УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2022 року
м. Київ
справа № 464/3066/19
провадження № 51-1645ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 березня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка Цюрупинського (Олешківського) р-ну Херсонської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 за невстановлених слідством обставин, у невстановленому місці та час, діючи умисно незаконно придбав для власного вживання невстановлену кількість особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу та незаконно зберігав його за місцем свого проживання без мети збуту.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_4 почав вживати шляхом куріння незаконно придбаний ним особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, після чого, розуміючи протиправний характер своїх дій, збирав особливо небезпечний наркотичний засіб, а саме екстракт канабісу, який утворювався на приладах та ємностях для куріння канабісу, а також незаконно зберігав його.
27 травня 2019 року приблизно о 13 год 40 хв ОСОБА_4 за місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ) незаконно зберігав без мети збуту раніше незаконно придбані ним наркотичні засоби та був викритий працівниками поліції, і у нього виявлені та вилучені: особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс загальною масою 9,79 г, пристрої для подрібнення рослинної маси, а також фрагменти фольги, металеві трубки, пристрої для куріння, прозора безбарвна капельниця, полімерні пляшки, на яких виявлено нашарування особливо небезпечного засобу екстракту канабісу масою 1,1358 г.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 11 березня 2022 року вирок Сихівського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 березня 2022 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначає, що, вказуючи про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, суди послалися на показання свідка ОСОБА_5 , хоча вона відмовилась їх надавати, посилаючись на підставу, передбачену ст. 63 Конституції України.
Стверджує ОСОБА_4 і про те, що за місцем його проживання слідчий фактично провів обшук, а не огляд, у зв`язку з чим вилучені стороною обвинувачення засоби, які відповідно до висновку експерта належать до наркотичних, отримані з порушенням порядку, встановленого Конституцією України та Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК). Крім того, засуджений зазначає, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги його заяву про дозвіл на огляд найманого житла як підставу для проникнення до володіння особи без ухвали слідчого судді з огляду на те, що заяву було надано безпосередньо перед оглядом місця події, а тому не можна стверджувати, що засуджений був здатен усвідомлювати правові наслідки такої згоди.
З урахуванням викладеного ОСОБА_4 вважає, що всі результати проведення огляду місця події є недопустимими доказами.
До того ж, на його переконання, не можуть бути покладені в основу вироку суперечливі показання працівників поліції.
Також, на думку засудженого, суд першої інстанції неправильно виклав показання свідка ОСОБА_6 , адже останній не наводив категоричних тверджень про неможливість перебування будь-яких заборонених речовин в його житлі, яке потім винаймав засуджений.
Стверджує ОСОБА_4 і про порушення апеляційним судом права на захист, оскільки цей суд провів розгляд за відсутності сторони захисту. Зазначає засуджений і про те, що поза увагою колегії суддів апеляційного суду залишився факт недоведеності обставин, які підлягають обов`язковому доказуванню (час, місце і спосіб вчинення кримінального правопорушення).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Водночас під час перевірки оскаржуваного судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Так, суд обґрунтовано послався, зокрема, на показання свідків:
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (працівники поліції), які повідомили, за яких обставин прибули до квартири, де проживав ОСОБА_4 , а також, що у зв`язку з надходженням повідомлення про зберігання наркотичних засобів за місцем проживання останнього вони викликали слідчооперативну групу.
ОСОБА_6 , який крім іншого, зазначив, що ОСОБА_4 з дівчиною на ім`я ОСОБА_11 орендував у нього квартиру і перед здачею квартири не було жодних заборонених речей. Також свідок зауважив, що після виїзду попередніх мешканців проводилось суттєве прибирання. Водночас до квартири працівники поліції увійшли за згодою ОСОБА_12 ;
ОСОБА_13 , яка повідомила, зокрема, про те, що ОСОБА_4 вперше побачила в кінці травня 2019 року під час слідчої дії, на яку була запрошена працівниками поліції, і в ході якої відбувалось вилучення певних заборонених речовин у вигляді трави, а також приладів для куріння. Під час слідчої дії один із працівників поліції вилучав вказані речі, показував їх присутнім та упаковував у пакети, а інший здійснював відеозйомку. Жодних зауважень у неї стосовно слідчої дії не було. До того ж указала, що ОСОБА_4 дав згоду на такий огляд і вилучення, розповідав про місця, де зберігаються заборонені речовини. Зазначила, що була присутня в коридорі, кухні та кімнаті, саме там було вилучено вищевказані речі й коробки від них;
свідка ОСОБА_14 , яка у процесі допиту в судовому засіданні зазначила, зокрема, що бачила ОСОБА_4 лише одного разу, коли в кінці весни 2019 року до неї звернулись працівники поліції та попросили бути понятим. Під час огляду місця події ОСОБА_4 поводив себе спокійно, відповідав на всі запитання. ОСОБА_4 дав дозвіл на огляд, самостійно показував, де і що саме розміщено, виймав речі сам. Тому, на думку свідка, проведена слідча дія ознак обшуку не мала. ОСОБА_4 пояснював, що речовини зберігає для власного вживання.
Водночас суд першої інстанції у вироку зауважив, що свідок ОСОБА_5 відмовилась надавати суду показання на підставі ст. 63 Конституції України, а тому твердження засудженого про те, що суди обґрунтували його винуватість, пославшись на показання згаданого свідка, не відповідають дійсності.
Також суд обґрунтовано послався на письмові докази, зміст яких детально викладено у вироку, а саме: рапорт від 27 травня 2019 року поліцейського ОСОБА_10 ; заяву ОСОБА_4 від 27 травня 2019 року про дозвіл працівникам поліції на огляд його помешкання; протокол огляду місця події від 27 травня 2019 року з фототаблицею до нього; висновок судової експертизи наркотичних засобів від 20 серпня 2019 року №3/798.
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд провів судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення і дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу. Львівський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам, зокрема тим, які аналогічно викладені засудженим у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Перш за все колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зауважити, що зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що сторона захисту, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду в судове засідання не прибула, про поважні причини неприбуття не повідомила, у зв`язку з чим апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК розглянув апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_4 та його захисника, а тому твердження засудженого в касаційній скарзі про порушення його права на захист з указаних вище підстав є надуманими.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, то суд апеляційної інстанції, спростовуючи його доводи, зокрема щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події, правильно вказав про відсутність підстав для визнання цього доказу недопустимим з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Водночас ч. 1 та абзацом 1 ч. 2 ст. 237 передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Таким чином законодавець розрізняє такі слідчі дії, як огляд місця події та обшук.
Обшук це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.
У той же час огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння кримінального правопорушення. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчих дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду (ч. 3 ст. 214 КПК).
З показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 вбачається, що огляд місця події квартири за адресою: АДРЕСА_2 , проведено за участю та з дозволу володільців житла ОСОБА_4 і ОСОБА_17 , які спільно проживали у цій квартирі впродовж кількох років. Після отримання зазначеного дозволу слідчий у присутності понятих провів огляд місця події та склав відповідний протокол від 27 травня 2019 року. Під час слідчої дії ні поняті, ні інші учасники жодних зауважень не висловлювали.
Крім того, апеляційний суд зауважив, що в ході огляду місця події ОСОБА_4 добровільно повідомив та потім передав працівникам поліції наркотичні засоби й інші речі, призначені для їх вживання та зберігання. З урахуванням викладених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для сумніву у добровільності згоди на огляд місця події та про відсутність підстави вважати недопустимим доказом протокол огляду місця події.
З такими висновками Львівського апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду, адже апеляційний суд врахував наявність письмового підтвердження згоди ОСОБА_4 на огляд помешкання, але не обмежився її наявністю, а взяв до уваги і показання свідків зі змісту яких вбачається, що жоден з учасників слідчої дії зауважень чи застережень не висловлював. Ці обставини, на переконання Верховного Суду, не ставлять під сумнів добровільність наданої згоди, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали ОСОБА_4 висловлювати свою справжню думку. Крім того, необхідно зауважити, що сторона захисту не надала будь-яких доказів, які б ставили під сумнів добровільність цієї згоди, як і не вказують про застосування до засудженого незаконних та неправомірних заходів впливу фізичного чи психологічного характеру з метою отримати відповідну згоду на проведення огляду.
Ураховуючи викладене відсутні підстави вважати проведену слідчу дію обшуком.
Таким чином апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується і Верховний Суд, щодо відсутності підстав для визнання доказу протоколу огляду місця події від 27 травня 2019 року недопустимим доказом, й відповідно не вбачає підстав для визнання недопустимими всіх інших доказів, здобутих на його підставі.
Суди попередніх інстанцій перевірили і аргументи сторони захисту щодо можливої причетності інших осіб до незаконного зберігання наркотичних засобів.
Так, апеляційний суд зазначив, що перед здачею квартири ОСОБА_4 у ній, згідно з показаннями свідка ОСОБА_6 , проводилось генеральне прибирання. До того ж суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що згідно з показаннями засудженого він тривалий час проживав у орендованій квартирі приблизно 2-3 роки, а про наявність наркотичних засобів та їх належність ОСОБА_4 , відповідно до рапорту поліцейського ОСОБА_10 від 27 травня 2019 року, повідомила заявниця ОСОБА_5 , яка проживала у квартирі разом із засудженим. Крім того, відповідно до показань свідка ОСОБА_14 під час огляду місця події ОСОБА_4 повідомляв, що речовини зберігає для власного вживання.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого з приводу наявних суперечностей у показаннях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , то, на переконання колегії суддів Верховного Суду, у змісті їх показань не вбачається суперечностей щодо істотних обставин кримінального провадження. Мотивів для обмови цими свідками ОСОБА_4 судами попередніх інстанцій не встановлено.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що доводи засудженого стосовно неправильного, на його погляд, викладення судом показань свідка ОСОБА_6 фактично стосуються переоцінки цих показань, що з огляду на зміст ч. 1 ст. 433 КПК не є предметом касаційного розгляду.
Ухвала апеляційного суду відповідає ст. 419 КПК. У ній перевірено всі доводи і наведено мотиви, з яких виходив суд, постановляючи її, та положення закону, якими він керувався.
Вимоги до мотивування судових рішень засновані на приписах статей 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_4 твердження не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів захисника, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 березня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3