972 року народження, невідома особа нанесла тілесні ушкодження (т.2, а.с. 219);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 17.08.2014 року, складений інспектором СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області, відповідно до якого ОСОБА_11 повідомила, що 17.08.2014 року, близько 20-30 год. невідома особа нанесла тілесні ушкодження у вигляді удару ножем в область тулубу сину ОСОБА_10 після чого він звертався до медзакладу. Особу, яка вчинила правопорушення зможе впізнати. (т.2, а.с. 220);

- заява ОСОБА_11 про дозвіл працівникам поліції на проникнення до її господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (т.2, а.с. 221);

- протокол огляду місця події від 17.08.2014 року з фототаблицею до нього, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області, відповідно до якого місцем події є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . Вхід на територію здійснюється через металеву хвіртку та ворота. На відстані близько 8 метрів від хвіртки на узбіччі вул. Воскресінська виявлено слід протектора колеса автомобіля, шириною близько . Ліворуч за верандою будинку знаходиться прибудова розміром 4 м*2,5 м. До даного приміщення спереду прилаштований навіс, утворюючи альтанку розміром близько 3м*2 м. Під стійкою прибудови стоїть лавка, накрита підлоговою доріжкою, на якій виявлено плями булого кольору у вигляді крапель. На тротуарній плитці виявлено плями бурого кольору у вигляді крапель, які ведуть від даного місця до виходу із двору, а також до будинку, виявлені також на ганчірці, що лежить на порозі будинку. Присутня ОСОБА_11 видала спортивну кофту «Адідас» оранжевого кольору, у яку був одягнений її син ОСОБА_10 під час спричинення тілесних ушкоджень, на якій виявлені плями бурого кольору на лівій полі кофти виявлено проріз тканини наскрізний, довжиною 16 мм, в місці прорізу, зсередини, кофта заплямована речовиною бурого кольору. (т.2, а.с. 222-233);

- заява ОСОБА_10 про залучення до провадження як потерпілого від 18.08.2014 року (т.2, а.с. 234);

- повідомлення Начальника Центру надання послуг пов`язаних з використання автотранспортних засобів, з обслуговування м. Миргород, Миргородського, Великобагачанського та Шишацького районів підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції України в Полтавській області від 19.06.2014 року про те, що станом на 19.08.2014 р. по результатам пошуку національної бази автомобіль TOYOTA PRADO, ДНЗ НОМЕР_4 зареєстрований в розстрочку 24.05.2005 р. за гр. ОСОБА_46 , жителя АДРЕСА_7 );

- копія ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22.08.2014 року, відповідно до якої слідчому СВ Миргородського MB УМВС України в Полтавській області ОСОБА_47 надано тимчасовий доступ до автомобіля марки «Toyota Prado», д.н.з. НОМЕР_5 , що перебуває у володінні ОСОБА_46 та ОСОБА_48 (т.2, а.с. 236);

- протокол огляду місця події від 12.09.2014 року з фототаблицею, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області, відповідно до якого в м. Миргород, по вул. Усика, на ділянці проїзної частини, було оглянуто автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 сірого кольору. На момент огляду автомобіля двері в ньому були в стані відчинено. Оглядом встановлено, що всі видимі деталі автомобіля присутні без пошкоджень. Під час початку огляду автомобіля, кермувальник автомобіля ОСОБА_7 представився власником автомобіля та відчинив двері після чого підійшов ОСОБА_49 , який представився його адвокатом та наказав йому йти за ним. З місця огляду було вилучено автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 , який направлено на майданчик тимчасового тримання (т.2, а.с. 237-249);

- заява ОСОБА_50 від 11.10.2014 року, відповідно до якої в травні місяці цього року на автомобільному ринку м. Київ ОСОБА_51 придбав автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 (т.2, а.с. 250);

- копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 , № НОМЕР_6 , власником якого зазначено особу ОСОБА_46 (т.2, а.с. 251);

- копія розписки ОСОБА_50 від 11.10.2014 року, відповідно до якої останній отримав автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 (т.3, а.с.1);

- рапорт інспектора ВДАІ з обслуговування м. Миргород та Миргородського району УМВС України у Полтавській області від 12.09.2014 року, відповідно до якого, 12.09.14 року під час патрулювання м. Миргород спільно з інспектором ВДАІ з обслуговування м. Миргород та Миргородського району ОСОБА_52 по вул. Усика, 34 було виявлено автомобіль «Toyota Prado», д.н.з. НОМЕР_5 , який розшукується Миргородським МВ УМВС України в Полтавській області в рамках розслідування кримінального провадження № 0000795. Також було встановлено, що згідно бази інформаційної системи ДАІ, державні номерні знаки не належать даному ТЗ. Для подальших дій було викликано слідчо-оперативну групу Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області (т.3, а.с.2);

- роздруківка з інформаційної системи ДАІ, відповідно до якої номерні знаки НОМЕР_4 належать автомобілю марки Хюндай Туксон, сірого кольору, 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_53 (т.3, а.с.3);

- супровідний лист начальника територіального сервісного центру №5344 Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області ОСОБА_54 та облікова картка транспортного засобу № 26150650 від 11.09.2013 року, видана Регіональним сервісним центром МВС в Полтавській області, відповідно до якої номерні знаки НОМЕР_4 належать автомобілю марки Хюндай Туксон, сірого кольору, 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_53 (т.3, а.с.4- 5);

- заява ОСОБА_10 від 11.12.2014 року, в якій він просить провести слідчу дію з впізнання ним саме автомобіля марки «Тойота Лендкрузер» темно-сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4 , який був затриманий правоохоронними органами та повернутий власнику, але при цьому жодної слідчої дії з впізнання вказаного автомобіля не було, а також допиту в якості свідків громадянку ОСОБА_37 (т.3, а.с.6);

- протокол пред`явлення речей до впізнання за фотознімками від 13.12.2014 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_10 було пред`явлено до впізнання три фотознімки автомобіля «Toyota Prado», д.н.з. НОМЕР_5 , відповідно до якого останній впізнав автомобіль, який він бачив біля свого подвір`я 17.08.2014 року о 20.00 год.(т.3, а.с.7-9);

- протокол пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 10.06.2015 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 на фото №1 впізнав чоловіка, який 17.08.2014 року наніс йому ножове поранення (т.3, а.с.10-12);

- довідка слідчого СВ Миргородського МВ УМВС від 10.06.2015 року відповідно до якої на фото №1 на другому аркуші протоколу зображено ОСОБА_7 , 1973 року народження. На інших фото зображення сторонніх осіб (т.3, а.с.13);
- роздруківка (форма виводу) відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якої останній являється уродженцем Казахстану, м. Петропавловськ, Північно-Казахстанської області, громадянин України, який мешкає в Україні за адресою: АДРЕСА_8 (т.3, а.с.14);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП про призначення судово-медичної експертизи від 18.08.2014 року (т.3, а.с.15);

- висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 285 від 18.08.2014 року, відповідно до якого при судово-медичній експертизі гр. ОСОБА_10 у нього були виявлені слідуючі тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудної клітки зліва, з розвитком пневмотораксу; рани, що розташовані в ділянці проекції лівої навколо вушної залози; на нижній щелепі зліва; синці, що розташовані на лівій щоці, з розповсюдженням на виличну та лобно-скроневу ділянку; на задній поверхні грудної клітини зліва, по задньо-підпахвово-лопатковій лініях, на рівні 7-8 ребер; в поперековій ділянці справа, які могли утворитися: рани обличчя та грудної клітини - від дії колюче-ріжучого предмету; синці на обличчі та грудній клітині - від дії твердих тупих предметів, по давності утворення можуть відповідати: рани на обличчі та грудній клітині, синець на обличчі - даті, вказаній-в описовій частині постанови; синці на грудній клітині близько 7-9-ти добовій давнині, та по ступеню тяжкості, відносяться: проникаюче поранення грудної клітини зліва, по передньо-підпахвовій лінії, на рівні 6-7 ребер - до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, в момент спричинення; рани в проекції лівої навколовушної залози та на нижній щелепі зліва - до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; синці, як у своїй сукупності, так і кожний окремо- до легких тілесних пошкоджень. 2.;3.;5.Гр. ОСОБА_10 , у своїх показах ( протокол допиту потерпілого від 18.08.2014р.) вказав він вдарив кілька разів мене кулаком руки в обличчя зліва ...вдарив мене кулаком у обличчя, а потім ножем у груди зліва, нижче серця. Ще він лезом ножа задів мене по обличчі... Враховуючи, кількість, характер, локалізацію та розміри, виявлених у гр. ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, вважаю, що вони могли утворитися за вищевказаних обставин (т.3, а.с.16-17);

- постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 18.07.2019 року (т.3, а.с.18);

- висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 120 від 18.07.2019 року, відповідно до якого при судово-медичній експертизі гр. ОСОБА_10 та із історії хвороби хірургічного відділення, у нього були виявлені слідуючі тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудної клітини зліва, з розвитком пневмотораксу; рани, що розташовані в ділянці проекції лівої навколовушної залози; на нижній щелепі зліва; синці, що розташовані на лівій щоці, з розповсюдженням на виличну та лобно-скроневу ділянку; на задній поверхні грудної клітини зліва по задньо-підпахвово-лопатковій лініях, на рівні 7-8 ребер; в поперековій ділянці справа, які могли утворитися: рани обличчя та грудної клітини - від дії колюче-ріжучого предмету; синці на обличчі та грудній клітині - від дії твердих тупих предметів, по давності утворення можуть відповідати: рани на обличчі та грудній клітині на обличчі - даті, вказаній в описовій частині постанови; синці на грудній клітині - близько 7-9-ти добовій давнині, та по ступеню тяжкості, відносяться: проникаюче поранення грудної клітини зліва, по передньо-підпахвовій лінії, на рівні 6-7 ребер - до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, в момент спричинення; рани в проекції лівої навколовушної залози та на нижній щелепі зліва - до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я»; синці, як у своїй сукупності, так і кожний окремо- до легких тілесних пошкоджень. У гр. ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження, у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва, з розвитком пневмотораксу. В грудній порожнині знаходяться життєвоважливі органи (серце та легені). Враховуючи, характер виявлених у гр. ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, дані історії хвороби №1193 хірургічного відділення Миргородської ЦРЛ, експерт вважає, що після їх отримання він міг здійснювати будь-які самостійні дії ( кричати, кликати на допомогу, переміщатися, чинити опір, тощо), певний проміжок часу (т.3, а.с.19-20);

- постанова слідчого СВ Миргородського МВ УМВС про призначення медико-криміналістичної експертизи від 11.06.2015 року (т.3, а.с.83);

- висновок експерта відділення судово-медичної криміналістики Обласного бюро СМЕ ДОЗ Полтавської облдержадміністрації ОСОБА_55 № 198-МК від 11.06.2015 року, відповідно до якого проведенням судово-медико-криміналістичної експертизи, на спортивній кофті гр.-на КОРМАЧЕНКА, виявлено, пошкодження, яке являється колото - різаним і утворилося від дії колючо-ріжучого предмету, клинок якого мав лезо з однієї сторони і найбільшу ширину слідоутворюючої частини на рівні занурень біля 15мм. В області пошкодження на спортивній кофті виявлена металізація сполуками заліза, у вигляді загального забруднення (т.3, а.с.84-85);

- постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 18.08.2014 року про визнання і приєднання до матеріалів провадження речових доказів, відповідно до якої спортивну кофту «Adidas» оранжевого кольору визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000795 та долучено її до матеріалів кримінального провадження (т.3, а.с.86);

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС з додатком - дисками доданими до нього, відповідно до якого усі учасники слідчого експерименту зібралися на території домоволодіння ОСОБА_10 в АДРЕСА_2 , де потерпілому було запропоновано розповісти, а потім показати на місці обставини спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, на що потерпілий погодився та повідомив, що 17 серпня 2014 року, близько о 20 год. він рухався по вул. Воскресінська в м. Миргород до свого будинку за вищевказаною адресою. Коли підійшов до свого подвір`я, біля нього побачив автомобіль темно сірого кольору «Тойота Ленд Крузер Прадо», д.н.з. НОМЕР_4 , біля якого знаходилися двоє невідомих йому чоловіків, ОСОБА_26 та її співмешканець ОСОБА_22 . Один із невідомих звернувся до ОСОБА_10 з пропозицією поговорити. ОСОБА_10 відповів, що якщо необхідно поговорити, то можна пройти до нього на подвір`я та поговорити там. Вони вдвох увійшли у двір ОСОБА_10 та розмістилися у прибудованому навісі біля будинку один навпроти одного. Під час розмови невідомий чоловік погрожував та висловлював своє невдоволення з приводу дій ОСОБА_10 щодо ОСОБА_43 , після чого наніс кулаком кілька ударів в обличчя потерпілому, після чого останній впав, а невідомий чоловік наніс два удари йому ножем у щоку, після чого нападником було завдано один удар ножем в область серця потерпілого. На шум вийшла мати потерпілого ОСОБА_11 , яка запитувала у невідомого хто він такий та що тут робить. Після цього невідомий вийшов з двору та сівши у автомобіль, вище згаданий, поїхав разом із другим чоловіком в напрямку харківського мосту. Їх проводила ОСОБА_25 , яка все ще залишалася біля їх автомобіля. Після цього ОСОБА_10 було запропоновано показати на місці викладені ним обставини, на що він погодився та прослідував на тротуар вул. Воскресінська, де біля в`їзду загального користування до його подвір`я показав місце де стояв автомобіль «Тойота Ленд Крузер Прадо», д.н.з. НОМЕР_4 та чоловіки з ОСОБА_56 . Після цього ОСОБА_10 пройшов до прибудованого до його будинку навісу, у якому показав розташування своє та його співрозмовника під час розмови та під час завдання йому ударів, продемонструвавши ці удари та вказавши місце спричинення удару в область серця, показавши на точку в грудній клітині зліва. Після цього ОСОБА_10 на прохання слідчого показав, де знаходиться паркан через який йому було спричинено тілесні ушкодження. На цьому слідчий експеримент було завершено (т.3, а.с.87-88);

- постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 09.11.2015 року (т.3, а.с.89);

- висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 358 від 09.12.2015 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_10 у своїх показах (протокол проведення слідчого експеременту від 23.04.2015р.) вказав : «... наніс кулаком кілька ударів в обличчя,...наніс два удари йому ножем у щоку ...один удар ножем в область серця...». На відеозапису він вказав та показав : «…нанесла мені кілька ударів кулаком в обличчя ( ліву частину)» ; « ножем два удари в ліву щоку».; « ножем був нанесений їм удар мені в область серця». Враховуючи кількість, характер та локалізацію, виявлених у нього тілесних ушкоджень, вважає, що вони могли утворитись за вищевказаних обставин (т.3, а.с.90);

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС за участі свідка ОСОБА_11 з додатком до нього - диском з файлом відеозапису ходу слідчої дії, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 повідомила, що подія відбулася на початку 21 год. Вона в цей час знаходилася у будинку. Коли забіг собака до хати, вона вийшла до веранди та почула шум, та у вікно побачила як у альтанці сидить її син ОСОБА_10 , а поруч із ним стоїть невідомий молодий чоловік. Її син був увесь у крові, у нього було розбите обличчя. Вона вийшла на вулицю та запитала, що сталося, ОСОБА_10 мовчав. Невідомий чоловік неодноразово запитував у ОСОБА_10 чи все він зрозумів, що той йому сказав. При цьому невідомий додав, що якщо він ще раз полізе до того двору (показував на сусіднє домоволодіння ОСОБА_12 по АДРЕСА_9 ), а коли отримав відмову, знову намагався його вдарити. Після цього вона вивела невідомого чоловіка з двору, який продовжував погрожувати. Біля двору вона побачила чорний автомобіль. Невідомий підійшов до нього, де також стояли ще якийсь невідомий чоловік та ОСОБА_40 ( ОСОБА_15 ). ОСОБА_10 в цей час сидів на порозі, біля двору також ходила ОСОБА_17 , яка все бачила та чула. ОСОБА_40 поговорила з невідомими і пішла до себе до дому . Після цього вона підійшла до сина, він скаржився, що не може дихати. Вони викликали міліцію та швидку медичну допомогу. У її сина було порізане обличчя та побите, а рану помітили як він сидів на сходах, коли скаржився, що не може дихати. В її присутності тілесні ушкодження сину не наносились, але невідомий чоловік на нього кидався. Вважає, що конфлікт між потерпілим та обвинуваченим виник на підставі сварки між її сином та ОСОБА_13 через земельну ділянку, яку вони загородили. Погроз щодо позбавлення життя її сина вона не чула. (т.3, а.с.91-92);

- протокол проведення слідчого експерименту від 24.04.2015 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС за участі свідка ОСОБА_37 з додатком до нього диском з файлом відеозапису ходу слідчої дії, відповідно до якого свідок ОСОБА_37 повідомила, що подія відбулася 17 серпня 2014 року, коли вона була вдома, у будинку із чоловіком. У будинку був увімкнений телевізор. В цей час вона почула якісь крики та звернула увагу на це чоловіка. Вона вийшла на подвір`я та підійшла до хвіртки. Тут вона побачила, що у дворі ОСОБА_39 відбувається сварка, яка супроводжується тупими звуками, характерними для биття. Вона прямо туди не дивилася, а побачила як якийсь невеликий молодий чоловік бив ОСОБА_57 . Підійшовши до хвіртки, яка веде на вулицю, вона побачила ОСОБА_43 , біля якої стояла ще одна молода людина віком років 30, міцної тілобудови, з короткою зачіскою. ОСОБА_43 усміхалася та сказала їй, що вона наступна на черзі. Вона запитала, що вона поганого їм зробила та пішла. Тоді молодий хлопець, який був у дворі, вискочив у хвіртку. Вони сіли в машину та поїхали. ОСОБА_18 пішла до себе у двір, а ОСОБА_58 викликала міліцію. Це було ввечері, близько 20:30 год. Після цього вона показала, як саме вона спостерігала подію, йдучи по спільному проїзду, пояснювала, що боковим зором бачила, що відбувалося у дворі Кормаченків. Підійшовши до хвіртки, яка веде на АДРЕСА_9 , вона зупинилася. Пояснила, що напроти хвіртки стояла ОСОБА_43 , молодий хлопець та автомобіль, джип темного кольору, або темно-сірий, або чорний. Після цього учасники слідчої дії вийшли на тротуар вул. Воскресінська, де вона показала взаєморозташування автомобіля, ОСОБА_43 та невідомого молодого чоловіка та подальший напрямок руху автомобіля у бік вул. Харківська. Після цього вона повідомила, що тоді приїхала міліція та швидка медична допомога, яка відразу забрала ОСОБА_10 у лікарню, а вона бачила тільки кров на підлозі, вказавши на пристройку у його дворі. Також пояснила, що номерів автомобіля нападників вона не запам`ятала, людей цих ніколи не бачила (т.3, а.с.93-94);

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року, складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, відповідно до якого свідок ОСОБА_37 заявила, що на фото № 2 (два) зображено фото чоловіка, який 17.08.2014 року, близько 20:30 годин, перебуваючи у домогосподарстві ОСОБА_11 , що розташоване у АДРЕСА_6 , наніс декілька ударів кулаками по тілу та обличчю ОСОБА_10 та потім сів за водійське кермо автомобіля типу «Джип» темного кольору та поїхав у бік Харківського мосту. На фото №2 зображено: ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.3, а.с.111-112);

- протокол проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 року за участі свідка ОСОБА_37 з додатком до нього диском з відеофайлом відеозапису до нього, складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.113-118);

- супровідний лист в.о. головного лікаря станції екстренної медичної допомоги №4 КУ «Полтавський обласний центр екстренної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради ОСОБА_60 відповідно до якого на запит слідчого ОСОБА_61 №3039/115/111/03-2017 від 24.07.2017 р. надано завірені копії картки виклику швидкої медичної допомоги (форма № 109/0) № 10897 від 17.08.2014 р. та карти виїзду швидкої медичної допомоги (форми 110/0) № 10897 від 17.08.2014 р. до гр. ОСОБА_10 , 1972 р.н. Даний виклик на архіватор не записувався (т.3, а.с.119);

- копія картки виклику швидкої допомоги № 10897 від 17.08.2014 року, виданої в.о. головного лікаря станції екстреної медичної допомоги №4 КУ «Полтавський обласний центр екстреної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради ОСОБА_60 (т.3, а.с.120-121);

- постанова керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області про зміну групи прокурорів та старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні від 17.03.2021 року (т.3, а.с.155);

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року за участі свідка ОСОБА_11 , складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 заявила, що на фото №2 зображено фото чоловіка, який 17.08.2014 року, близько 20:30 годин перебував у її домогосподарстві, що розташоване у АДРЕСА_6 разом із її сином ОСОБА_10 , в якого в той час на обличчі вона бачила садна які кровоточили, даний чоловік погрожував її сину в той час фізичною розправою. На фото №2 зображено: ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.3, а.с.158-159);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 15.07.2017 року про внесення уточнення до протоколу та виправлення описки у протоколі для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року (т.3, а.с.160);

- характеризуючі матеріали на особу обвинуваченого ОСОБА_7 : копія паспорта громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія НОМЕР_7 , виданого 20.03.2014 року Октябрським РВ у м. Полтаві УДМС України в Полтавській області та копією РНОКПП ОСОБА_7 (т.3, а.с.161-163); копія свідоцтва про шлюб відповідно до якого 15.02.2014 року між ОСОБА_62 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_63 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстровано шлюб, про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області зроблено відповідний актовий запис № 34 (т.3, а.с.164); копія свідоцтва про народження ОСОБА_64 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , виданої Виконкомом Зубівської сільської ради Миргородського району, Полтавської області від 03.12.2013 року, серії НОМЕР_8 , про що зроблено відповідний актовий запис № 5, в графі батько вказаний ОСОБА_27 (т.3, а.с.165); копія довідки (замість військового квитка) виданої військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_8 , відповідно до якої ОСОБА_48 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , придатний до військової служби в запасі по ст. 37, п.52 (т.3, а.с.166); копія свідоцтва про неповну середню освіту № НОМЕР_9 , виданого директором школи на ім`я ОСОБА_48 (т.3, а.с.167); копія трудової книжки ОСОБА_62 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3, а.с.168); копія особової картки ОСОБА_62 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданою відділом кадрів ТОВ завод ЗБВ №7 (т.3, а.с.169); повідомлення начальника Миргородського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_65 №581/12.29.04-31 від 14.07.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_63 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується актовим записом про шлюб №34 складеним 15.02.2014 року Миргородським міським відділом ДРЦС ГТУЮ у Полтавській області. Шлюб не припинений. (т.3, а.с.170); довідка про притягнення до кримінальної відповідальності № 369-11062015/53016 від 15.06.2015 року відповідно до якої ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_2 раніше судимий: 16.03.1992 року - Київським районним судом м. Полтави за ч.3 ст. 101 КК України на 8 років позбавлення волі; 03.07.2006 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.1 ст. 70, ч.4,ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 263 , ч.4 ст.189, ч.4 ст. 187, ч.4 ст. 257 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна (т.3, а.с.171-174); довідка начальника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області ОСОБА_66 № 4/14771 від 07.08.2017 року, відповідно до якої за наявними картотечними обліками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України в Полтавській області міститься інформація про зареєстроване місце проживання громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 04.04.2000 року за адресою: АДРЕСА_1 та документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 , виданого 20.03.2014 року Октябрським РВ у м. Полтаві УДМС України в Полтавській області (т.3, а.с.175); копія заяви ОСОБА_7 про видачу паспорта (т.3, а.с.176-177); довідка головного лікаря КП «ПОНД Полтавської обласної ради» ОСОБА_67 № 2363 від 10.06.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_59 , 1973 року народження, проживаючий за адресою АДРЕСА_10 під наглядом в диспансері не перебуває (т.3, а.с.178); довідкою головного лікаря КП «Полтавський обласний психоневрологічний диспансер Полтавської обласної ради» ОСОБА_68 №01-4В/1231 від 22.07.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_59 , 1973 року народження, проживаючий за адресою АДРЕСА_10 на обліку не перебуває (т.3, а.с.179); копія вироку Київського районного суду м. Полтави від 16.03.1992 року, відповідно до якого ОСОБА_48 засуджений за ст. 101 ч. 3 КК України на 8 років позбавлення волі (т.3, а.с.180-181); копія ухвали Полтавського обласного суду від 15.04.1992 року (т.3, а.с.182-183); копія вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 03.07.2006 року, відповідно до якого ОСОБА_48 визнаний винним за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ст. 189 ч.4, ст.263 ч. 1, ст. 185 ч.5, ст. 185 ч.4, ст. 70 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (т.3, а.с.184-205); копія ухвали Верховного Суду України від 16.12.2008 року (т.3, а.с.206-207); копія ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 10.11.2009 року (т.3, а.с.208-214); копія постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 10.12.2009 року відповідно до якої в строк відбування покарання ОСОБА_48 зараховано термін перебування під вартою з 22.01.2004 року (т.3, а.с.215);

- ордер серії ПТ № 147287 від 28.05.2019 року, що адвокат ОСОБА_9 надає правову допомогу ОСОБА_7 (т.3, а.с.216);

- копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 48 ОСОБА_9 (т.3, а.с.217-218);

- повідомлення старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про підозру від 09.08.2017 року відповідно до якого ОСОБА_7 повідомлений про підозру в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, з метою залякування потерпілого, що є кваліфікуючою ознакою скоєного, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (т.3, а.с.219-222);

- повістка від 03.08.2017 року на ім`я ОСОБА_7 про явку в кабінет № 219 СВ Миргородського ВП (т.3, а.с.223);

- повідомлення начальника КП «ЖЕО №2» ОСОБА_69 № 1664/02 від 4.08.2017 року, відповідно до якого з метою вручення гр. ОСОБА_7 повістки-повідомлення про підозру, КП «ЖЕО №2» 03.08.2017 року та 04.08.2017 року направлено працівника за адресою вказаною у листі: АДРЕСА_1 . Разом із тим, двері у квартиру АДРЕСА_11 не відчинили (т.3, а.с.224);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 17.08.2017 року про оголошення розшуку підозрюваного, відповідно до якої оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 . Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.225-227);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням в.о. керівника Миргородської місцевої прокуратури від 19.08.2017 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року - зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.228-229);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 22.08.2017 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.230);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 22.08.2017 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. (т.3, а.с.231-232);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 09.10.2017 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.233);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 09.10.2017 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. (т.3, а.с.234-235);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 19.02.2018 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.236);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 20.02.2018 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.237-238);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 17.08.2018 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.239);

- постанова старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 17.08.2018 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. (т.3, а.с.240-241);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 17.01.2019 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.239);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 17.01.2019 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. (т.3, а.с.243-244);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.01.2019 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.245);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 30.01.2019 року про зупинення досудового розслідування та оголошення в розшук підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області. (т.3, а.с.246-247);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 21.02.2019 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.248);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 21.02.2019 року про зупинення досудового розслідування та оголошення розшуку підозрюваного, відповідно до якого досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000795 від 18.08.2014 року зупинено. Підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , останній контактний телефон - НОМЕР_10 оголошено (продовжено) в розшук. Розшук підозрюваного доручено оперативним підрозділам Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.249-250);

- постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 28.05.2019 року про відновлення досудового розслідування, відповідно до якої досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000795 від 18.08.2014, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відновлено (т.3, а.с.251);

- протокол затримання особи згідно ухвали слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.05.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_7 затримано 28.05.2019 року з 15:30 год. до 16:20 год. (т.4, а.с.1-3);

- повідомлення старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про підозру від 09.08.2017 року відповідно до якого ОСОБА_7 повідомлений про підозру в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, з метою залякування потерпілого, що є кваліфікуючою ознакою скоєного, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (т.4, а.с.4-7);

- копія ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21.02.2019 року, відповідно до якої клопотання слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_7 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу: тримання під вартою - задоволено. Надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженця м. Петропавлівськ, Казахстан, українця, громадянина України, не працюючого, одруженого, з середньою освітою, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу тримання під вартою. Ухвала втратила законну силу 21 серпня 2019 року (т.4, а.с.8-9);

- копія ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.05.2019 року, відповідно до якої клопотання слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 21.02.2019 року про застосування запобіжного заходу тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , задоволено. Застосовано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Петропавлівськ, Казахстан, громадянину України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, запобіжний захід тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів з 28 травня 2019 року до 13 години 15 хвилин 26 липня 2019 року (т.4, а.с.10-12);

- супровідним листом Полтавського апеляційного суду, вих. № 541/1200/17/Е-4500/19 від 17.07.2019 року, відповідно до якого слідчому було надіслано справу № 541/1200/17 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 8 липня 2019 року (т.4, а.с.13);

- копія ухвали Полтавського апеляційного суду від 08.07.2019 року відповідно до якої апеляційну скаргу захисника ОСОБА_70 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - задоволено частково. Ухвалу слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.05.2019 року щодо ОСОБА_7 скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, погодженого прокурором Миргородської місцевої прокуратури - задоволено. Застосовано підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.40 год. 15.07.2019 року (т.4, а.с.14-18);

-супровідний лист заступника начальника СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 11.07.2019 року про направлення клопотання про продовження строків тримання під вартою (т.4, а.с.19);

-клопотання слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за погодженням прокурора Миргородської місцевої прокуратури від 09.07.2019 року про продовження строку досудового розслідування (т.4, а.с.20-22);

-рапорт слідчого, заступника начальника СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 10.07.2019 року, відповідно до якого 10.07.2019 року слідчим здійснювався виїзд до м. Полтава з метою вручення підозрюваному ОСОБА_7 (в умовах слідчої кімнати ДУ «Полтавська УВП №23») та захиснику-адвокату ОСОБА_9 клопотання про продовження строку досудового розслідування та строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (в т.ч. з копіями матеріалів, якими обґрунтовуються доводи, наведені в клопотанні) у кримінальному провадженні №0000795. Вручити вказане клопотання не представилось можливим в зв`язку з категоричною відмовою зазначених осіб в отриманні вказаних матеріалів та підпису про їх отримання/відмовою в отриманні. Зафіксувати зазначений факт не вдалося в зв`язку з відсутністю при собі технічних засобів фіксації та неможливістю залучення понятих при вказаних діях. Клопотання учасникам в подальшому надіслані поштою (т.4, а.с.23);

-рапорт слідчого заступника начальника СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 11.07.2019 року, відповідно до якого 11.07.2019 року слідчим здійснювався виїзд до м. Полтава з метою вручення підозрюваному ОСОБА_7 (в умовах слідчої кімнати ДУ «Полтавська УВП №23») та захиснику-адвокату ОСОБА_9 клопотання про продовження строку досудового розслідування та строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (в т.ч. з копіями матеріалів, якими обґрунтовуються доводи, наведені в клопотанні) у кримінальному провадженні №0000795. Вручити вказане клопотання не представилось можливим в зв`язку з категоричною відмовою зазначених осіб в отриманні вказаних матеріалів та підпису про їх отримання/відмовою в отриманні. Факт відмови зафіксовано в присутності понятих. Останніх в подальшому допитано в якості свідків (т.4, а.с.24);

-супровідний лист старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про направлення до Миргородського міськрайонного суду клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000795 від 18.08.2014 р. (т.4, а.с.33);

-повідомлення начальника ДУ «Полтавська установа виконання покарань ( №23)» ОСОБА_71 від 11.07.2019 року про те, що 10.07.2019 р. дійсно проводилися слідчі дії в ДУ «Полтавська установа виконання покарань(№23)» з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з заступником начальника СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за участю захисника ОСОБА_9 (т.4, а.с.34);

-постанова керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області від 15.07.2019 року про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000795 від 18.08.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 135 та ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 9, п. 11, п.12 ч. 2 ст.115 КК України, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, до 3 (трьох) місяців, тобто до 15 серпня 2019 року (т.4, а.с.40-42);

-копія ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.07.2019 року, відповідно до якої клопотання слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 09.07.2019 року про продовження строку запобіжного заходу тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 - задоволено. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженцю м. Петропавлівськ, Казахстан, громадянину України, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу тримання під вартою в межах строку досудового розслідування і кримінальному провадженню № 0000795 від 18.08.2014 р., до 15 години 40 хвилин 15 серпня 2019 року. Визначено підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , заставу в розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 301050 (триста одна тисяча п`ятдесят) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) (т.4, а.с.43-45);

-лист начальника ІТТ №5 ГУНП в Полтавській області від 17.07.2019 року в якому вказує, що за гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який утримувався в ІТТ № 5 ГУНП в Полтавській області, була внесена застава по кримінальному провадженню №0000795 від 18.08.2014 р. (ухвала слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Валентини Куцин № 541/1200/17, провадження № 1- кс/541/853/2019 від 15.07.2019 р.) (т.4, а.с.46);

-ухвала Полтавського апеляційного суду від 08.07.2019 року відповідно до якої апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - задоволено частково. Ухвалу слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.05.2019 щодо ОСОБА_7 - скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, погодженого прокурором Миргородської місцевої прокуратури - задоволено. Застосовано підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.40 год. 15.07.2019 року (т.4, а.с.95-99);

-клопотання захисника ОСОБА_9 від 28.08.2019 року про проведення одночасного допиту між ОСОБА_7 , ОСОБА_72 , ОСОБА_11 , ОСОБА_37 та ОСОБА_43 за участю захисника ОСОБА_9 (т.4, а.с.100-101);

-постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про проведення одночасного допиту між ОСОБА_7 , ОСОБА_72 , ОСОБА_11 , ОСОБА_37 та ОСОБА_43 за участю захисника ОСОБА_9 (т.4, а.с.102-103);

-клопотанням захисника ОСОБА_9 від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_73 (т.4, а.с.104);

-постанова слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_73 (т.4, а.с.105-106);

-протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 05.08.2019 року, складений слідчим СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області (т.4, а.с.107-112).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України не визнав та пояснив, що інкримінованого йому злочину він не вчиняв, в домоволодіння ОСОБА_39 він не заходив, там не був, ОСОБА_10 він не знає і не бачив, аж до того, коли його почали викликати у зв`язку із кримінальним провадженням. З приводу подій, які відбулися його запрошували у райвідділ поліції в Миргороді, куди він прибував. Також після отриманої інформації їздив до ОСОБА_10 в лікарню, але там його вже не було. Як повідомили йому лікарі, він протверезів і пішов з лікарні, це було на наступний день, що сталося. З приводу подій, про які йому повідомили в поліції, він дав показання в райвідділі та його відпустили. Також зазначив, що станом на 17.08.2014 року він проживав у м. Миргород, Полтавської області. Громадян Олійник та Сидоренко він не знає і не знав їх до цього. Автомобілем марки «Тойота Прадо» він ніколи не користувався. На той час у нього в користуванні був автомобіль марки «Шкода», чорного кольору. Працівники поліції з`ясовували у нього інформацію щодо автомобіля «Тойота Прадо», сірого кольору, на що він їм повідомив, що це не його автомобіль і в ньому він не був. Коли він приїздив за викликом в поліцію, то автомобіль «Тойота Прадо» знаходився на приватній парковці, він був відкритий, а працівники поліції робили якісь фотографії з нього. В лікарню приїздив до нього, щоб ОСОБА_10 побачив його в обличчя та підтвердив поліцейським, що в день коли сталася подія був не він. Наскільки йому відомо, автомобіль «Тойота Прадо» був відданий якомусь чоловіку без проблем. Осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 на даний час знає тільки як учасників судового процесу. Громадянин на прізвище Чех йому відомий так як вони засуджувалися разом раніше. Він житель міста Миргород, Полтавської області. Його впізнання як особи ні потерпілим, ні свідками не проводилося. Будь-яких слідчих дій по даному кримінальному провадженню за його участі взагалі не проводилося. Перед тим як йому відкривалися матеріали кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України він подав слідчому клопотання, щоб провели одночасний допит з потерпілим ОСОБА_10 , але йому відмовили, та просив, щоб його впізнання потерпілим та свідками проводилося наживо, а не по фотографіях, але і в цьому йому було відмовлено.

Прокурор в судових дебатах зазначив, що всі докази, які були надані суду стороною обвинувачення та досліджені під час судового розгляду є належними та допустимими, у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують винуватість ОСОБА_74 , вказують на його суспільну небезпечність, у зв`язку з чим у кримінальному провадженні є підстави для винесення саме обвинувального вироку з призначенням обвинуваченому покарання, необхідного і достатнього для попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається з доказів у справі, ОСОБА_7 завдав один цілеспрямований удар ножем, даний удар був нанесений у життєво-важливі органи - грудну клітину де заходяться легені та серце людини.

Вважав, що під час судового розгляду кримінального провадження вина обвинуваченого доведена в повному обсязі і не виникає ніякого сумніву, його дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

При призначенні міри покарання обвинуваченому просив врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину який є особливо тяжким, особу винного, обставини, що обтяжують покарання та ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_9 просив виправдати його підзахисного у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушенння передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення поза розумним сумнівом.

Також зазначив, що починаючи з серпня 2014 року досудове розслідування намагалося інкримінувати ОСОБА_28 спочатку спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , що було викладено у підозрі від 09.07.2017 р. за ч. 2 ст. 121 КК України, а потім вже у зміненій підозрі від 29.07.2019 р. за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. Так під час проведення досудового розслідування було допущено ряд грубих порушень КПК України органами досудового розслідування.

Так захисник вважав, що підозра ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України фактично була оголошена не 09.07.2017р., а 28.05.2019 р. після затримання ОСОБА_28 в порядку ст. 208 КПК України. У матеріалах провадження є копія підозри від 09.07.2017 р. складена слідчим Тарадіним, погоджена виконуючим обов`язки Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_75 , яка нібито була вручена матері ОСОБА_76 17.08.2017 р. о 15-40 год., якій на той момент виповнилось 83 роки. Вона мала серйозні вади зору і фактично втратила слух. Відповідно до ст. 278 КК України (редакція станом на серпень 2017 року): «Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень». У матеріалах провадження відсутні будь-які дані, що ОСОБА_7 був ознайомлений з вказаною підозрою про що свідчить та обставина, що ця ж підозра була вручена вже самому ОСОБА_28 28.05.2019 р. о 16-45 год. у присутності захисника ОСОБА_77 . Тобто ця обставина беззаперечно підтверджує той факт, що 09.07.2017 р. ОСОБА_28 підозра не вручалася, статус підозрюваного передбачений статтею КПК України він не набував, а тому всі слідчі дії, які проводилися стосовно нього з 09.07.2017 р. і до 28.05.2019 р. є незаконними, а докази, що були зібрані в той час відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України є недопустимими. Крім того, постанова слідчого Тарадіна від 17.08.2017 р. про оголошення у розшук підозрюваного ОСОБА_28 підпадає під дію ч. 2 ст. 87 КК України, містить завідомо неправдиву інформацію, оскільки слідчий в ній вказує: «17 серпня 2017 року слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_61 . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Петропавлівськ, Казахстан, українцю, громадянину України, непрацюючому, одруженому, з середньою освітою, раніше судимому, зареєстрованому за адресою АДРЕСА_1 , належним чином повідомлено про підозру - у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст. 121 КК України».

Також органами досудового розслідування було грубо порушено норми КПК України та порядку ведення ЄРДР, а саме в останньому відсутні відомості про відновлення та зупинення досудового розслідування на підставі постанов від 19.02.2018 року та 20.02.2018 року, цей факт підтверджується ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.07.2019 року, в той же час, суд апеляційної інстанції вказує, що захист вважав, що досудове розслідування є закінченим 07.10.2017 року, тобто суд не зважає на наявність ухвали слідчого судді від 20.02.2018 року, яка була внесена до реєстру судових рішень та діяла в часі до 20.08.2018 року, про це також не йдеться мови й в ухвалі слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.07.2019 року. Твердження захисту про закінчення строку досудового розслідування було зазначено на підставі відсутності в матеріалах доданих до клопотання від 19.08.2017 року постанови про зупинення досудового розслідування, про її існування захисту стало відомо тільки при розгляді апеляційної скарги в Полтавському апеляційному суді. Двохмісячний строк досудового розслідування закінчився 11.04.2018 року, оскільки на той час була винесена і діяла ухвала Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20.02.2018 року, яка, як зазначив Полтавський апеляційний суд зупинена не була, оскільки постанова про зупинення досудового розслідування не була внесена до ЄРДР, а тому всі слідчі дії, які були проведені після закінчення строків досудового розслідування є незаконними та недопустимими, а процесуальні документи, які складені після закінчення цих строків не можуть бути підставами для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

З приводу інформації з ЄРДР по КП №0000795 від 18.08.2014 - «Рух провадження», станом на 20.06.2019 р., з 19.08.2017 року і по 28.05.2019 року дата внесення та час дії не співпадають, вони вносяться в ЄРДР в 00 годин 00 хвилин; 21.02.2019 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області оголошується постанова про розшук та доставку ОСОБА_7 , а постанова про відновлення досудового розслідування вноситься в ЄРДР тільки 22.02.2019 року, тобто на час винесення постанови досудове розслідування відновлене не було.

В матеріалах кримінального провадження знаходяться дві постанови про відновлення досудового розслідування від 19.02. та 20.02.2018 рр., що свідчить про фальсифікацію процесуальних документів.

Ухвалою колегії суддів від 08.07.2019 р. було встановлено факт фальсифікації слідчим Яхно матеріалів кримінального провадження під час продовження строку для розшуку та затримання ОСОБА_74 . В інформації з ЄРДР по кримінальному провадженню №0000795 вбачається, що 17.08.2018 р. досудове розслідування було відновлене і цього ж дня було зупинено, в той же час 19.08.2018 р. до Миргородського міськрайонного суду було подане клопотання про продовження строку для розшуку та затримання ОСОБА_28 і 20.08.2018 р. таке клопотання було задоволено судом. Судова колегія приймаючи вказану ухвалу встановила той факт, що постанова про відновлення досудового розслідування від 19.02.2018 р. та постанова про зупинення 20.02.2018 р. до інформації ЄРДР внесено не було, оскільки відповідно до положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, такі відомості повинні слідчим бути внесені до ЄРДР.

Це потягло за собою сплив строку досудового розслідування, оскільки при винесенні ухвали 29.05.2019 р. Миргородським міськрайонним судом обрання ОСОБА_28 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою строк дії ухвали був визначений з 28.05.2019 по 26.07.2019 тобто на 60 днів в той же час скасовуючи вказану ухвалу.

Скасовуючи вказану ухвалу судова колегія зменшила до 15.07.2019 р., тобто на 9 днів, що підтверджує факт спливу під час досудового розслідування його строків.

Карпутічев категорично заперечив як скоєння ним інкримінованого кримінального правопорушення так і знайомство з потерпілим ОСОБА_10 . Сам потерпілий, даючи свідчення 07.08.2017 року вказав, що 17.08.2014 р. на автомобілі ТОЙОТА ПРАДО, ДНЗ НОМЕР_1 приїхали двоє невідомих йому чоловіків, з ними розмовляла його сусідка ОСОБА_43 , коли він підійшов до хвіртки свого домогосподарства, то чоловік одягнений у сіру рубашку та темні брюки (мова оригіналу) підійшов до нього і сказав, що треба побалакати, згодом цей же чоловік і спричинив йому тілесні ушкодження. У протоколі про прийняття заяви про вчинення злочину від 17.08.2014 року мати потерпілого ОСОБА_11 вказує, що особа, яка спричинила тілесні ушкодження її синові 17.08.2014 року була одягнена у світлі шорти та світлу футболку.

10.06.2015 року слідчий ОСОБА_47 провів впізнання особи по фотознімках, на одному з яких ОСОБА_10 вказав на ОСОБА_28 , як на особу, що спричинила йому тілесні ушкодження. Також він вказав, що впізнав іншу особу як ОСОБА_72 , який був біля його домоволодіння 17.08.2014 року, коли він отримав тілесні ушкодження від невідомого чоловіка. При цьому ні ОСОБА_43 ні ОСОБА_72 про події 17.08.2014 року, які відбулися у домогосподарстві потерпілого ОСОБА_10 допитані не були, тому досудовим розслідуванням не були дослідженні всі обставини щодо встановлення особи, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілому.

У матеріалах які були направлені до суду відсутня будь - яка інформація, чому саме ОСОБА_7 впізнавав потерпілий. Впізнання проводилося по копіях чорно-білого фото, яку було взято з довідки про звільнення за 2012 року. Тобто через 2 роки після отримання вказаного фото. Після цього, через 2 роки, 15 липня 2017 року ОСОБА_28 по фото впізнавали мати потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та свідок ОСОБА_37 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . При проведенні впізнання начебто був присутній понятий ОСОБА_78 , який був понятий і при впізнанні ОСОБА_28 10.06.2015 року. Неозброєним оком видно, що його підписи на всіх трьох протоколах не схожі один на інший, крім того, у протоколі впізнання свідком ОСОБА_11 , перед пред`явленням їй фотографій вказано, що не у неї, а свідка ОСОБА_37 з`ясовано: чи зможе вона впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд та прикмети особи, а також обставини за яких вона бачила цю особу, про що складено окремий протокол. Такі протоколи до матеріалу не приєднані, а наявність у них видимих слідів підробки підписів понятого ОСОБА_78 свідчить про фальсифікацію цих доказів.

Також не можуть бути визнані як належними та допустимими протоколи слідчих експериментів від 23.04.2015 р. за участі потерпілого ОСОБА_39 та від 24.04.2015 р. за участі свідка ОСОБА_37 . У першому протоколі при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження у порядку статті 290 КПК України було виявлено відсутність підписів статиста ОСОБА_79 та експерта ОСОБА_80 , а у другому протоколі був відсутній підпис експерта ОСОБА_81 . Але в ході надання письмових доказів у судовому засіданні прокурором було представлені вказані протоколи з наявністю всіх підписів, тобто є всі підстави вважати, що ці підписи були підроблені так як на момент складення цих протоколів та надання їх стороні захисту для ознайомлення вони були відсутні.

Поставивши під сумнів наявність у потерпілого ОСОБА_39 тяжких тілесних ушкоджень сторона захисту заявляла клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, які направлялися до Миргородського міськрайонного суду та слідчому СВ Мирогородського ВП ОСОБА_82 . Однак з незрозумілої позиції слідчого судді ухвалою якої 13.08.2019 р. було встановлено строки ознайомлення адвокату та підозрюваному з матерілами кримінального провадження 22.08.2019 р., про місце та час розгляду такої ухвали ні захисник ні підзахисний знати не міг.

Висновок про наявність лівостороннього пневмотораксу грудної клітини зроблено на підставі ніби наявної рентгенограми від 17.08.2014 року. У той же час в історії хвороби немає даних про проведення хірургічної операції у зв`язку з пошкодженням грудної клітини потерпілого, при наявності такого ушкодження необхідне для припинення внутрішньої кровотечі. Вже на другий день, після отримання тілесних ушкоджень, експерт робить висновок про наявність у потерпілого «тяжких» тілесних ушкоджень. У матеріалах справи відсутні будь-які дані про тривалість лікування потерпілого та результати проведеного лікування. Вказані вище обставини дають підстави зробити висновок про необ`єктивнісгь та упередженість результатів судової медичної експертизи №285.

Матеріали, які підтверджують обставини про які зазначено вище, знаходяться у слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП у Полтавській області у матеріалах кримінального провадження №0000795 від 18.08.2014 року. Враховуючи це захисником було подано клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи до суду (на досудовому розслідуванні) і слідчому, проте суд ніяким чином не відреагував на дане клопотання, а слідчий зазначив, що строк досудовою розслідування сплив і тому відмовив у задоволенні таких вимог.

Звертав увагу, що 05.08.2020 р. захиснику та ОСОБА_28 було оголошено про відкриття матеріалів кримінального провадження. Карпутічев ознайомився з усіма матеріалами з 05.08.2019 р. по 12.08.2019 р., а захисник ознайомився з першим томом у період з 05.08.2019 р. по 23.08.2019 р. про що мається відповідна відмітка у протоколі. Про те, що судом винесена ухвала Миргородського міськрайонного суду від 13.08.2019 р. про встановлення судом строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження він дізнався лише 30.08.2019 р. коли отримав постанову про відмову у задоволенні клопотання по якій вказано про наявність вищевказаної ухвали. У самому ж протоколі ОСОБА_28 власноруч вказано, що він станом на 12.08.2019 р. ознайомився з матеріалами кримінального провадження та додатками до протоколів слідчих експериментів і заяв доповнень і клопотань він не мав.

Сам протокол, який має останній запис 23.08.2019 р. слідчим Єхно підписаний не був, тобто фактично вимоги статті 290 КПК України виконано не було.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_37 , ОСОБА_31 надали неконкретні та непослідовні свідчення стосовно подій, які відбулися на подвір`ї домогосподарства ОСОБА_11 17.08.2014 р.

ОСОБА_31 взагалі не був очевидцем вказаних подій, а фактично посилався на свідчення своєї дружини ОСОБА_37 . ОСОБА_11 та ОСОБА_37 одні й ті ж самі події, свідками яких вони були, описували по різному, не могли вказати в чому була одягнена особа, яка спричинила ушкодження потерпілому ОСОБА_39 , вказували на те, що свідченнями цих подій були інші особі, а саме ОСОБА_43 та інші невідомі їм особи.

У свою чергу допитані у судовому засіданні ОСОБА_43 , ОСОБА_44 та ОСОБА_12 категорично заперечили ці обставини.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судових дебатах прохав суд дати належну оцінку тим доказам які містяться в матеріалах справи та винести відповідне справедливе процесуальне рішення, виправдати його, а кримінальне провадження відносно нього закрити за відстуністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_10 направив до суду правову позицію по процедурі «ДЕБАТИ» у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000795 від 18.08.2014 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1 КК України, а також доповнення до ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ від 13.12.2021 року потерпілого ОСОБА_10 про процедурі «ДЕБАТИ».

В даній заяві потерпілий зазначив про повну і абсолютну невідповідність змісту і форми Обвинувального акту ані реальній події злочину, його складу, мотиву, умислу та причинно наслідкову зв`язку, ані матеріалам кримінального провадження, ані принциповій та категоричній позиції потерпілого ОСОБА_10 , ані завданню та загальним засадам кримінального провадження, про що прокурору ОСОБА_6 , як старшому групи прокурорів та прокурору ОСОБА_83 , який безпідставно та незаконно погодив заперечуваний Обвинувальний акт, було заздалегідь дуже добре відомо протягом усього досудового розслідування.

Неповнота, однобічність, необ`єктивність, явна та очевидна завідома упередженість і тому повна і абсолютна неефективність досудового розслідування.

За скороченою сукупністю зазначених фактичних обставин, ознайомлюватися із завідомо для нього, свідомо, умисно і цілеспрямовано брехливими матеріалами кримінального провадження № 0000795, він вважав і вважає не тільки недоцільним, а й таким, що істотно принижує його честь та гідність людини і потерпілого, реальної жертви особливо тяжкого кримінального правопорушення.

Неспростовно доведено поза будь яким сумнівом те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, унесеному до ЄРДР за № 0000795 від 18.08.2014 року, тільки і виключно за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1 КК України тільки і виключно відносного одного ОСОБА_7 , а не відносно таких трьох фактичних учасників злочину: ОСОБА_23 замовниці злочину, ОСОБА_72 організатора злочину, ОСОБА_7 виконавця злочину та особи, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, неодноразово судимого за вчинення тяжких злочинів, стійкого та невиправного рецидивіста, кримінального авторитета який вчинив особливо тяжкий злочин було неповним, вибірковим, однобічним, поверхневим, необ`єктивним, формальним і тому абсолютно неефективним, адже мало явно та відверто виражений саботажний, пасивний та імітаційний характер, що як логічний та прямий причинно наслідковий зв`язок призвело до повної і абсолютної невідповідності змісту і форми цього кримінального провадження ані реальним подіям фактично вчинених ОСОБА_23 злочинів, не встановлення їхніх справжніх причин, мотивів, умислу та усіх учасників, ані завданням та загальним засадам кримінального провадження, у відповідність ст.ст. 2, 7 11 КПК України.

За такі наявні фактичні обставини, Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, унесеному до ЄРДР за № 0000795 від 18.08.2014 року, тільки і виключно за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1 КК України тільки і виключно відносного одного ОСОБА_7 , як процесуальне рішення, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування згідно ст. 110 ч. 4 КПК України, фактично є відвертим введенням суд у завідому оману, абсолютно безпідставним, необґрунтованим та незаконним.

Він категорично та принципово заперечує, не погоджується та не згоден із таким Обвинувальним актом у кримінальному провадженні, унесеному до ЄРДР за № 0000795 від 18.08.2014 року, тільки і виключно за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1 КК України, тільки і виключно відносного одного ОСОБА_7 , як такий, що за своїм змістом та формою повністю та абсолютно не відповідає: ані реальній події злочину та усім фактичним обставинам, які до нього призвели у їх сукупності, про які прокурору ОСОБА_6 та усім слідчим відомо дуже добре, ані завданням та загальним засадам кримінального провадження.

Реальний та законний Обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні, відповідний реальній події злочину та усім фактичним обставинам, які до нього призвели у їх сукупності, правильній та відповідній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, а також завданням та загальним засадам кримінального провадження, вважає повинен бути складений за такими змістом і формою, а саме:

- відносно ОСОБА_23 замовниці злочину, за ст.ст. 1971 ч.ч. 2, 4; 15 ч. 2; 28 ч. 3; 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 11, 12; 255-3 КК України;

- відносно ОСОБА_72 організатора злочину, за ст.ст. 15 ч. 2; 28 ч. 3; 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 11, 12; 255-3 КК України;

- відносно ОСОБА_7 виконавця злочину та особи, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, за ст.ст. 135 ч. 3; 15 ч. 2; 28 ч. 3; 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 11, 12; 255 ч. 5; 256 ч. 1 КК України, що у сукупності із іншим, також прямо вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Просив ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 135 ч. 3; 15 ч. 2; 28 ч. 3; 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 11, 12; 255 ч. 5; 256 ч. 1 КК України визнати винуватим.

