Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1892/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
власника майна ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах власника майна ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року,
в с т а н о в и в:
Цією ухвалою частково задоволено клопотання начальника СВ Новоград- Волинського РВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно вилучене в ході обшуку від 26.05.2022 за адресою АДРЕСА_1 .
Відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту на: Мобільний телефон SAMSUNG SM-A015FIDS 16GB чорного кольору Ітеі: 1 4333047 Ітеі: 2 433330615; Мобільний телефон Xiaomi Redmi Note 7, чорного кольору, Ітеі 39284 та Ітеі 759283; Ноутбук HP AR5895, серійний номер CNF109B5P4 Product: XD577EA#UUW Model: dv6-3133eo Rev: 1440-110, PCID: 058B110000242B0; Грошові кошти: 1 купюра 200 евро, 1 купюра 100 евро, 22 купюри 50 евро, 1 купюра 10 евро, 1 купюра 5 евро, 1 купюра 100 норвезьких крон, 1 купюра 5 / доларів США, 1 купюра 20 доларів США, 1 купюра 2 долари США.
Майно, на яке відмовлено в накладенні арешту, повернуто власнику - ОСОБА_10 .
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання начальника СВ Новоград-Волинського РВП ГУНП в Житомирській області про накладення арешту на майно. При цьому, звертає увагу на те, що в даному випадку відсутній склад кримінального правопорушення, арештовані речі не можуть бути речовим доказом, а тому застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту на майно є незаконним, та порушує майнові права та інтереси власника. Зазначає, що слідчим в судовому засіданні не доведено наявність процесуальних ризиків, передбачених ст.170 КПК України. Вважає, що арешт майна в даному випадку суттєво порушує права власника майна, гарантованих Конституцією України, визначених главою 2 КПК України засад кримінального провадження та передбачених статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 та власника майна ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження відповідно до вимог ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.
Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.
Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких стороною обвинувачення вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не дотримався вищевказаних вимог закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно у рамках зазначеного кримінального провадження виходячи з наступного.
Як зазначено в клопотанні про накладення арешту на майно, слідчим відділенням Новоград-Волинського РВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000335 від 20.05.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ст.198 КК України.
У ході досудового розслідування були допитані свідки, які пояснили, що мають знайомого на ім`я ОСОБА_11 , який здійснює протиправну діяльність, пов`язану із вчиненням крадіжок із житла громадян. У січні поточного року, останній розповів свідкам про те, що збуває викрадені ним ювелірні вироби із золота та срібла жінці на ім`я ОСОБА_12 , що проживає у м. Новоград-Волинський Житомирської області. Крім цього, такі свідки, кожен в свій час окремо один від одного, спільно з ОСОБА_11 їздили у АДРЕСА_2 , де ОСОБА_11 проходив до квартири АДРЕСА_3 , в якій продавав жінці на ім`я ОСОБА_12 , викрадені ним ювелірні вироби, про що останній їм неодноразово розповідав та після збуту викраденого демонстрував наявність грошових коштів, яких у нього до цього не було. Під час проведення слідчих (розшукових) дій встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення ймовірно причетна ОСОБА_8 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_4 . При цьому, придбання майна завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом, ОСОБА_8 здійснює переважно за адресою: квартира АДРЕСА_5 .
Під час обшуку 26.05.2022 року, на підставі ухвали слідчого судді від 21.05.2022 року, у квартирі АДРЕСА_5 , було виявлено та вилучено речі та документи до Новоград-Волинського РВП ГУНП в Житомирській області, які постановою слідчого від 27.05.2022 визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів справи.
В обґрунтування клопотання про накладення арешту слідчий зазначив, що з метою використання вилучених в ході обшуку речей і документів як доказу у кримінальному провадженні, забезпечення збереження речових доказів, для запобігання можливості їх приховування, використання, передачі та відчуження, зміни чи знищення та з метою позбавлення права на розпорядження та/або користування цим майном, необхідно накласти на них арешт.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
В той же час, як встановлено апеляційним судом, клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що залишилось поза увагою слідчого судді.
Зокрема, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000335 від 20.05.2022 та наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для його арешту, слідчий та прокурор, який погоджував клопотання, повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Між тим, жодних доказів того, що вилучене майно, яке належить ОСОБА_8 , є предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.
Так, з аналізу змісту матеріалів, долучених до клопотання слідчого вбачається, що у зазначеному процесуальному документі, окрім витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.198 КК України, ухвали слідчого судді від 21.05.2022 року про надання дозволу на проведення обшуку, протоколу обшуку від 26.05.2022 року, постанови про визнання речовими доказами від 26.05.2022 року, протоколу огляду предмета від 02.06.2022 року та протоколів допиту ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , до клопотання не долучено жодного доказу на його обґрунтування.
Слідчим у клопотанні не було доведено необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_8 , вилученого в ході обшуку з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речових доказів останнього.
Вилучене майно, що належить ОСОБА_8 , на переконання апеляційного суду, не відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, а долучена постанова органу досудового розслідування від 26.05.2022 року про визнання майна речовим доказом є нічим іншим, як процесуальною формальністю. В постанові слідчого СВ Новоград- Волинського РВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_13 від 26.05.2022 року про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні не міститься достатнього обґрунтування, якому чи яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає зазначене вище майно.
Таким чином, майно (згідно переліку резолютивної частини оскаржуваної ухвали), вилучене в ході проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_5 , на момент апеляційного розгляду, не відповідає ознакам речового доказу в рамках кримінального провадження №0000335 від 20.05.2022.
Апеляційний суд також враховує, що власнику арештованого майна ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000335 не було повідомлено про підозру.
При цьому, як пояснила ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції, вона протягом останніх 10-12 років займається підприємницькою діяльністю, а саме здійснювала продаж ювелірних виробів, зареєстрована як фізична особа-підприємець, продавала ювелірні вироби в магазині «Фараон» в м.Новоград-Волинський, який в подальшому був зданий в оренду, за адресою АДРЕСА_1 зберігалася певна кількість ювелірних виробів з магазину, деякі з них були придбані для власних потреб.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).
В ч.5 ст.132 КПК України чітко регламентовано, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг надати суду чітку відповідь про фактичні обставини кримінального провадження, зареєстрованого за ст.198 КК України, а саме що є предметом цього злочину, чи містить вилучене майно докази злочинної діяльності, хто є власником викраденого майна, яка його вартість, чи звертався власник із відповідною заявою про вчинення злочину, чи був хтось визнаний потерпілим. Прокурором не доведено існування причинного зв`язку між ймовірно вчиненим злочином за ст.198 КК України, розслідування якого здійснюється у кримінальному провадженні №0000335 та ОСОБА_8 .
Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено зазначена у клопотанні правова підстава та мета для накладення арешту на майно, передбачена п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, не доведено, що вилучене майно є доказом у кримінальному провадженні, що в свою чергу свідчать про відсутність ризиків, передбачених приписами ст.170 КПК України, зокрема, щодо можливості зникнення, втрати або пошкодження вилученого майна.
Розглядаючи клопотання про арешт майна слідчий суддя мав ретельно перевірити чи сторона обвинувачення, зібрала вагомі докази, які дають право на втручання у права ОСОБА_8 мирно володіти своїм майном, а саме арештовувати майно останньої з метою забезпечення кримінального провадження. Однак, як встановила колегія суддів, подане слідчим клопотання в контексті мотивації необхідності накладення арешту на майно ОСОБА_8 є безпідставним, оскільки за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження такої необхідності відповідними доказами.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Разом з тим, у клопотанні жодним чином не обґрунтована потреба досудового розслідування, яка виправдовує ступінь втручання у права і свободи власника майна ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною та не має процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.
Отже, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, зміст ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.
Так, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання слідчого про арешт вилученого в ході обшуку майна, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім наведення його змісту та цитування змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Жодні доводи апеляційної скарги прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовані.
Згідно із ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність прокурором, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання як накладення арешту на майно у права і свободи ОСОБА_8 і при вказаних обставинах явно порушують справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на майно ОСОБА_8 , вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності (користування) під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.
Європейський суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що обмеження володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ).
За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника власника ОСОБА_7 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду від 06 червня 2022 року, є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання прокурора щодо накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно.
При цьому, згідно ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року в частині накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку від 26.05.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого у кримінальному провадженні ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку від 26.05.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Зобов`язати орган досудового розслідування (слідчого в провадженні якого перебуває кримінальне провадження) та процесуального прокурора ОСОБА_6 повернути ОСОБА_8 майно вилучене 26.05.2022 року у ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :