ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/885/22 Справа № 175/5696/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002757 від 10 листопада 2014 року, за апеляційними скаргами прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровську, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_8 ,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_10 ( режимі відеоконференції),
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 10 листопада 2014 року близько 05.00 години, керуючи технічно справним автомобілем «Тойота-Прадо» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить - ОСОБА_12 , здійснював рух по автодорозі Р-52 «Дніпропетровськ-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» зі сторони села Єлізаветівка Дніпропетровської області в напрямку селища Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області в лівому ряді руху, з включеним ближнім світлом фар, зі швидкістю близько 40-50 км/годину, більш точно швидкість руху встановити на даний час не виявилось можливим. В дорозі, в районі 36 км + 350 м автодороги Р-52 «Дніпропетровськ-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» ОСОБА_7 в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, при димовій завісі, не вибрав безпечну швидкість і при виникненні небезпеки для руху у вигляді автомобілю «Хюндай-акцент» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався в попутному з ним напрямку по лівій смузі руху, по полосі його руху, зі швидкістю близько 20 км/годину, якого він об`єктивно спроможний був виявити, якщо б рухався з безпечною швидкістю, заходів до негайного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або небезпечного об`їзду перешкоди не прийняв, в результаті чого допустив зіткнення транспортних засобів.

При зіткненні транспортних засобів водію автомобілю «Хюндай-акцент» ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини з переломами другого, третього та четвертого ребер по пахвовій лінії ліворуч з явищами лівостороннього пневмотораксу, які відносяться згідно висновків судово-медичної експертизи № 4806-е до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виражається в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційні скарзі прокурор просить вирок скасувати та призначити у провадженні новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, прокурор вказує на те, що, визнаючи недопустимим доказом схему місця ДТП, суд не вказав чиї права та свободи були порушені та у якому обсязі, враховуючи те, що вона складалась у присутності двох свідків. На переконання прокурора, встановлені судом порушення при складанні схеми, не є критичними та жодного разу не слугували підставою неможливості проведення судових експертиз, а також визнання їх недопустимими доказами. Також, прокурор звертає увагу на те, що при попередньому розгляді апеляційним судом було виявлено розбіжності щодо фактичного місця ДТП, у зв`язку з чим для повноти судового розгляду неодноразово заявлялись клопотання про проведення слідчого експерименту, які були задоволені судом. Між тим, за відсутністю відповідних погодних умов ухвали суду залишись невиконаними. При цьому, у задоволенні аналогічного клопотання в подальшому судом було безпідставно відмовлено. Окрім наведеного, прокурор вважає, що суд не надав належну оцінку показанням понятого ОСОБА_14 щодо даних, зафіксованих під час складання схеми, а також відносно здійснення фотофіксації на місці ДТП. На думку прокурора, наведена неповнота судового розгляду та наявність неусунутих протирічь призвели до передчасного ухвалення судом виправдувального вироку, який підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання відповідно до вимог закону, задовольнивши у повному обсязі його цивільний позов.

Свої вимоги потерпілий обґрунтовує невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження. Потерпілий вважає, що висновки суду про недопустимість як доказу схеми місця ДТП, є безпідставними, оскільки вона складена у присутності свідків працівниками Державтоінспекції, уповноваженим на проведення таких дій до прибуття слідчого. Апелянт зауважує, що вирок не містить відомостей про те всупереч яким самим нормам закону схема була складена працівником Державтоінспекції, беручи до уваги ті обставини, що це відбулось безпосередньо після ДТП до внесення відомостей до ЄРДР. При цьому, неповнота схеми не позбавляє її доказового значення та не вказує про неможливість отримання з неї достовірних даних про кінцеве розташування транспортних засобів після ДТП, протяжність гальмівного шляху та дорожні умови, за яких відбулась пригода, тобто даних, які в ній зафіксовані. Потерпілий звертає увагу й на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду у обвинуваченого не виникало жодних сумнівів у тому, що зафіксовано у схемі. Потерпілий зазначає, що висновки суду суперечать й правовим позиціям Верховного Суду, якими констатовано, що схема місця ДТП, складена інспектором ВДАІ МВС України безпосередньо після пригоди і до внесення відомостей про ДТП є допустимим доказом у кримінальному провадженні. З урахуванням наведених обставин потерпілий не погоджується й з визнанням недопустимим висновку експерта, складеного на підставі схеми. При цьому, апелянт зауважує, що вирок містить суперечності стосовно даних, які використовувались експертом при проведенні дослідження. Також потерпілий вважає необґрунтованим і визнання судом недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту з план-схемами до нього. Апелянт зазначає, що судом у вироку не було наведено докладних мотивів визнання недопустимим зазначених доказів, з посиланням на відповідні норми КПК України. До того ж, судом було залишено поза увагою те, що питання призначення експерименту обговорювалось під час судового розгляду та було вирішено судом, шляхом винесення ухвали. Водночас, для проведення слідчої дії не з`явились обвинувачений та захисник, тому його і було проведено за його участю. Окрім наведеного, на переконання потерпілого, суд безпідставно, не навівши докладних мотивів свого рішення, визнав недопустимими фотознімки із зображенням пошкоджених автомобілів, чим порушив його права як потерпілого на подання доказів.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою потерпілого, захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав заперечення, в яких вказув на необгрунтованість доводів скарги та законність висновків суду, викладених у судовому рішенні.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з положеннями, закріпленими у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність аналізувати положення п.п. а п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25.07.2000; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006).

