Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1225/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції судове провадження №274/1225/22 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.03.2022,
В С Т А Н О В И В:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та просить її скасувати, а своїм рішенням застосувати до нього умовно-дострокове звільнення. При цьому, звертає увагу на свої позитивні характеристики за місцем відбування покарання, наявність 6-ти заохочень та 1-не погашене на даний час стягнення. Наголошує, що останнє стягнення (виправний центр №108) є сумнівним та надуманим адміністрацією центру. Звертає увагу, що не може працювати на тих роботах, які були запропоновані адміністрацією, в свою чергу, є працевлаштованим на роботах з благоустрою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно встановив відсутність відповідних підстав для задоволення заяви засудженого.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що в матеріалах провадження відсутні переконливі докази, котрі свідчать про готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Так, дослідженням матеріалів судового провадження №274/2225/22 встановлено (а.п.7-8), що ОСОБА_8 засуджений вироком Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 04.08.2014 за ст.115 ч.2 п.п.6, 12; 187 ч.4, 70 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 17.03.2016 зараховано час попереднього ув`язнення з 11.10.2013 по 18.11.2014 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 27.11.2020, згідно ст.82 КК України, невідбуту частину строку покарання замінено на 2 роки 3 місяці 8 днів обмеження волі.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.02.2021 зараховано час слідування до виправного центру з 27.11.2020 по 28.01.2021 з розрахунку 1 день позбавлення волі відповідає 2 дням обмеження волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.02.2021 виправлено описку в Ухвалі Богунського районного суду м.Житомира від 27.11.2020 року, вважати правильним строк обмеження волі 3 роки 9 місяців 7 днів.

Початок строку: 11.10.2013 (для позбавлення волі)

Початок строку: 28.01.2021 (для обмеження волі)

Кінець строку: 03.07.2024.

Як вбачається з характеристики наданої ДУ «Бердичівський виправний центр (№108)» (а.п.7), засуджений ОСОБА_8 з 14 жовтня 2013 року утримувався в ДУ «Київський слідчий ізолятор». За час утримання характеризувався посередньо. Порушень режиму утримання не допускав. Заохочень не мав.

З 07 грудня 2014 року відбував покарання в державній установі «Житомирська виправна колонія №4». За час відбування покарання характеризувався позитивно. Допустив одне порушення режиму відбування покарання, по факту якого було проведено бесіду виховного характеру. Шість разів заохочувався адміністрацією установи.

З 28 січня 2021 року відбуває покарання в державній установі «Бердичівський виправний центр (№ 108)». За період відбування покарання характеризується негативно. Допустив одне порушення встановленого порядку відбування покарання, по факту якого було накладено одне дисциплінарне стягнення, допущене порушення виразилось у нетактовній поведінці до представників адміністрації. Заходи виховного та профілактичного впливу відвідує, реагує на них задовільно. В ході індивідуальних бесід постійно висловлює своє невдоволення встановленим порядком відбування покарання у виді обмеження волі. Не працевлаштований. Намірів працювати не виявляє. Заохочень не має. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Підтримує стосунки з засудженими різної спрямованості. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Допускає грубощі в спілкуванні з представниками адміністрації. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться задовільно. Виконує роботи із самообслуговування. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться задовільно. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу. Програму виконує в повному обсязі. Підгримує зв`язки з рідними. Позову згідно вироку суду не має. На профілактичному обліку не перебуває. Вину у скоєному злочині визнає, зі слів - розкаюється.

Проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що факт того, що хоча засуджений ОСОБА_8 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого, за наявності не погашеного стягнення, не можна безумовно розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці (як передчасну), а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_8 своїм відношенням до праці та поведінкою достатньо ще не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При цьому, на думку апеляційного суду, наявність у засудженого на даний час переважно позитивних характеристик за місцем відбуття покарання та 6-и заохочень в попередньому (період 2015-2020 років, на противагу стягненню накладеному 25.02.2022), як і погашення накладеного стягнення (не підтверджено матеріалами провадження), участь в роботах з благоустрою, об`єктивно не є беззаперечними підставами для умовно-дострокового звільнення останнього.

Визнання, за даних обставин, факту дійсності виправлення засудженого ОСОБА_8 буде передчасним.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.03.2022, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :