Справа №127/833/22
Провадження №1-в/127/17/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника заявника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання адвоката ОСОБА_4 поданого в інтересах ОСОБА_5 про скасування заборони на нерухоме майно, -

Встановив:

В провадження Вінницького міського суду Вінницької області, в порядку ст. 174 КПК України надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 поданого в інтересах ОСОБА_5 про скасування заборони на нерухоме майно.

Клопотання обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 , являється спадкоємцем на частку у спільному майні подружжя після смерті чоловіка ОСОБА_6 , згідно спадкової справи, що зареєстрована на підставі поданої нею заяви у спадковому реєстрі за № 68496448. При прийнятті спадщини ОСОБА_5 , виявлено, що за ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно присутня заборона на все нерухоме майно, яку було накладено 22.12.1999 за р. № 10-569. У відповіді з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 24.11.2021 № 296 /01-14 зазначено, що на підставі повідомлення Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці № ДВ-4-Л від 03.12.1999, яке надійшло до Першої вінницької державної нотаріальної контори 22.12.1999 за вхідним № 1916, накладено заборону 22.12.1999 за № 10-569. Згідно відповіді з Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці вбачається, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у Ленінському ВДВС ВМУЮ дійсно перебувало на виконанні виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках якого винесено повідомлення № ДВ-4-Л від 03.12.1999 на підставі якого 26.11.2007 накладено заборону на все нерухоме майно боржника. Однак, в результаті перевірки автоматизованої системи виконавчих проваджень, журналів обліку виконавчих проваджень переданих державному виконавцю та журналів реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження за останні три роки встановлено, що станом на 02.12.2021 на виконанні у відділі відсутні виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із тим, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 250828284 від 01.04.2021 відсутні будь-які відомості щодо нерухомого майна.

Оскільки вищезазначений арешт перешкоджає можливостям вільно володіти, користуватись та розпоряджатись майном ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 174 КПК України 2012 року, в якому просить скасувати заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 6096623, дата реєстрації 26.11.2007, реєстратор: Перша вінницька державна нотаріальна контора.

Адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги клопотання підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити за наведених в ньому підстав.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання, з підстав того, що заборона відчуження на майно накладалася Ленінським ВДВС ВМУЮ на виконання додаткового покарання за вироком суду, тому питання скасування заборони майна в даному випадку має розглядатись в іншому порядку.

Заслухавши думки учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши надані письмові докази і матеріали клопотання, суд приходить до наступного.

Порядок скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, встановлено ст. 174 КПК України 2012 року і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Однак, як встановлено судом, арешт на все нерухоме майно ОСОБА_6 було накладено на завершальній стадії судового провадження, на виконання вироку суду в частині призначеного покарання у виді конфіскації майна, на підставі положень КПК України 1960 року.

Питання про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства неодноразово розглядалося Верховним судом, яким висловлювалися різні правові позиції щодо юрисдикції даного питання та порядку його розгляду.

Так, спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Судом встановлено, що в даному випадку заборона на все нерухоме майно ОСОБА_6 накладена державним виконавцем на підставі вироку суду, яке було розпочате та розглянуто судом за КПК 1960 року, за яким особу, визнано винним у вчиненні злочину та призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Тобто, арешт накладено державним виконавцем, а не слідчим чи не слідчим суддею під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.

Разом з тим, прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 не знайшла.

У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, за заявами осіб, які в кримінальному провадженні не набули статусу підозрюваних, обвинувачених, засуджених, накладеного слідчим у кримінальній справі, після ухвалення обвинувального вироку не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За таких обставин, клопотання адвоката ОСОБА_4 поданого в інтересах ОСОБА_5 про скасування заборони на нерухоме майно є приватноправовим, тому повинно розглядатися в порядку цивільно-процесуального судочинства, оскільки зі змісту клопотання вбачається, що арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, що відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду в своїй постанові від 30.06.2020 у справі №727/2878/19.

Враховуючи наведене клопотання адвоката ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 174, 350, 370-372 КПК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 поданого в інтересах ОСОБА_5 про скасування заборони на нерухоме майно відмовити.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя