Справа № 370/367/22 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3305/2021 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.289 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 14 липня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плахтянка Макарівського району Київської області, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Бориспільського міського суду Київської області від 16 липня 2012 року за ч.3 ст.305, ч.3 ст.307, ч.1 ст.70 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився з місць позбавлення волі 14 липня 2014 року, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, та призначено йому покарання 8 (вісім) років позбавлення волі без конфіскації майна, яке є його власністю.

Ухвалено строк відбування покарання обчислювати з 20 грудня 2021 року.

ОСОБА_7 залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерство юстиції України.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, вчиненого за наступних обставин.

20 грудня 2021 року близько 06 години 10 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 прямуючи до свого місця проживання, проходячи повз храм Архістратига Михаїла Київської єпархії Української Православної Церкви, що розташований по вулиці Коцюбинського, 2-а, в с. Плахтянка Макарівської територіальної громади Бучанського району Київської області, побачив поблизу входу до території вказаного храму припаркований автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», червоного кольору, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 02 жовтня 2021 року належить на праві власності потерпілій ОСОБА_9 та на той час перебував у користуванні її чоловіка потерпілого ОСОБА_10 Проходячи повз даний автомобіль, обвинувачений ОСОБА_7 побачив, що двигун автомобіля увімкнений та всередині автомобіля відсутні водій і пасажири, а тому в ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом для подальшого його використання у власних потребах, а саме з метою покататися.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_7 , 20 грудня 2021 року, близько 06 години 15 хвилин, діючи з прямим умислом, з метою подальшого використання автомобілю у власних потребах, а саме покататися, скориставшись відсутністю будь-яких сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, всупереч волі власника транспортного засобу ОСОБА_9 та фактичного користувача ОСОБА_10 , підійшов до вищевказаного автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», червоного кольору, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , двигун якого був у ввімкненому стані, та через незачинені водійські дверцята проник до салону автомобілю та увімкнувши передачу перемикання швидкостей, рушив з місця, поїхав з місця вчинення злочину в напрямку смт. Макарів Бучанського району Київської області, тим самим заволодівши вказаним автомобілем вартістю 388960,00 (триста вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок).
Після вчинених злочинних дій обвинувачений ОСОБА_7 рухався за кермом вказаного автомобілю по автодорозі «М-07» сполученням Київ - Ковель, де був виявлений працівниками патрульної поліції, якими після переслідування вказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_7 був зупинений поблизу села Пилиповичі Бучанського району Київської області.

Не погоджуючись з вказаним рішенням захисником обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу де він не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок Макарівського районного суду Київської області від 14 липня 2022 року змінити в частині призначеного покарання. Застосувати положення ст.69 та 75 КК України, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.

Мотивуючи свої вимоги вказує, що під час досудового слідства ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочину та розслідуванню справи, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому злочині, попросив вибачення у потерпілих. У період досудового слідства та судового процесу не намагався уникнути відповідальності, надав правдиві покази, повністю усвідомив свої дії та їх наслідки. Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, проживає з цивільною дружиною та виховує спільну малолітню дитину та двох дітей цивільної дружини. Всі збитки потерпілим відшкодував добровільно, де останні претензій до обвинуваченого не мають та просили не застосовувати до нього покарання у вигляді позбавлення волі. При цьому, районним судом не взято до уваги таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування завданих збитків.

Захисник зазначає, що покарання за вчинений злочин має бути домірним злочину, а застосоване покарання у виді позбавлення волі і не взяття до уваги обґрунтування сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого статті 69 КК України є явно несправедливим внаслідок суворості та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Сторона захисту вказує, що при застосуванні положень статті 69 КК України і призначенні більш м`якого покарання ніж передбачене санкцією інкримінованої статті, як пропонувалося захисником обвинуваченому строком на 5 (п`ять) років, ОСОБА_7 мав би право на звільнення від відбування покарання із встановленням іспитового строку у порядку ст. 75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, відомості, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема, те що він раніше судимий та відбував покарання у виді позбавлення волі, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, має цивільну дружину та неповнолітню дитину, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Щире каяття, активне сприянні розкриттю злочину визнано районним судом як обставини, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 .

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав рецидив злочинів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості твердження захисника про відшкодування ОСОБА_7 заподіяної шкоди, оскільки вказані доводи не ґрунтується на матеріалах провадження, адже викрадений автомобіль був повернутий потерпілому працівника правоохоронних органів, про що в матеріалах провадження міститься розписка потерпілого. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин. Воно полягає в усуненні саме винною особою наслідків скоєного правопорушення внаслідок її щирого розкаяння. З огляду на вказане, факт повернення викраденого автомобіля потерпілому працівниками правоохоронних органів, після того як вказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_7 переслідувався ними і був зупинений, не можна вважати добровільним волевиявленням обвинуваченого щодо усунення заподіяної ним шкоди. Оскільки інших доказів про відшкодування ОСОБА_7 заподіяної шкоди матеріали не містять, то доводи захисника про неврахування судом такого відшкодування при призначенні покарання є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, а також думку потерпілих, які просили суворо не карати обвинуваченого (а.с.95), суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 буде призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років, що є мінімальним основним покарання, передбаченим санкцією ч.3 ст.289 КК України без конфіскації майна, яке є його власністю.

На думку суду апеляційної інстанції, такі висновки суду першої інстанції з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано положення ст.ст.69, 75 КК України, то на думку апеляційного суду вони є необґрунтованими.

Із огляду на це, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному, а доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Отже, будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено не було. Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Макарівського районного суду Київської області від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий :

Судді :