Аналогічного висновку про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 03.03.2014 у справі №5-49кс13, де зазначив про те, що необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі.

Отже, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції не дотримано належним чином зазначених вимог закону при розгляді провадження та ухваленні судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, які вони давали в судовому засіданні й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.

Між тим, цим доказам суд належної оцінки не надав, й не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З оскаржуваного вироку видно, що мотивуючи свої висновки про наявність підстав для виправдання обвинуваченого, суд посилався на те що матеріали провадження не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні, зокрема, протокол огляду місця ДТП з фототаблицею до нього не складався, а була складена неуповноваженою особою лише схема, яка не містить відомостей про сліди та предмети, що стосуються пригоди.

При цьому, суд не надав належної оцінки тому, що п. 6.2 Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху затвердженою Наказом МВС від 26.02.2009 N 77 та п. 20.4 Інструкції з питань діяльності підрозділів ДПС Державтоінспекції МВС, затвердженої Наказом МВС України від 27.03.2009 N 111 (які діяли момент вчинення злочину) визначено, що прибувши на місце пригоди, у результаті якої отримали тілесні ушкодження люди, працівник підрозділу ДПС до приїзду слідчо-оперативної групи, зокрема у присутності двох свідків фіксує місце, час, вид, обставини та наслідки ДТП. Складена на місці пригоди схема місця ДТП долучається до матеріалів справи.

Водночас, згідно з п. 6.1 Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої Наказом МВС від 26.02.2009 N 77 у випадках, коли учасникам ДТП заподіяно тілесних ушкоджень, викликається слідчий для проведення огляду місця події відповідно до вимог КПК України.

Відповідно до диспозиції ст. 286 КК України обов`язковою умовою, за якої діяння особи слід кваліфікувати саме за цією статтею, є факт заподіяння потерпілому тілесних ушкодженнь, зокрема тяжких.

З матеріалів кримінального провадження видно, що інспектором з ОМ ДТП ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ОСОБА_15 після ДТП 10.11.2014 було складено схему, яка підписана свідками без зауважень. Ця схема ДТП підтверджує розміщення транспортних засобів безпосередньо після зіткнення. Згідно з рапортом цього інспектора, під час ДТП ніхто не постраждав, автомобілі здобули механічні пошкодження, та через деякий час водії звернулися до закладу охороги здоров"я з приводу спричинення тілесних ушкодженнь.

При цьому, з матеріалів провадження видно, що ДТП було вчинено о 5:15 годині 10.11.2014, потерпілий та обвинувачений звернулися до КЗ Дніпропетровська клінічна міська лікарня №16 ДОР в період часу з 9:45 до 9:50 годин цього ж дня.

Отже, суд належним чином не перевірив ті обставини, чи був обізнаний на час складення схеми місця ДТП, ІзОМДТП ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ОСОБА_15 про спричиненні учасникам ДТП тілесні ушкодження, чи були в нього підстави для виклику на місце ДТП слідчого для проведення огляду місця події, та яким чином нескладання слідчим протоколу огляду місця ДТП впливає на достовірність схеми ДТП, а також на її доказову спроможність, в розумінні вимог КПК України, та можливості отримання достовірних даних, у тому числі і для проведення судової експертизи.

Апеляційний суд зауважує, що за змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Окрім того, суд вказав, що схема ДТП, в порушення вимог закону, не містить: марку (модель) пошкодженого транспортного засобу; номерний знак транспортного засобу; власника транспортного засобу; перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП, розміщення частин та об`єктів (уламки кузова, частинки фарби, уламки скла, осипання ґрунту, сліди рідини та ін.), що відокремилися від транспортного засобу, відносно елементів проїзної частини, транспортних засобів; площу розсіювання уламків скла, осипання ґрунту тощо; координати місця зіткнення, наїзду тощо відносно сталих орієнтирів.

Водночас, схему ДТП було складено ІзОМДТП ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ОСОБА_15 , за участю свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , із зображенням місця ДТП, зокрема ширини проїзної частини з роздільними смугами, здійснена прив`язки транспортних засобів відносно один одного та сталих орієнтирів (знаку 36 км. та узбіччя), зафіксовано сліди гальмівного шляху коліс, напрям руху автомобілів, з посиланням на транспортні засоби - автомобілі "Тойота" та "Хюндай", та установлено, що дорожнє покриття було сухе.

При цьому, сторони кримінального провадження на недостовірність відомостей, які в ній містяться, під час судового розгляду не вказували.

Апеляційний суд звертає увагу, що лише сам факт не зазначення в схемі ДТП всіх елементів обстановки події, не є підставою для визнання її недопустимим доказом, й має оцінюватися судом у сукупності з усіма обставинами провадження, та встановленню чи впливають виявлені судом недоліки у ній на достовірність відображених відомостей й чи призвело це до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, зокрема прав обвинуваченого, в розумінні ст. 87 КПК України.

До того ж, суд вважав за необхідне визнати недопустимими й фотознімки, які були надані представником потерпілого, із зображенням пошкоджених автомобілів, з огляду на невизначене джерело їх походження, а також висновки експертів № 70/27-925 від 22.12.2014, № 5/10.4/10.1-519/520 від 25.07.2016, № 5/10.1-327 від 18.04.2016 та № 3 від 02.03.2015, у зв`язку з тим, що в їх основу було покладено визнану судом недопустимою схему місця ДТП, та з огляду на істотні суперечності у їх змісті.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 56, ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом . Протягом кримінального провадження потерпілий має право , зокрема подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Колегія суддів зауважує що у постанові від 08 жовтня 2019 року (справа№ 639/8329/14-к) Верховний Суд вказав, що положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. При цьому, суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення.

При цьому, визнаючи наданні представником потерпілого фотозмінмки місця ДТП недопустимим доказом, суд послався на те, що вони не містять відомостей коли та ким вони були складені, ідентифікаційних ознак автомобілів, й з якого носія інформації отриманні, проте, належним чином не мотивував, яким чином вказані недоліки впливають на забезпечення фундаментальних прав і свобод особи, та за якою підставою вважав за необхідне визнати їх недопустимими.

Разом з цим, у постанові від 25 вересня 2018 року (справа № 210/4412/15-к, провадження № 51-80 км 17) Верховний Суд зауважив, що в кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Що стосується висновків вищезазначених експертиз, то суд одночасно з визнанням їх недопустими доказами, через те, що в їх основу було покладено схему місця ДТП та вищезазначені фотознімки, вказав, що жоден із експертів категорично не встановив порушення вимог Правил дорожнього руху України саме ОСОБА_7 і вище зазначені висновки мають абсолютно різні варіанти як по показанням самого обвинуваченого, так і по показанням потерпілого ОСОБА_6 , а отже містять в собі сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого.

При цьому, суд визнав належними та допустими доказами висновок експерта № 2746 від 28.11.2014 з додатками до нього щодо механічних пошкоджень автомобіля «Хюндай Акцент», реєстраційний номер НОМЕР_2 , висновок експерта № 4806е від 11-12.12.2014 щодо наявності у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, та висновок експерта №912 від 31.12.2015.

Одночасно суд зазначив, що наявними у матеріалах кримінального провадження доказами доведено факт ДТП, яка відбулася за участю водіїв ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у місці та у час, котрі зазначені у обвинувальному акті, а також наслідки цієї ДТП у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_6 .

Разом з цим, суд не надав належної оцінки тому, що висновком експерта № 70/27-925 від 22.12.2014 встановлено, що у цій дорожній обстановці водій автомобіля «Тойота-Прадо» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України, та його дії при заданому механізмі ДТП не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В діях водія автомобіля «Тойота-Прадо» ОСОБА_7 при заданому механізмі ДТП, до моменту виявлення водієм задимленої ділянки дороги, не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.2 ПДР. Дії водія автомобіля «Тойота-Прадо» ОСОБА_7 при заданому механізмі ДТП, після виявлення водієм задимленої ділянки дороги, не відповідали вимогам п. 12.2 ПДР. У цій дорожній обстановці водій автомобіля «Хюндай-акцент» ОСОБА_13 повинен був діяти відповідно до вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Хюндай- акцент» ОСОБА_13 не вбачається невідповідностей вимогам п. 1.5 Правил дорожнього руху.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, сторони захисту, так і потерпілого, та яким чином встановлені судом недоліки впливають на належність та допустимість доказів у провадженні, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 .

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 2, 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, а також, враховуючи, що усунути зазначені недоліки в ході апеляційного перегляду не можливо, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4