Призначити ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді п`ятнадцяти років, з конфіскацією майна.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є серед іншого, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_7 після зміни обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України, як умисні та протиправні дії, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Вчинення інших кримінальних правопорушень передбачених статтями КК України, обвинуваченому ОСОБА_7 органами досудового розслідування не інкримінується.
Разом з тим така кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_84 , а саме за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду виходячи з наступного.
Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року № 9, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому особа може бути визнана винною лише, якщо буде доведено, що нею вчинено суспільно небезпечне діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених законом юридично значущих об`єктивних та суб`єктивних ознак, що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як кримінальне правопорушення.
Тому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину - як тих, що утворюють об`єктивну сторону злочину, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, а показання свідків сторони обвинувачення та докази надані суду, загалом протирічать обставинам справи, характеру та способу вчиненого злочину, нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, не підтверджуються як показаннями свідків так і іншими доказами по справі, наданими саме стороною обвинувачення, суд вважає за необхідне для повного та всебічного розгляду даного кримінального провадження, а також для встановлення істини по справі та ухвалення справедливого судового рішення, взяти їх до уваги та дати їм як кожному окремо, так і в сукупності відповідну оцінку з точки зору допустимості, належності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення по справі.
Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Проаналізувавши всі докази, досліджені в судовому засіданні, показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, суд, з врахуванням вимог ч.3 ст. 337 КПК України, вважає недоказаною вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, оскільки така кваліфікація дій обвинуваченого не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з наступного.
Як вбачається з обвинувального акту, прокурором ставиться у провину обвинуваченому ОСОБА_7 те, що ОСОБА_27 , 17 серпня 2014 року, близько 20:30 годин, точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим, прибув до домогосподарства, в якому проживав потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , для вирішення спірних питань з приводу розподілу земельної ділянки, що призначена для виїзду із домогосподарств житлових будинків, які належать матері потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та запропонував потерпілому, який в той час підійшов до означеного домогосподарства, поговорити.
В свою чергу ОСОБА_10 для вирішення спірного питання, запросив ОСОБА_7 до домогосподарства в якому проживав, на що останній згодився. В подальшому ОСОБА_10 разом із ОСОБА_7 пройшли до альтанки та присіли один навпроти одного.
Далі, під час з`ясування вищеозначеного питання, в ході сварки, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник намір направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою протиправного заподіяння смерті, умисно заподіяв ОСОБА_10 три удари з замаху кистю правої руки зжатою в кулак в ліву частину обличчя. Після чого, продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 дістав із кишені своїх штанів ніж, якого носив із собою, та тримаючи його у правій руці лезом в бік потерпілого, заподіяв ним останньому два удари в область обличчя та один цілеспрямований удар в грудну клітину зліва, після цього місце злочину покинув та залишив потерпілого ОСОБА_10 у розгубленому та безпорадному стані.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки працівниками Миргородської ЦРЛ потерпілому вчасно надано медичну допомогу.
Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 285 від 20.08.2014, своїми вищевказаними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва з розвитком пневмотораксу, рани, що розташовані в ділянці проекції лівої навколо вушної залози та нижньої щелепи зліва, синці, що розташовані на лівій щоці з розповсюдженням на величину та лобну скроневу ділянку, та по ступені тяжкості відносяться проникаюче поранення грудної клітини зліва, по попередньо-підпахвової лінії на рівні 6-7 ребер до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення. Окрім того, рани в проекції лівої навколо вушної залози та на рівні щелепи зліва до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, синці як у своїй сукупності, так і кожний окремо до легких тілесних ушкоджень.
Крім того, згідно додаткового висновку судово-медичного експерта №120 від 18.07.2019, у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва, з розвитком пневмотораксу. В грудній порожнині знаходяться життєво важливі органи (серце, легені).
Своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Проте, доказів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України стороною обвинувачення не здобуто та суду не надано, а надані докази саме стороною обвинувачення не підтверджують вчинення останнім вказаного кримінального правопорушення щодо закінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, за обставин викладених в обвинувальному акті.
Оцінюючи показання потерпілого, які він дав суду про наведені вище обставини, стверджуючи як про факт нанесення обвинуваченим йому тілесних ушкоджень та замаху на вбивство, в сукупності з іншими доказами по матеріалах даного кримінального провадження, суд наголошує на необхідності критичної оцінки їх, виходячи з їх алогічності та суперечливості по своїй суті.
Так, як вбачається з показань наданих в суді потерпілого ОСОБА_10 , останній повідомив, що свідками події нанесення йому тілесних ушкоджень були його сусіди сім`я ОСОБА_16 та його мати ОСОБА_11 . Також зазначив, що ОСОБА_7 висловив погрозу, що він щось візьме в автомобілі і продовжить злочинні дії, але цьому перешкодила його мати, яка вийшла з будинку. При цьому зазначав, що йому накладали шви на рани на обличчі і на грудях, також після операційного втручання йому вставляли катетор і потім також зашивали. Описував, що ОСОБА_7 був одягнутий в коротку сіру теніску і такого ж кольору брюки. Зазначив, що ніж, яким завдавали йому удару був заточений з обох боків. Коли був доставлений до медичного закладу йому проводили хірургічне втручання не того дня, а наступного. Зазначив, що прізвище обвинуваченого дізнався з матеріалів кримінального провадження, коли проводилося впізнання. Нанесення йому ударів ніхто не бачив. Свідок ОСОБА_17 вийшла, коли ОСОБА_7 вже закінчив свої насильницькі дії відносно нього. Під час досудового розслідування жодної слідчої дії щодо впізнання особи ОСОБА_7 вживу не було виконано. Його як потерпілого ніхто не викликав, ніхто не робив одночасного допиту, допиту і впізнання вживу особи як і впізнання вживу автомобіля «Тойота Прадо». Листок непрацездатності йому не був виданий тому, що у нього не було такої необхідності. Матеріали досудового розслідування йому у передбачений КПК спосіб не відкривалися. Зазначив, що коли даний автомобіль було затримано його не викликали для його впізнання як і тоді коли було затримано ОСОБА_7 , зокрема, і для його впізнання вживу. Помилився в показаннях щодо реєстраційного номера автомобіля, оскільки це була фотографічна помилка, як і колір автомобіля. Вважав, що ОСОБА_15 і Чех могли бачити як йому наносили удари. На момент огляду його експертом колота рана на грудях вже була зашита та він ще чотири дні ходив з дренажем який був в спині.
Однак такі його показання в суді не узгоджуються та спростовуються як показаннями свідків обвинувачення, так і матеріалами кримінального провадження, доказами наданими сторонами кримінального провадження які були досліджені судом.
Разом з тим, загальновідомо і встановлено законом, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Сприймаючи критично показання потерпілого ОСОБА_10 , суд сприймає всі сумніви, які випливають з показань такої особи, на користь обвинуваченого. При цьому суд враховує, що потерпілий є головним свідком обвинувачення, на показаннях якого фактично вибудовано обвинувачення. Тому такі сумніви дійсно руйнують обвинувачення. Непослідовність і суперечливість показань потерпілого, що мало місце в даному випадку на різних етапах кримінального провадження, на переконання суду, свідчить про спотвореність доказового значення таких показань, причини чого не можуть бути предметом даного судового розгляду.
Так свідок ОСОБА_31 зазначив, що як саме і хто наносив ОСОБА_10 удари він не бачив. Коли він прийшов до нього на подвір`я уже нікого не було, окрім ОСОБА_10 , який чекав на швидку медичну допомогу. У ОСОБА_10 поріз на шиї був з правої сторони. Про даний конфлікт знає зі слів ОСОБА_10 як і те, що ОСОБА_7 дістав ніж і наніс два удари в область сонної артерії та область серця, коли побачив його дружину - ОСОБА_37 відскочив та сів у машину та удвох з ОСОБА_36 поїхали. Зазначив, що синці у ОСОБА_28 були, а порізів на обличчі не було.
При цьому свідок ОСОБА_37 зазначила, що події свідком яких вона стала відбулися не 17.08.2014 року, а 18.08.2014 року. Зазначала, що події які відбувалися на подвір`ї ОСОБА_39 бачила боковим зором та що чоловік який наніс удар ОСОБА_10 побачивши її вийшов з двору, при цьому не зазначала, що бачила ОСОБА_11 , яка вивела невідомого з домоволодіння, при цьому зазначила куди і чим невідома особа била ОСОБА_10 вона не бачила, бо вже темніло, про що вказані особи розмовляли вона також не чула, але обличчя невідомої особи вона запам`ятала хоча до місця події від неї було близько 7 метрів. Не памятає чи були у ОСОБА_10 синці та в чому він був одягнутий і що було в нього з обличчям не бачила, чи були в нього ножові порізи на обличчі не пам`ятає.Підтвердила, що в 2015 році в своїх поясненнях зазначала як потерпілому наносилися удари, а у 2017 році під час повторного допиту говорила, що бачила як наносилися удари і потерпілий відбивався. Проте чим саме і куди саме невідома особа наносила удари ОСОБА_10 вона не бачила, оскільки це все відбувалося в альтанці. Зазначила, що на одязі ОСОБА_10 була саме пляма крові, а не поріз. Повідомила, що не бачила у нападника якийсь гострий предмет.Заперечила те, що про всі ці події вона чула зі слів чоловіка, як це зазначено в протоколі допиту її як свідка від 18.08.2014 року. Зазначила, що, напевно, цей протокол допиту її підроблений та точно невпевнена, що там стоїть її підпис та поставила свій підпис в протоколі під сумнів, як і протокол вцілому, оскільки таких показань вона не давала. Зазначила, що впізнання особи обвинуваченого проводилося в райвідділі поліції, слідчий їй називав прізвище, ім`я та по - батькові обвинуваченого. На слідчому експерименті слідчий показав їй фотографії.
Так свідок ОСОБА_11 зазначила, що не бачила як обвинувачений наносив удари її сину, скільки її син перебував у лікарні вона не пам`ятає, у її присутності обвинувачений двічі ударив її сина кулаком, але куди саме вона не пам`ятає. Зазначила, що в руках особи, яка наносила удари не бачила нічого. Особа яка наносила удари не повертався коли вийшов з двору. Їй невідомо чому свідок ОСОБА_37 повідомила, що особа - нападник вдруге повернулася до них в домоволодіння. Чому її показання різняться щодо нанесення ударів її сину з показаннями які вона давала слідчому щодо того, що вона не бачила як наносилися удари, вона не повідомила. Особу ОСОБА_7 вона впізнавала по фотографіях. Якою саме рукою обвинувачений наносив удар її сину вона не пам`ятає. При цьому зазначила, що коли вона вийшла з будинку, то у особи, що побила її сина в руках був ніж, в якій руці та який ніж, вона не пам`ятає. При цьому у особи, яка виходила з двору, ножа в її руках не було. Також не бачила ніж в той момент, коли зайшла в альтанку. Куди подівся ніж їй невідомо. На подвір`ї свого домоволодіння ножа вона не знаходила.
Таким чином, суд вважає, що не повинен входити в оцінку правдивості показань наданих однією й тією ж особою в різний проміжок часу, якщо таке мало місце, оскільки неможливо встановити, які показання особи є правдивими. І сприйняття однієї з версій, наданої особою інформації, завжди буде залишати думки про невідповідність такої інформації дійсним, правдивим обставинам, які мали місце. Покласти в основу вироку будь-які показання такої особи, надавши пріоритет одним показаням перед іншими, є очевидно недопустимим, оскільки ставить під сумнів об`єктивність та неупередженість суду і порушує засади кримінального провадження.
Сумнівність та непослідовність тверджень свідків, вибірковість пригадувань подій та обставин, що стосуються вчинення злочину, спілкування з потерпілим та іншими особами про обставини вчинення кримінального правопорушення, про які потерпілий повідомляв в своїй заяві, звертаючись до правоохоронних органів, викликають у суду сумніви з приводу правдивості їх показань, а тому суд розцінює їх як такі, що не відповідають дійсності і приймає до уваги тільки в тій частині, в якій вони узгоджуються з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження та їм відповідають.
Отже, оцінивши показання потерпілого та вказаних свідків як доказів, з позицій отримання їх у передбаченому КПК порядку, суд констатує, що ні в своїй сукупності, ні кожне із них окремо, вони поза розумним сумнівом не підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Аналізуючи показання вказаних свідків та потерпілого в сукупності з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження, суд звертає увагу на їх як загальний характер, так і вибірковість - чітку спрямованість на бачення виключно дій обвинуваченого, суперечливість іншим доказам про обставини та послідовність заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, а також характер стосунків вказаних свідків з потерпілим, які є родинними, близькими та дружніми, а тому критично оцінює їх показання і приймає до уваги тільки в частині, яка відповідає іншим доказам, які були предметом дослідження в суді, зокрема, факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

При цьому свідки сторони обвинувачення - ОСОБА_43 зазначила, що свідком подій даного кримінального провадження вона не була та з приводу цього нічого повідомити не може, зазначила, що вперше баче людей, які знаходяться в залі суду, зокрема, і обвинуваченого, їй нічого невідомо про отримання поранення ОСОБА_10 в серпні 2014 року; свідок ОСОБА_12 , яка дала аналогічні показання свідку ОСОБА_43 , а також зазначила, що в м. Миргород вона не проживає останні 15 років, оскільки проживає у своєї доньки в Київській області, будь-яких допитів з цього приводу з нею не проводили; свідок ОСОБА_44 , яка дала аналогічні показання свідку ОСОБА_43 також зазначила, що з 2010 року вона проживає в м. Васильків, Київської області, до м. Миргород іноді приїзджає, щоб дивитися за будинками.
Отримані безпосередньо в суді показання свідків обвинувачення не містять об`єктивних, конкретних і неоспорюваних відомостей про вчинення саме обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Оцінюючи показання свідків суд виходить з положень змісту ч. 4 ст. 95 КПК України, з якої слідує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Будь-яких інших свідків та очевидців вчинення саме ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, стороною обвинувачення не встановлено, як не надано суду інших доказів в обґрунтування пред`явленого обвинувачення. Разом з тим свідки сторони обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_37 , ОСОБА_31 які давали показання в суді, не були безпосередніми очевидцями всіх подій, які відбувалися між потерпілим та особою, яка йому завдавала тілесних ушкоджень, їхні показання різняться між собою, суд їх сприймає критично, зважаючи на той факт, що між ними та іншими свідками, а саме ОСОБА_43 , ОСОБА_12 , ОСОБА_44 наявний давній конфлікт з приводу розподілу земельної ділянки та встановлення паркану, інші свідки обвинувачення зазначили, що не були очевидцями вказаних подій щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а також заперечили той факт, що їм відома особа обвинуваченого, у зв`язку з чим їх показання не можуть бути розцінені судом як прямі докази винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Верховний Суд у складі Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 04.10.2018 р. по справі № 569/6530/15-к зазначив, що суд у вироку не може посилатись на показання, які особа давала під час досудового слідства слідчому та/або прокурору, у тому числі й у ході слідчого експерименту.

Суд оцінює кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності та допустимості для визнання винуватості обвинуваченого, а також дії сторін кримінального провадження по збиранню доказів, виходячи з положень частини 1 статті 84 Кримінально-процесуального кодексу України, що такими в кримінальному провадженні є тільки ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку.
Тож, оцінюючи діяльність органів досудового розслідування по дотриманню вимог кримінально-процесуального закону при збиранні доказів по даному кримінальному провадженню, суд враховує також, що Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.
Згідно з ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Статтею 86 КПК закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК).
Крім того, що докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином, зазначала й об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 травня 2021 року (провадження № 51-2917кмо20, справа № 640/5023/19). У цій справі колегія суддів дійшла висновку, що наслідком недотримання належної правової процедури, як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних у ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.
Надаючи особливої уваги принципу законності законодавець відносить його до загальних засад кримінального провадження і у ч.1 ст. 7 КПК України прямо вказує, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.
У рішенні у справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.
У рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
З даного питання сформовано усталену практику у справах Верховного Суду № 520/8432/16-к, № 991/492/19, № 761/34909/17, № 640/5023/19, № 563/1118/16-к, № 761/34909/17, № 628/3400/15, № 668/14933/15-к.
Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
3а змістом статей 86-87 КПК України, ключовою умовою визнання доказів недопустимими є встановлення факту їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому, зібрані таким шляхом докази не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, оскільки це порушує право особи на справедливий судовий розгляд.
Перевірка доказів на їх допустимість є однією з найважливіших гарантій забезпечення прав і свобод людини в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. З огляду на це, суд має детально аналізувати надані сторонами докази на предмет їх допустимості.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. У винятковому випадку суд може обґрунтувати свої висновки в порядку ст. 225 КПК України допитом свідка чи потерпілого, даних ними під час досудового розслідування слідчому судді.

Відповідно до ч.1 статті 368 КПК України ухвалюючи вирок суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2,4 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» передбачає, що конституційне положення про те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком (ч.1 ст.62 Конституції України), покладає на суди всю повноту відповідальності за правильне вирішення кожної справи.

Згідно з вимогами ст.6 Конвенції про захист прав людини, ст.62 Конституції України і норм КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду від 29.06.1990 р. №5 «Про виконання судами України законодавства і Постанови Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Оцінюючи всі докази за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права».

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази суд вважає, що вони не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду з огляду на наступне.

Так, згідно ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22.08.2014 року слідчому СВ Миргородського MB УМВС України в Полтавській області ОСОБА_47 було надано тимчасовий доступ до автомобіля марки «Toyota Prado» д.н.з. НОМЕР_5 , що перебував у володінні ОСОБА_46 та ОСОБА_48 (т.2, а.с. 236), при цьому будь-яких відомостей про те, що під час тимчасового доступу до автомобіля марки «Toyota Prado», д.н.з. НОМЕР_5 власник ОСОБА_46 був присутній немає, як і відсутні будь-які відомості, які в подальшому процесуальні дії відбувалися за участі ОСОБА_46 .

Згідно протоколу огляду місця події від 12.09.2014 року з фототаблицею до нього, а саме огляду автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 сірого кольору, зазначено про те, що під час початку огляду автомобіля, кермувальник автомобіля ОСОБА_7 представився власником автомобіля (т.2, а.с. 237-249); проте в самому протоколі та фототаблиці до нього не зафіксовано присутність ОСОБА_7 та приймання якимось чином участі у даній процесуальній дії, крім того сам обвинувачений категорично заперечував участь у даній процесуальній дії 12.09.2014 року, а будь-яких інших доказів володіння або користування ОСОБА_7 даним автомобілем стороною обвинувачення суду не було надано. Крім того, згідно даного протоколу на місце огляду прибув громадянин ОСОБА_49 , який представився адвокатом, проте дана подія не відображена в процесуальному документі. Як зазначено в протоколі даний автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 було направлено на майданчик тимчасового тримання, але при цьому ж згідно заяви ОСОБА_50 від 11.10.2014 року, останній в травні місяці 2014 року на автомобільному ринку м. Київ придбав вказаний автомобіль (т.2, а.с. 250). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження досудовим розслідуванням не було встановлено, яке має відношення ОСОБА_50 до вказаного автомобіля, на якій правовій підставі він став його власником, а також стороною обвинувачення не було надано належних доказів правомірності повернення вказаного автомобіля, який знаходився на майданчику тимчасового тримання саме ОСОБА_50 , оскільки в ухвалі Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22.08.2014 року про надання тимчасового доступу до автомобіля було зазначено, що вказаний автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_46 та ОСОБА_48 , а тому у суду виникає об`єктивний сумнів щодо правомочності повернення вказаного автомобіля громадянину ОСОБА_50 , оскільки згідно розписки від 11.10.2014 року, останній отримав автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, ДНЗ НОМЕР_4 (т.3, а.с.1);

Також на підтвердження неналежності як доказу протоколу огляду місця події від 12.09.2014 року з фототаблицею до нього вказує і той факт, що згідно роздруківки з інформаційної системи ДАІ, номерні знаки НОМЕР_4 належать автомобілю марки Хюндай Туксон, сірого кольору, 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_53 (т.3, а.с.3), що також підтверджується супровідним листом начальника територіального сервісного центру №5344 Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області ОСОБА_54 та обліковою карткою транспортного засобу № 26150650 від 11.09.2013 року, виданого Регіональним сервісним центром МВС в Полтавській області (т.3, а.с.4- 5).

При цьому стороною обвинувачення не надано суду доказів щодо проведення будь-яких процесуальних дій з ОСОБА_50 та ОСОБА_53 щодо встановлення належності автомобіля марки TOYOTA LAND CRUISER та номерних знаків НОМЕР_4 . Стороною обвинувачення вказані особи в судове засідання доставлені не були для допиту їх як свідків.

Крім того, потерпілий ОСОБА_10 подавав органу досудового розслідування заяву від 11.12.2014 року, в якій він просить провести слідчу дію з впізнання ним автомобіля марки «Тойота Лендкраузер» темно-сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4 (т.3, а.с.6), який був затриманий правоохоронними органами та повернутий ОСОБА_50 , але як вбачається з матеріалів кримінального повадження та встановлено в судовому засіданні жодної слідчої дії з впізнання вказаного автомобіля вживу не було, як і не було цього зроблено зі свідками ОСОБА_37 та ОСОБА_11 .

Суд також визнає недопустимими доказами по кримінальному провадженню, а саме, протокол пред`явлення речей до впізнання за фотознімками від 13.12.2014 року, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_10 було пред`явлено до впізнання три фотознімки автомобіля «Toyota Prado», д.н.з. НОМЕР_5 , відповідно до якого останній впізнав автомобіль, який він бачив біля свого подвір`я 17.08.2014 року о 20.00 год. (т.3, а.с.7-9), а також протокол пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 10.06.2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 на фото №1 впізнав чоловіка, який 17.08.2014 року наніс йому ножове поранення (т.3, а.с.10-12), та довідку слідчого СВ Миргородського МВ УМВС від 10.06.2015 року до протоколу про пред`явлення для впізнання від 10.06.2015 року, відповідно до якої на фото №1 на другому аркуші протоколу зображено ОСОБА_7 , 1973 року народження. На інших фото зображення сторонніх осіб (т.3, а.с.13), оскільки впізнання автомобіля проводилося одного і за фотознімками, хоча орган досудового розслідування мав реальну можливість провести впізнання вказаного автомобіля вживу, так як він був наявний на майданчику тимчасового тримання та про що подавав відповідну заяву ОСОБА_10 11.12.2014 року; як і впізнання особи по фотознімкам, оскільки орган досудового розслідування мав реальну можливість провести впізнання вживу, крім того впізнання проводилося по чорно-білих копіях фотокарток, сканованих на аркуш паперу, сканкопії вказаних фотографій не чіткі та різні за формою, що може свідчити про упередженість органу досудового розслідування; довідка до вказаного протоколу від 10.06.2015 року складена слідчим від руки, не завірена будь-якою печаткою, а також дана довідка не значиться як додаток до протоколу впізнання особи від 10.06.2015 року, крім того складена на аркуші жовтуватого паперу, а не на аркуші білого паперу формату А-4, на якому було складено сам протокол, що викликає обєктивний сумнів в тому, що вказана довідка була складена відразу після проведення впізнання та складення протоколу, а значно пізніше.

Суд визнає недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року, складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, за участі свідка ОСОБА_37 (т.3, а.с.111-112), оскільки впізнання особи проводилося 15.07.2017 року тобто через тривалий час, близько трьох років від події, підписи понятих в протоколі візуально значно різняться, саме впізнання проводилося по чорно-білих сканованих зображеннях фотокарток. Стороною обвинувачення суду не було надано належного обгрунтування щодо причин неможливості проведення впізнання безпосередньо особи вживу.

Суд визнає недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року за участі свідка ОСОБА_11 , складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 заявила, що на фото №2 зображено фото чоловіка, який 17.08.2014 року, близько 20:30 годин перебував у її домогосподарстві, що розташоване у АДРЕСА_6 разом із її сином ОСОБА_10 , в якого в той час на обличчі вона бачила садна які кровоточили, даний чоловік погрожував її сину в той час фізичною розправою. На фото №2 зображено: ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.3, а.с.158-159); оскільки в даному протоколі в останьому абзаці на аркуші справи №158 матеріалів кримінального провадження зазначено, що пред`являються особи для впізнання саме свідку ОСОБА_37 , а не ОСОБА_11 , підписи понятих візуально значно різняться, крім того саме впізнання проводилося по чорно-білих сканованих зображеннях фотокарток. Стороною обвинувачення суду не було надано належного обгрунтування щодо причин неможливості проведення впізнання безпосередньо особи вживу.

Як і визнає недопустимим доказом постанову старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 15.07.2017 року про внесення уточнення до протоколу та виправлення описки у протоколі для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року (т.3, а.с.160), оскільки в пункті 3 резолютивної частини даної постанови зазначено про те, що про прийняте рішення необхідно повідомити зацікавлених осіб, а згідно пункту 4 екземпляр постанови направити прокурору, при цьому будь-яких доказів, що ці дії були зроблені слідчим відсутні та стороною обвинувачення дані докази суду не надані. Крім того, підпис слідчого ОСОБА_61 значно візуально різниться з підписом, який наявний в самому протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2017 року.

При цьому, 15 липня 2017 року ОСОБА_7 по фото впізнавали мати потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та свідок ОСОБА_37 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . При проведенні впізнання зазначено, що був присутній понятий ОСОБА_78 , який був понятим і при впізнанні ОСОБА_28 потерпілим 10.06.2015 року. Неозброєним оком видно, що його підписи на всіх трьох протоколах не схожі один на інший. У суду викликає обгрунтований сумнів наявність одного і того ж понятого ОСОБА_78 на кожній процесуальній дії протягом такого тривалого часу, а наявність у них видимих слідів підробки підписів понятого ОСОБА_78 можуть свідчити про фальсифікацію цих доказів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Частини 6 та 7 цієї ж статті вказують, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання. Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 КПК України про проведення пред`явлення для впізнання складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу, у якому докладно зазначаються ознаки, за якими особа впізнала особу, річ чи труп, або зазначається, за сукупністю яких саме ознак особа впізнала особу, річ чи труп.

Цих вимог закону при проведенні впізнання обвинуваченого ОСОБА_7 за фотознімками потерпілим ОСОБА_10 , а також свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_37 та впізнання автомобіля за фотознімком потерпілим ОСОБА_10 дотримано не було.

Всупереч вимог ч. 1 ст. 231 КПК України в протоколах впізнання за участі вказаних осіб докладно не зазначені ознаки або їх сукупність, за якими потерпілий та свідки впізнали особу обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілим щодо автомобіля, а лише констатується, що на відповідних знімках вони впізнають невідомого їм чоловіка, який 17.08.2014 року спричинив тілесні ушкодження та ножове поранення потерпілому та потерпілий впізнає автомобіль лише за одним фотознімком одного автомобіля. У кожному випадку для впізнання було пред`явлено не фотознімок обвинуваченого, а його ксерокопія, що не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, при виготовленні якої було допущено спотворення образу особи шляхом сканування чорно-білої фотографії на аркуш паперу, яке шляхом тонування дещо вирізняє його серед інших зображених на фототаблиці осіб та позбавляє його будь-яких чітких рис та ознак, по яких його можна було б впізнати. Крім того, фон фотознімку, з якого була виготовлена ксерокопія, відрізняється від інших ксерокопій фотознімків, розміщених на фототаблиці.

Отже, судом встановлено, що проведення впізнання було зроблене з недодержанням порядку, встановленого вимогами ст. ст. 228, 231 КПК України, всупереч вимог закону в кожному випадку пред`явлення осіб для впізнання по фотознімках не було дотримано вимог закону та використано при пред`явленні для впізнання не фотознімки, а їх ксерокопії, на окремих із яких зображення обличчя обвинуваченого є нечітким або дещо спотвореним, що унеможливлює впізнання, містить помітні відмінності від інших ксерокопій фотознімків на фототаблицях, які скановані в чорно-білому вигляді на аркуш паперу, а тому відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України протоколи про це визнаються недопустимими доказами, які не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України метою слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема і усунення суперечностей.

Слідчий експеримент, як окрема слідча (розшукова) дія полягає в проведенні за рішенням слідчого чи прокурора дослідних дій, спрямованих на перевірку можливості сприйняття особою певних фактів, вчинення в певному місці й певним способом чи з використанням певних знарядь конкретних дій, існування визначених подій у минулому, з`ясування механізму утворення слідів тощо.

Складовою слідчого експерименту є проведення його в умовах, що максимально наближені до тих, в яких подія мала місце в минулому. Тому до проведення дослідних дій і випробовувань під час проведення слідчого експерименту треба отримати найбільш повні відомості щодо обставин події, яку перевіряють, та здійснити відтворення обстановки, в якій буде проведено експеримент.

Суд вважає, що слідчі експерименти за участі потерпілого ОСОБА_10 від 23.04.2015 року (т.3, а.с.87-88), свідка ОСОБА_11 від 23.04.2015 року (т.3, а.с.91-92) та свідка ОСОБА_37 від 19.07.2017 р. (т.3, а.с.113-118) проведені з недодержанням вимог КПК України, а тому відповідно до статтей 85, 86 та 94 КПК України, протоколи про це суд не вважає належними та допустимими доказами та визнає їх недопустимими.

Суд визнає недопустимим як доказ також протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС з додатком - диском доданим до нього (т.3, а.с.87-88), оскільки в протоколі за статиста ОСОБА_79 якого було попереджено про недопустимість розголошення даних згідно ст.222 КПК України розписався потерпілий ОСОБА_10 , тобто статист ОСОБА_79 не розписувався в даній графі, а також в протоколі не зназначено на який пристрій здійснювалася фіксація даного слідчого експерименту та його технічні характеристики, не зазначено чи являється диск в додатку до протоколу оригіналом чи копією. Проведення слідчого експерименту проведено без понятих, на відео потерпілий вказує, що розмовляє з невідомою особою, при цьому повідомляє, що особа ОСОБА_85 залишився біля автомобіля. При цьому потерпілий не описав нападників, не зазначив будь-які ідентифікуючі ознаки. Особу, яка проводила відеозйомку слідчого експерименту не встановлювали та в протоколі вона не зазначена. Також під час слідчого експерименту не було встановлено куди поділися інші особи, які були в той день біля домоволодіння потерпілого, потерпілий чітко не показав як він рухався і з якого напрямку.

Суд визнає недопустимим доказом і протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС за участі свідка ОСОБА_11 з додатком до нього - диском з файлом відеозапису ходу слідчої дії (т.3, а.с.91-92); оскільки підписи статиста ОСОБА_79 значно різняться в протоколі слідчого експерименту від 23.04.2015 року та в протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 від 23.04.2015 року, що може свідчити про фальсифікацію цих доказів.

Суд також визнає недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 24.04.2015 року, складений слідчим СВ Миргородського МВ УМВС за участі свідка ОСОБА_37 з додатком до нього диском з файлом відеозапису ходу слідчої дії (т.3, а.с.93-94) оскільки підписи статиста ОСОБА_79 явно візуально різняться в самому протоколі з підписами в протоколах проведення слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 . Також в даному протоколі експерт ОСОБА_81 підпис не ставив, як і немає його підпису в додатку до протоколу.

Суд визнає недопустимим як доказ протокол проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 року за участі свідка ОСОБА_37 з додатком до нього диском з відеофайлом відеозапису до нього, складений слідчим СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (т.3, а.с.113-118), оскільки показання які вона давала під час слідчого експерименту суттєво різняться з показаннями, які вона давала в судовому засіданні безпосередньо. Так під час проведення слідчого експерименту вона зазначала, що бачила чоловіка в домоволодінні потерпілого, який уже біг до калітки, оскільки напевно побачив її і злякався, потім ОСОБА_10 крикнув декілька слів які вона не розібрала і невідома особа, яка була вже біля калітки повернулася і декілька ударів нанесла ОСОБА_10 в обличчя і тіло, а потім повернулася до калітки, про те, що вона точно не пам`ятає в що був одягнений ОСОБА_10 . Удари і крики наносила невідома особа, удари наносилися в обличчя і тіло. При цьому в судовому засіданні свідок ОСОБА_37 повідомила, що події відбувалися саме 18.08.2014 року, а не 17.08.2014 року, куди й чим невідома особа била ОСОБА_10 вона не бачила, бо вже темніло на вулиці, про що вказані особи розмовляли вона також не чула, що ОСОБА_11 нікого в той день не виводила за руку з двору, що було у ОСОБА_10 з обличчям вона також не бачила, чи були ножові порізи на обличчі не пам`ятає. Повідомила, що не бачила в нападника якийсь гострий предмет. Крім того як вбачається з даного протоколу та відеозапису до нього свідок ОСОБА_37 дала обмежені свідчення в цей день, як вона зазначила, тому що боялася через погрози сусідів, але при цьому вона до правоохоронних органів щодо погроз на її адресу нікуди не зверталася, чому цього не робила не повідомила. Також у вказаному протоколі візуально значно різняться підписи понятих, не вказано особу експерта, не вказано особу статиста і не зазначено особу, яка проводила відеозйомку. Також викликає сумнів законність проведення слідчого експерименту, оскільки як вбачається з відеозапису його проведення свідок ОСОБА_37 самовільно зайшла в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 без присутності власника домоволодіння. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дозвіл на проведення слідчого експерименту на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 у власника не відбирався. При цьому в додатку до протоколу містяться підпис слідчого ОСОБА_61 , який значно візуально відрізняється від підпису в самому протоколі, а також підпис особи ОСОБА_80 , якого не зназначено в протоколі та не встановлено в якості кого він приймав участь.

При цьому у протоколах відсутні дані про відеокамеру, на яку здійснювалась зйомка, її технічні характеристики, зокрема в якому форматі здійснюється відеозапис, режим відеозйомки (циклічний чи постійний, тощо), заводський та інвентаризаційний номери (належність пристроїв слідчо-оперативним підрозділам), - відсутні дані про матеріальний носій інформації (накопичувач даних) (далі МНІ), на який здійснювалась відео зйомка, його назва та індивідуальні ознаки, технічні характеристики, у якому форматі здійснювалось збереження файлів, їх кількість та тривалість, реквізити МНІ (номер кримінального провадження, дата створення файлів, додатком до чого він є), де зберігається оригінали відеозапису.

Оскільки на CD-диску містяться копії оригінальних відео записів, матеріали досудового розслідування не містять жодних даних про обставини копіювання відеозаписів, про уповноважену службову особу та умови, за яких здійснювалось копіювання, чи було забезпечено неможливість спотворити, підмінити, знищити чи пошкодити файли при їх копіюванні. Скільки копій було виготовлено та яка за чисельністю копія записана на CD-диск, підстави і мета виготовлення копій, а також цілі їх розмноження.

Носії інформації та технічні засоби, за допомогою яких отримано інформацію, можуть бути предметом дослідження відповідних спеціалістів або експертів у порядку, передбаченому КПК України.

