Справа № 466/8994/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 від 12 лютого 2021 року щодо обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підярків Перемишлянського району Львівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, пенсіонера, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 у березня 2020 року перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , керуючись корисливим мотивом, шахрайським способом, шляхом обману, під приводом виготовлення надгробного пам`ятника, заволодів грошовими коштами ОСОБА_5 у сумі 34 000 гривень, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, чим спричинив ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, дії ОСОБА_3 кваліфікуються як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального проступку визнав повністю та пояснив, що дійсно він заволодів грошовими коштами ОСОБА_5 у сумі 34 000 гривень шляхом обману. Обіцяв виготовити памятник на могилу, але роботи не виконав, т.я. вже на той час його бригада розїхалася і робіт не проводила. Підтверджує обставини, викладені в обвинувальному акті. Просить його суворо не карати, оскільки він щиро кається.

Потерпіла ОСОБА_5 просила призначити покарання відповідно до закону, цивільний позов не подавала, оскільки ОСОБА_3 постійно їй обіцяє повернути кошти.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого, а також доказами що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості, його винуватість у вчиненні кримінального проступку повністю і об`єктивно стверджується визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , зібраними та дослідженими в ході судового розгляду доказами та його дії необхідно вірно кваліфікувати за ч.1 ст.190 КК України за ознакою заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України повністю та об`єктивно доведена.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 міру покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку, дані про особу засудженого, про те, що він є особою старшого віку, у лікарів нарколога і психіатра на обліку не перебуває, не притягувався до кримінальної відповідальності.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

Як вбачаєтьсяз обвинувального акту подія кримінального проступку сталася у березні 2020 року.

На час розгляду справи санкція ч.1 ст.190 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років. Зазначені зміни статті набули чинності з 01.07.2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Враховуючи вищевказані обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, з урахуванням особи винної, яка повністю визнала свою вину, в скоєному розкаявся, добровільно відшкодувала завдану шкоду, позитивно характеризуються за місцем проживання, а тому можливо призначити покарання в виді штрафу в межах санкції статті за скоєний злочин, яка діяла до 01.07.2020 року, так як такий вид покарання буде достатнім і необхідним для виправлення та попередження нових злочинів.

Інші види покарання, передбачені частиною 1 ст.190 КК України не можуть бути застосовані до обвинуваченого, оскільки він є особою, яка досягла пенсійного віку.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах санкції частини 1 статті 190 КК України у виді штрафу у розмірі пятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Керуючись ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (в редакції від 15.04.2008 року) та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу у розмірі пятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот пятдесят гривень 00 копійок) в доход держави.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

Речові докази відсутні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1