УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2022 року

м. Київ
справа №464/6826/20
провадження № 51-2232ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, який зареєстрований в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням ст. 75 КК,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1ст.119КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарання за даним вироком та вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Вирішено рахувати строк відбування покарання з часу взяття під варту 02 грудня 2020 року.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.
Виключено з вироку посилання на ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК. Вирішено вважати засудженим ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року виконувати самостійно.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 28 листопада 2020 року приблизно о 01:00, перебуваючи у кв. АДРЕСА_2 , під час конфлікту штовхнув ОСОБА_5 у плече, внаслідок чого остання вдарилась животом до спинки крісла та отримала тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння і в подальшому призвело до настання смерті потерпілої.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання на менш суворий вид покарання.
Вважає, що під час обрання покарання судом не було враховано стан його здоров`я, дані про особу засудженого та обставини справи. Стверджує, що судам слід було зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки його було засуджено вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року за діяння, вчинене 15 червня 2017 року, тобто до постановлення вироку у цьому кримінальному провадженні. Зазначає, що він не потребує ізоляції від суспільства, а до нього слід застосувати положення ст. 75 КК. Вважає, що вирок та ухвала є незаконними і необґрунтованими.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно із ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК в касаційній скарзі не оскаржуються.
У своїй касаційній скарзі засуджений хоча і висловлює незгоду із призначеним йому покаранням через його суворість, однак колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими.
Норми статей 50 та 65 КК визначають, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та/чи обтяжують.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за тяжкі злочини, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні немає, не працює.
Окрім цього, суд першої інстанції встановив обставину, яка пом`якшує покарання засудженому щире каяття у вчиненому. Обтяжуючих обставин судом не встановлено.
Колегія суддів звертає увагу, що зпоміж альтернативних видів покарань, передбачених ч. 1 ст. 119 КК, судами правильно обрано покарання саме у виді позбавлення волі. Його розмір визначено з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину та особи засудженого і в межах відносно визначеної санкції ч. 1 ст. 119 КК, яка передбачає можливість призначення покарання до 5 років позбавлення волі. У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Крім цього, місцевим судом було повно та всебічно з`ясовано той обсяг інформації про особу засудженого, який був необхідним для врахування під час обрання засудженому виду та розміру покарання, що слідує безпосередньо із тексту оскаржуваного вироку.
Суд не вбачає підстав вважати обране ОСОБА_4 покарання надто суворим.

Доводи касаційної скарги про те, що засуджений не потребує ізоляції від суспільства також не заслуговують на увагу.
Адже, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення особи від його відбування з випробуванням. Суд має належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Так, вироком місцевого суду визнано винуватість ОСОБА_4 у вчиненні нетяжкого злочину, наслідки якого призвели до смерті ОСОБА_5 . Крім цього, з тексту вироку слідує, що засуджений був неодноразово судимий, у тому числі за тяжкі злочини. Востаннє ним було вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК, за який його засуджено вироком, що набрав законної сили, та призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК.

Водночас встановлені у цьому кримінальному провадженні відомості про тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого свідчать, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише у повній ізоляції від суспільства без застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання.
Також, як убачається із касаційної скарги засудженого, останній не погоджується із порядком призначення покарання, застосованими апеляційним судом за наслідками розгляду його апеляційної скарги.
Однак ці твердження є невмотивованими.
Відповідно до правового висновку, сформульованого об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17, якщо до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій встановили, що вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК та остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із подальшим застосуванням до нього ст. 75 КК.
З Єдиного державного реєстру судових рішень видно, що вказаний вирок набрав законної сили.
Тобто у даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року слід виконувати самостійно, а положення ч. 4 ст. 70 КК під час призначення покарання у цьому кримінальному провадженні не підлягає застосуванню.
Серед іншого засуджений не погоджується із розрахунком строку його попереднього ув`язнення у строк покарання, оскільки вважає, що суди повинні були на підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахувати йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02 грудня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_4 вчинив вбивство через необережність 28 листопада 2020 року і, як вмотивовано вказав апеляційний суд, 02 грудня 2020 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у межах даного кримінального провадження. Крім цього, суд апеляційної інстанції встановив, що на день постановлення вироку Хортицьким районним судом м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року запобіжний захід засудженому не обирався.

Відтак підстав для зарахування ОСОБА_4 у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі Суд не вбачає.

Апеляційний суд із дотриманням статей 404, 405 КПК переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які за своїм змістом подібні доводам, наведеним у касаційній скарзі засудженого, і зазначив, що вид та розмір покарання ОСОБА_4 є справедливим і достатнім, та таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК. З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК, а тому підстав для його пом`якшення за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, немає.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370 та 419 КПК, є законними, вмотивованими та обґрунтованими.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3