Верховний Суд у складі Касаційного кримінального суду у справі № 404/700/17 від 31.10.2019 р. щодо допустимості такого доказу винуватості засудженого як копія відеозапису з оптичного диску висловив правову позицію про те, що відеофонограма з оптичного диску є копією, а встановити технологічні властивості відеофонограми за відсутності оригіналу та оригінального пристрою неможливо. В ході досудового слідства ні оригінал запису, ні записуючий пристрій та їх місцезнаходження встановлені не були, а на стадії судового розгляду такі можливості були вичерпані через сплив достатнього часу з моменту події. З огляду на наведені обставини надані відеозаписи до протоколів слідчих експериментів не можуть бути використані як належні докази, тобто як такі, що здатні своїм змістом встановлювати факти та обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Оцінюючи вказані протоколи як докази в даному кримінальному провадженні з точки зору їх належності та допустимості, суд констатує, що вони не можуть бути визнані такими через порушення встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку як проведення слідчих (розшукових) дій, зазначених в них, так і оформлення протоколів та допущеної при цьому фальсифікації.

Про це, на переконання суду, свідчить те, що уповноваженими працівниками правоохоронних органів до протоколів внесені завідомо неправдиві відомості щодо складу осіб, які брали участь у виконанні тієї чи іншої процесуальної дії та підписи як підтвердження їх присутності під час проведення процесуальних дій. Всі ці протоколи складені з недодержанням вимог ч. 3 ст. 104 КПК.

Так, у вищевказаних протоколах не зазначено та відсутня інформація про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання, хоча із змісту протоколів слідує, що такі технічні засоби використовувались. В протоколах проведення слідчих експериментів, відсутні дані про осіб які приймали участь , їх підписи, а підписи деяких осіб значно візуально різняться, що дає підстави суду прийти до висновку, що в указаному місці, за участю вказаних в протоколах осіб процесуальні дії, описані в протоколах, не проводилася, а тому протоколи сфальсифіковані, а викладена в них інформація не відповідає дійсності, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості визнати їх допустимими доказами по даному кримінальному провадженню.

Дії службових осіб, які імітували проведення процесуальних дій, спрямованих нібито на викриття злочину вчиненого обвинуваченим, штучно створювали для цього докази та імітували проведення процесуальних дій, є недопустимим та позбавляє суд можливості приймати до уваги як допустимі докази всі ці процесуальні документи, які були складені внаслідок вчинення таких дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України судова експертиза це процесуальна дія, результати якої згідно ч. 2 ст. 84 КПК України є процесуальним джерелом доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 84 КПК України висновок експерта сам по собі не є доказом, він являється лише процесуальним джерелом доказів, а доказами є фактичні дані, які містяться у експертному висновку, отримані у передбаченому КПК порядку, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, висновок експерта може стати доказом в кримінальному провадженні тільки за умов що він:

а) містить фактичні дані, тобто такі, що є достовірними, конкретними та не викликають сумніву,

б) отриманий з дотриманням встановленого порядку,

в) має значення для кримінального провадження, тобто фактичні дані належать до обставин, що підлягають доказуванню (ст. 91 КПК України).

А також він:

- не ґрунтується на доказах, які визнані судом недопустимими (ч. 5 ст. 101 КПК України) і

- не отриманий з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод (ст. 87 КПК України).

Недопустимими доказами суд визнає висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 285 від 18.08.2014 року (т.3, а.с.16-17), оскільки згідно висновку експертизи зазначено експертом, що вона проводилася 18.08.2014 року у відділенні Миргородської ЦРЛ, при цьому в графі хто був присутній під час проведення експертизи не зазначено особу потерпілого, але в своїх поясненнях експерт в судовому засідання зазначив, що проводив експертизу в присутності потерпілого, також експертом зазначено, що експертиза розпочата 19.08.2014 року в 10.00, а закінчена 20.08.2014 року. Крім того, згідно матеріалів експертизи вбачається, що проводився безпосередній огляд потерпілого, але експертом також не було дано конкретну відповідь від чого могли утворитися синці на грудній клітині 7-9 добової давнини зважаючи на те, що проведена вона експертом згідно матеріалів справи 18.08.2014 року, а у висновку зазначено 19.08.-20.08.2014 року, як і висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 120 від 18.07.2019 року, (т.3, а.с.19-20), так як у висновку не зазначено конкретно проводилася експертиза за участі потерпілого ОСОБА_10 чи ні. Даний висновок експерта супечить показанням даним в судовому засіданні самим потерпілим.

Недопустимим доказом суд визнає постанову слідчого СВ Миргородського МВ УМВС про призначення медико-криміналістичної експертизи від 11.06.2015 року (т.3, а.с.83), оскільки вона не містить попередження слідчим експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а також висновок експерта відділення судово-медичної криміналістики Обласного бюро СМЕ ДОЗ Полтавської облдержадміністрації ОСОБА_55 № 198-МК від 11.06.2015 року, в якому не зазначено конкретну особу, прізвище, ім`я і по - батькові кофту якої досліджував експерт (т.3, а.с.84-85).

Суд визнає недопустимим доказом постанову слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 18.08.2014 року про визнання і приєднання до матеріалів провадження речових доказів, відповідно до якої спортивну кофту «Adidas» оранжевого кольору визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000795 та долучено її до матеріалів кримінального провадження (т.3, а.с.86), оскільки стороною обвинувачення суду не надано документів, які підтверджували б що даний речовий доказ було поміщено до камери зберігання речових доказів райвідділу, а також стороною обвинувачення не було надано вказаний речовий доказ для огляду в суді під час судового розгляду за участю сторін судового провадження.

Також суд приходить до висновку, що постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 09.11.2015 року (т.3, а.с.89) є не допустимим доказом, оскільки слідчим не попереджено експерта за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Також суд визнає недопустимим доказом висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 358 від 09.12.2015 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_10 у своїх показах (протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2015р.) вказав : «... наніс кулаком кілька ударів в обличчя,...наніс два удари йому ножем у щоку ...один удар ножем в область серця...». На відеозапису він вказав та показав : «…нанесла мені кілька ударів кулаком в обличчя ( ліву частину)» ; « ножем два удари в ліву щоку».; « ножем був нанесений їм удар мені в область серця». Враховуючи кількість, характер та локалізацію, виявлених у нього тілесних ушкоджень, вважає, що вони могли утворитись за вищевказаних обставин (т.3, а.с.90), так як в даному висновку експертизи експертом ОСОБА_45 зазначено, що на судово-медичну екпертизу надано флеш носій, без назви, на якому знаходиться відеозапис проведення слідчого експерименту з потерпілим та протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 від 23.04.2015 року. При цьому відповідно до протоколів проведення слідчих експериментів від 23.04.2015 року в додатках до даних протоколів містяться диски з відеозаписами, тобто стороною обвинувачення не надано належних доказів, що флеш носій без назви, який був наданий експерту ОСОБА_45 був офіційною копією диску з відеозаписом слідчого експерименту від 23.04.2015 року. Крім того сам протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 судом визнано недопустимим доказом.

Посилання прокурора, як на підтвердження причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до нанесення тілесних ушкоджень, зокрема і ножових поранень потерпілому ОСОБА_10 на висновок міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 285 від 18.08.2014 року (т.3, а.с.16-17), висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 358 від 09.12.2015 року (т.3, а.с.90) , висновок експерта міжрайонного судово-медичного відділення Миргородської ЦРЛ ОСОБА_45 № 120 від 18.07.2019 року (т.3, а.с.19-20), в якому з посиланням на показання потерпілого, які він дав в ході проведеного за його участі слідчого експерименту, констатується про можливість спричинення саме обвинуваченим тілесних ушкоджень які були спричинені ударами в обличчя та ножем в область щоки та серця, суд розцінює як припущення, оскільки ніхто із учасників тих подій або очевидців та свідків, крім потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_37 та ОСОБА_11 , показання яких судом оцінено критично, не стверджують про знаходження в руках обвинуваченого ножа або предмета, схожого на ніж під час подій 17.08.2014 року. Такого предмета не було знайдено і очевидцями та учасниками подій або вилучено органами досудового розслідування. Крім того, згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 28.09.2021 року було надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів, що перебували у володінні (розпорядженні) Комунального некомерційного підприємства "МИРГОРОДСЬКА ЛІКАРНЯ ІНТЕНСИВНОГО ЛІКУВАННЯ" Миргородської міської ради з метою отримання та вилучення оригіналу медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (історії хвороби) №1193 потерпілого ОСОБА_57 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при цьому згідно відповіді директора Комунального некомерційного підприємства "МИРГОРОДСЬКА ЛІКАРНЯ ІНТЕНСИВНОГО ЛІКУВАННЯ" Миргородської міської ради від 15.11.2021 року №01-13/3909 повідомлено, що в архіві закладу наразі відсутня медична картка амбулаторного (стаціонарного) хворого №1193 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в зв`язку з чим неможливо здійснити тимчасовий доступ до речей та документів ( т. 6, а.с.136), а згідно відповіді цього ж закладу прокурору Миргородської окружної прокуратури Полтавської області від 15.11.2021 року №01-13/3928 зазначено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 17.08.2014 року був госпіталізований до хірургічного відділення, враховуючи термін перебування в стаціонарі по 21.08.2014 року з діагнозом: «Ножове поранення грудної клітки ліворуч» вірогідніше всього було виконано дренування плевральної порожнини з приводу пневмотораксу в умовах перев`язувальної кімнати (протокол інтервенції в журналі операційного блоку відсутній, журнал хірургічних інтервенцій по хірургічному відділенню відсутній, історія хвороби в архіві відсутня) (т.6, а.с.137).

Висновки ж експерта про відповідність показань потерпілого, наданих ним під час слідчого експерименту 23.04.2015 року по механізму заподіяння йому тілесних ушкоджень, локалізації та кількості, способу їх заподіяння, які були отримані при проведенні експертиз, ґрунтується виключно на показаннях самого потерпілого, який вказуючи на наявність в ділянці грудної клітини зліва слідів проникаючого ножового поранення, стверджує, що воно спричинене саме обвинуваченим ОСОБА_7 , що є ймовірним, тобто можливим, оскільки воно не ґрунтується на сукупності інших доказів, та розцінюється судом як припущення.

Оскільки проведеним аналізом вищевказаних висновків експертиз по матеріалах даного кримінального провадження виявлені численні порушення то висновки експерта визнано необ`єктивними та необґрунтованими.

Крім того, експертизи проводились на підставі недопустимих доказів - протоколів проведення слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка ОСОБА_11 , що свідчить також про недопустимість, у зв`язку з цим, висновків даних експертиз.

Оцінюючи вказані докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння, суд зазначає, що вищевказані докази, а також інші, зокрема, висновок експерта відділення судово-медичної криміналістики Обласного бюро СМЕ ДОЗ Полтавської облдержадміністрації ОСОБА_55 № 198-МК від 11.06.2015 року (т.3, а.с.84-85); постанова слідчого СВ Миргородського МВ УМВС про призначення медико-криміналістичної експертизи від 11.06.2015 року (т.3, а.с.83), постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 18.08.2014 року про визнання і приєднання до матеріалів провадження речових доказів (т.3, а.с.86), постанова слідчого СВ Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 09.11.2015 року (т.3, а.с.89), отримані з недодержанням вимог КПК України, а тому не можуть прийматися судом до уваги як належні та допустимі.

Відповідно до ч. 2 ст. 102 КПК у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Про попередження експерта про відповідальність зазначено також у ст. 4 Закону «Про судову експертизу», ст. 70 КПК України, п.п. 3.2.7 Інструкції № 6) тощо. Із перелічених норм закону та підзаконних актів випливає, що експерт або експертна комісія не може сама собі щось роз`яснювати або про щось сама себе попереджати.

Обов`язок роз?яснення експерту його прав і обов?язків, а також попередження про встановлену Законом відповідальність покладено на слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд (п. 4 ч. 5 ст. 69, ст. 70, ч. 2 ст. 102, ч. 3 ст. 223, ст. 242-244 КПК України).

В той же час, жодна постанова слідчого про призначення експертиз у даному кримінальному провадженні не містить роз`яснення слідчим положень визначених законом статтей та попередження експерта про особисту відповідальність за складений висновок.

Таким чином встановлена законом процедура, яка направлена на забезпечення важливого принципу процесуальної діяльності законності і об?єктивності експертного висновку порушена у кожному випадку призначення і проведення експертиз у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен аргумент заявника, що судом дотримано.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
Суд також погоджуючись з твердженням обвинуваченого ОСОБА_7 , а також його захисника ОСОБА_9 щодо заперечування факту свого перебування на місці вчинення злочину в домоволодінні потерпілого ОСОБА_10 в інкримінований період, оскільки на протязі всього часу досудового розслідування, яке тривало близько 5 років, органами досудового розслідування з обвинуваченим, а також із рядом свідків подій, на які вказує сторона обвинувачення, взагалі не проводилося жодних дій, такі їх твердження об`єктивно узгоджуються із показаннями допитаними в суді свідків ОСОБА_43 , ОСОБА_86 та ОСОБА_12 , матеріалами кримінального провадження, а саме: клопотанням захисника ОСОБА_9 від 28.08.2019 року про проведення одночасного допиту між ОСОБА_7 , ОСОБА_72 , ОСОБА_11 , ОСОБА_37 та ОСОБА_43 за участю захисника ОСОБА_9 (т.4, а.с.100-101); постановою слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про проведення одночасного допиту між ОСОБА_7 , ОСОБА_72 , ОСОБА_11 , ОСОБА_37 та ОСОБА_43 за участю захисника ОСОБА_9 (т.4, а.с.102-103); клопотанням захисника ОСОБА_9 від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_73 (т.4, а.с.104); постановою слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_73 (т.4, а.с.105-106), які були надані як докази стороною обвинувачення, та частково підтверджуються письмовими поясненнями потерпілого ОСОБА_10 , які він викладав у своїх письмових заявах, направлених до суду протягом судового розгляду даного кримінального провадження.

Водночас регламентований ст. 62 Конституції України та закріплений у ст. 17 КПК України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо обвинувачений посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання обвинуваченого підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження.
При цьому суд звертає увагу на неоднозначність позиції потерпілого та свідка ОСОБА_11 , оскільки останні в своїх показаннях суду зазначали про те, що у обвинуваченого був ніж, яким він завдав ножові поранення потерпілому. При цьому суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення в суді не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ніж, який нібито був у обвинуваченого ОСОБА_7 дійсно станом на 17.08.2014 року перебував у нього, його помешканні чи авто. Будь-які процесуальні дії з боку органів досудового розслідування щодо відшукання ножа як знаряддя вчинення злочину не проводилоися протягом всього часу досудового розслідування, як і не було зафіксовано, описано та в подальшому порівняно слід протектору авто марки «Тойота», про яке вказував потерпілий та свідки та протектору, який було виявлено під час огляду місця події 17.08.2014 року та про який зазначено не в повній мірі в самому протоколі слідчим від 17.08.2014 року ( а.с. 222 (зворотні бік 1 абзац) том 2).
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в ході досудового розслідування по даному кримінальному провадженню було допущено численні порушення вимог закону щодо збирання доказів, проведення відповідних процесуальних дій, що потягло за собою недопустимість числених доказів, експертних висновків, інших доказів, які були отримані всупереч вимог процесуального закону для доведення винуватості обвинуваченого.

Зокрема, під час збирання доказів службовими особами правоохоронного органу було допущено суцільні істотні порушення норм кримінального процесуального закону, суттєві недоліки, відверті порушення прав і свобод обвинуваченого, потерпілого, фальсифікація та штучне створення доказів.

Так, досудовим розслідуванням алібі ОСОБА_7 ні на 17.08.2014 року, ні на інші дати не перевірялось. Для такої перевірки не опитувались ні близькі, ні рідні, ні сусіди ОСОБА_74 . Досудовим розслідуванням збирались виключно компрометуючі підозрюваного дані. А об`єктом кримінального переслідування ОСОБА_7 став лише із однієї обставини він раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Все це стало наслідком того, що ні первісний обвинувальний акт, ні змінений обвинувальний акт не містять у собі детальний та хронологічний виклад обставин, які прокурор вважав би встановленими. А викладені обставини у ньому не знайшли свого підтвердження у доведенні винуватості обвинуваченого ОСОБА_74 .

Крім того, допитані судом свідки сторони обвинувачення не повідомили суду фактів, які б підтверджувались сукупністю доказів про вчинення вказаних злочинів обвинуваченим, а їх показання зводились виключно до припущень. Частина свідків обвинувачення взагалі заперечила ті факти на які посилалась сторона обвинувачення.

В ході досудового розслідування не було встановлено і не представлено суду жодного свідка, який був би безпосереднім очевидцем вчинення злочину ОСОБА_7 чи був достовірно обізнаний про наявність на обвинуваченому слідів злочину, чи про приховування ним слідів, про підозрілу поведінку обвинуваченого чи його откровення про вчинення злочину та про інші обставини справи.

Досудовим розслідуванням не було отримано жодного доказу причетності до злочину ОСОБА_7 у результаті проведення аналізу даних, наданих операторами мобільного зв`язку. І це при тому, що в останні роки такі дані активно використовуються органами досудового розслідування.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

3 огляду на це, будь-які матеріали мають подаватись до суду з обґрунтуванням їх належності, тобто таким чином, щоб суд міг встановити, яка саме інформація має доказове значення і на підтвердження яких саме обставин подано відповідний доказ і яким чином ці обставини стосуються предмета доказування.

Водночас, частина наданих стороною обвинувачення матеріалів жодним чином не стосуються обставин, що входять до предмета доказування у даній справі, а лише свідчить про рух кримінального провадження на стадії досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» (заява № 18656/13, від 03.10.2017 р.) наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін є наріжним каменем справедливого судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції. Відповідно до зазначених принципів, кожна зі сторін повинна мати змогу надати власне розуміння справи. ЄСПЛ також підкреслив, що сумлінне забезпечення здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції є обов`язком держави.

Стаття 3 Директиви Ради і Парламенту Європейського Союзу Про право на інформацію в кримінальному провадженні від 26.04.2012 р. вимагає, щоб будь-якій особі, яка підозрюється чи обвинувачується у кримінальному злочині незалежно від того, чи її було заарештовано, затримано або офіційно обвинувачено надавалася основна інформація про її процесуальні права.

Достатність наданої особі інформації має оцінюватися в світлі Статті 6 (3)(в) Європейської Конвенції з прав людини (Далі ЄКПЛ), яка надає кожному право мати час і можливості, достатні для підготовки свого захисту, і в світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого в Статті 6 (1) ЄКПЛ (рішення ЄСПЛ у справі Vaudelle v France, від 30 січня 2001 р., п. 35; рішення ЄСПЛ у справі F.C.B. v Italy, від 28 серпня 1991 р., п. 29).

Пленум Верховного Суду України Про виконання судами України законодавства та постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ при постановленні вироків від 29 червня 1990 року з послідуючими змінами та доповненнями вказав судам, що в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у статті 368 КПК України.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Верховний Суд у складі Касаційного кримінального суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16 висловив правову позицію про те, що наявність неспростованих доказів, які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Серед засад кримінального провадження за змістом ст. 7 КПК України є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів.

У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17.).

Суд вважає, що центральне місце в будь-якій судовій системі займає переконання в тому, що необхідно підтримувати неупередженість суду. Це основний принцип, від якого залежать багато інших принципів та правил. Якщо суд не зможе зберегти свою гідність, відстоюючи цінності, які суспільство вважає життєво важливими, держава недовго буде мати правову систему, яка може пишатися своєю відданістю справедливості та істині, якою б вона не була і яка користується повагою суспільства, якому вона служить. Мета не може виправдовувати засоби. Зокрема, докази або обвинувальні вироки іноді можуть бути отримані занадто дорогою ціною. Це положення пояснює, чому суд наполягає на повазі індивідуальних прав та процесуальних гарантій в системі кримінального правосуддя. Суд вважає, що для сторони обвинувачення та сторони захисту були створені належні умови для змагальності та доведення перед судом своєї правової позиції, а сам судовий розгляд проведений чесно та справедливо.

У справі «Яременко проти України» від 12 червня 2008 року (п. 74) Європейський Суд з прав людини звернув увагу на те, що складовою справедливого судового розгляду є врахування якості доказів і, зокрема, того чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується і, навпаки, збільшується, коли характер доказів не є вагомим, вони не є достовірними та точними.

У справі «Барбера, Мессеріо і Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

За практикою Європейського суду з прав людини, національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 року).

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суд повинен керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою, третьою, четвертою та п`ятою статті 17 КПК України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Підводячи підсумки під аналізом доказів, суд вважає, що при наявних доказах та за наявними встановленими обставинами і фактами визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України не можливо. З цих же підстав, суд не дає оцінку кожному доказу окремо, про які зазначає сторона обвинувачення, керуючись при цьому принципами належності та допустимості.

Приймаючи таке рішення, суд враховує, що на обвинуваченому не лежить обов`язок представляти виправдувальні докази, він має повне право обмежитися лише послабленням обвинувальних доказів. Досить, якщо він покаже, що обвинувальні докази не тільки не представляють достовірності, але навіть високу ймовірність.

Таким чином, суд ретельно в ході розгляду даного кримінального провадження перевірив доводи сторони як обвинувачення так і захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення стосовно вчинення саме ОСОБА_7 інкримінуємого йому кримінального правопорушення.

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, як вчинення умисних та протиправних дій, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, при цьому відсутні відомості про знаряддя завдання ножового поранення потерпілому, а саме ніж, також немає відомостей про речовий доказ ганчірку, яка також вилучалася разом із кофтою під час огляду місця події. В судовому засіданні прокурором не надавалися речові докази для огляду. Згідно експертного висновку клинок, яким було завдано ножове поранення мав лезо з однієї сторони, при цьому в своїх показаннях потерпілий зазначав, що ніж був заточений з обох сторін (т.3, а.с. 84-85).

При цьому власників автомобіля марки TOYOTA PRADO не допитано, свідками вони не значаться, як і не допитували особу, яка забрала вказаний автомобіль з майданчика тимчасового тримання куди він був поміщений ( ОСОБА_50 ), як і особу ОСОБА_53 , якому був належний автомобіль Хюндай Туксон, номерні знаки якого були встановлені на автомобілі Тойота Прадо. Також органами досудового розслідування не перевірялося алібі обвинуваченого в день інкримінуємого діяння, а також локалізація належного мобільного телефону обвинуваченого на місцевості в день вчинення кримінального правопорушення, обшук за місцем проживання чи реєстрації обвинуваченого не проводився.

Всі зібрані докази обвинувачення стосуються лише доведення факту отримання потерпілим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, зокрема проникаючого колото-різаного поранення, ймовірно нанесеного ножем. Разом з тим, жодним доказом не доведено, що поранення потерпілому наніс саме обвинувачений.

Ті обставини, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не є доказом вчинення саме ним вказаного інкримінованого кримінального правопорушення.

Суд вважає недоведеною належними та допустимими доказами участь обвинуваченого ОСОБА_7 у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, які за версією сторони обвинувачення нібито вчинив обвинувачений.

З досліджених під час судового розгляду доказів підстав вважати встановленим факт, що саме ОСОБА_7 своїми діями, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України відносно потерпілого немає.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, стороною обвинувачення не доведений факт причетності до вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України конкретно обвинуваченого ОСОБА_7 , винуватість якого в цьому органами досудового розслідування ґрунтується на припущеннях, що відповідно до статті 62 Конституції України та статті 17 КПК України є недопустимим, а тому всі сумніви з цього приводу судом тлумачаться на користь особи обвинуваченого.

Разом з тим, ці положення не вказують на те, що в разі не підтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший злочин і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи в скоєнні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.

Такий висновок суду в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові у справі № 243/1573/17 від 13 січня 2021 року.

В зв`язку з наведеним та із-за не встановлення органами досудового розслідування усіх обставин закінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині - потерпілому, та особи або осіб, які це вчинили, відсутністю спроби сторони обвинувачення в суді довести винуватість обвинуваченого у вчиненні умисних та протиправних дій, які виразилися у закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині обвинуваченим, суд позбавлений не тільки права, а й процесуальної можливості виконати замість сторони обвинувачення обов`язок доведення перед судом винуватості особи.

Згідно з ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України, випадках, - на потерпілого.

Згідно положень вищевказаної практики Європейського Суду з прав людини, Суд оцінює подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховує те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Підсумовуючи викладене, суд визнає зазначені докази сторони обвинувачення, як такі, що беззаперечно вказують про недоведеність стороною обвинувачення, що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , вчинене саме ним.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Версія обвинувачення має пояснювати всі обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

З огляду на вищевказане, наявні обставини, які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події.

За ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 373 КПК України).

За положеннями ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, остаточне рішення від 17.06.2011 року (пункт 45) вбачається, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен аргумент заявника, що судом дотримано.

Згідно положень, вищевказаної практики Європейського Суду з прав людини, Суд оцінює подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховує те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

В статті 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Оцінюючи цей факт, суд зазначає, що ніхто із свідків сторони обвинувачення не був очевидцем та свідком спричинення потерпілому ножового поранення саме обвинуваченим ОСОБА_7 , який цей факт заперечує, а органами досудового розслідування у визначеному законом порядку не проводилась перевірка на причетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому іншими особами або особою.

Таким чином, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що саме ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України. Тобто, на переконання суду, стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України це є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

В ст. 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчинені кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком, що набрав законної сили.

Враховуючи викладене, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з конституційного принципу презумпції невинуватості, закріпленого також і устатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 17 КПК України, суд констатує відсутність неспростовних і беззаперечних доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, які поза розумним сумнівом доводять його вину у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Також суд звертає увагу, що якість досудового розслідування по даному кримінальному провадженню була вкрай низькою та мала велику кількість похибок слідчих та прокурорів. Так, можна звернути увагу на ті обставини, що посадові особи, які проводили огляд місця події та забезпечували його проведення не спромоглися вжити заходів щодо відшукання знаряддя вчинення злочину ножа, не було встановлено чи маються поблизу місця злочину відеокамери, які б могли зафіксувати події, які відбувалися 17.08.2014 року поблизу домоволодіння потерпілого, встановлення належності сліду протектора автомобіля, який було виявлено слідчим під час огляду місця події від 17.08.2014 року, проте не зазначено його розмірів та характеристик навіть в самому протоколі (а.с. 222 (зворотній бік, абзац 1) том 2), та в подальшому не проведено будь-яких дій щодо його ідентифікації належності авто «Тойота Прадо», проведення всіх необхідних слідчих дій з обвинуваченим, потерпілим та свідками, а також не було встановлено інформацію щодо з`єднання абонентів мобільного звязку, що знаходилися у володінні операторів мобільного зв`язку за адресою домоволодіння потерпілого, зокрема, мобільного телефону обвинуваченого, що мало б суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні та допит інших осіб, про яких, зокрема, вказував потерпілий та свідок ОСОБА_37 громадянин ОСОБА_87 та співмешканець ОСОБА_43 ОСОБА_22 .

Огляд місця події це початкова та невідкладна слідча дія спрямована на дослідження місця, території, де відбулася подія, що має ознаки злочину або настав її результат, зміст якої утворює комплекс пізнавально-посвідчуваних операцій, що включають пошук, виявлення, закріплення, вилучення, дослідження, перевірку та оцінку слідів злочину та інших речових доказів. Правильність складання протоколу огляду місця події має важливе значення для подальшого відтворення подій кримінального правопорушення та носить інформативний характер для проведення подальших експертиз у кримінальному провадженні. Всі вказані вище обставини мали б бути перевірені органом досудового розслідування задля усунення всіх сумнівів як щодо невинуватості ОСОБА_7 так і доведення його винуватості.
З урахуванням викладеного, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись ст. 62 Конституції України, ч.2,4 статті 17 КПК України, згідно якої всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд приходить до переконливого висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України підлягає виправданню.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.07.2019 року, продовжено строк дії запобіжного заходу тримання під вартою в межах строку досудового розслідування до 15 години 40 хвилин 15 серпня 2019 року, визначено підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , заставу в розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 301050 (триста одна тисяча п`ятдесят) гривень у національній грошовій одиниці, яка могла бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) (т.4, а.с.43-45). Згідно листа начальника ІТТ №5 ГУНП в Полтавській області від 17.07.2019 року за гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який утримувався в ІТТ № 5 ГУНП в Полтавській області була внесена застава по кримінальному провадженню №0000795 від 18.08.2014 (ухвала слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Валентини Куцин № 541/1200/17, провадження № 1- кс/541/853/2019 від 15.07.2019р.) (т.4, а.с.46).

У зв`язку з виправданням обвинуваченого запобіжний захід відносно ОСОБА_7 слід скасувати.

Судові витрати по кримінальному провадженню віднести на рахунок держави, у зв`язку з ухваленням виправдувального вироку.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання щодо речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та виправдати його за недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Роз`яснити виправданому ОСОБА_7 , що він має право на поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 - скасувати.

Заставу, внесену за ОСОБА_7 , згідно ухвали слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Валентини Куцин № 541/1200/17, провадження № 1- кс/541/853/2019 від 15.07.2019 р. в сумі 301050 (триста одна тисяча п`ятдесят) гривень на депозитний рахунок № 5950 в ГУ ДКСУ в Полтавській області, код ЗКПО 26304855, МФО 820172, отримувач ТУ ДСА в Полтавській області - повернути заставодавцю.
Судові витрати по кримінальному провадженню віднести на рахунок держави, у зв`язку з ухваленням виправдувального вироку.
Речовий доказ: спортивну кофту «Adidas» оранжевого кольору повернути за належністю потерпілому ОСОБА_10 як його власність (т.3, а.с.86).
Вирок може бути оскаржений сторонами судового провадження до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3