Справа № 167/24/21 Провадження №11-кп/802/482/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілого - ОСОБА_10 ,
законного представника
потерпілого - ОСОБА_11 ,
представника
потерпілого - ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінальне провадження № 0000209 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 , захисників обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_13 та цивільного відповідача ОСОБА_14 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 29 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Рожища Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , освіта вища, непрацюючого, неодруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, раніше несудимого, військовозобов`язаного
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 ( п?ять) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 ( три) роки.
Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 5 ( п?ять) років на підставі статті 75 КК України, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 3 ( три) роки, в період якого відповідно до статті 76 КК України зобовя?зано його: періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїзджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_14 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Визначено стягнути солідарно з ОСОБА_7 та фізичної особи -підприємця ОСОБА_14 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 300 000 ( триста тисяч) гривень. В решті позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_14 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду.
Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнана винним та засуджений за те, що він 09 липня 2020 року близько 14 год 25 хв, керуючи технічно справним автобусом марки Богдан-20110, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вулиці Героїв УПА в місті Рожище Волинської області у напрямку автостанції, що розташована за адресою: місто Рожище Волинської області, вулиця Героїв УПА, 15, виконуючи маневр повороту ліворуч на прилеглу до автостанції територію, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не стежив в повній мірі за дорожньою обстановкою, та її зміною, проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху перед виконанням повороту ліворуч, на якому зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч, проявив неуважність, тим самим порушив вимоги пунктів: 9.2 б), 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 ( з наступними змінами і доповненнями), згідно яких:
- водій повинен подавати завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах, сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: перед перестроюванням, поворотом або розворотом;
- перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку,
зокрема, не надав переваги у русі мотоциклу « Ява», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався на вулиці Героїв УПА у зустрічному напрямку прямо, та мав перевагу в русі, внаслідок чого відбулося зіткнення мотоциклу « Ява», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , спочатку з автобусом Богдан-20110, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , а потім з автобусом ПАЗ-32054, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_15 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма забій головного мозку в ділянці лобних часток обох півкуль, перелом кісток основи черепа; закритий уламковий перелом верхньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням; відкритий перелом заднього краю епіфізу лівої велико-гомілкової кістки; уламковий перелом верхівки лівого надколінника; лінійний перелом зовнішнього мищелку велико-гомілкової кістки; закриті уламкові переломи 1-го ребра справа та 1-го ребра зліва; перелом кісток носа та обох орбіт; численні забої легень; забійні садна та рани обох колін та лівої верхньої повіки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням наслідків для потерпілого ОСОБА_10 у виді тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.
Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор оскаржує рішення суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення.
Вказує про безпідставне та невмотивоване призначення судом основного покарання із застосуванням до обвинуваченого вимог ст.ст.75,76 КК України. Приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також особі винного. Зокрема, скоєний ОСОБА_7 злочин відноситься до категорії тяжких, на момент вчинення кримінального правопорушення діяльність останнього була пов`язана з пасажирськими перевезеннями, що свідчить про усвідомлення обвинуваченим своєї підвищеної відповідальності як водія. Таким чином судом не було надано належної оцінки обставинам кримінального правопорушення, вчинення обвинуваченим тяжкого злочину саме у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, у якому питання покарання стосується інтересів не лише потерпілих, ай усіх учасників дорожнього руху.

На переконання прокурора, недостатньо враховано судом і ставлення обвинуваченого до своїх злочинних дій та їх наслідків, оскільки останній своєї винни не визнав, не розкаявся у вчиненому та навпаки намагався уникнути покарання, висунувши свою версію подій кримінального правопорушення, яка повністю спростована в ході судового розгляду.

Також судом неналежним чином врахована позиція потерпілого у провадженні щодо покарання обвинуваченого, адже останній наполягав на призначенні найсуворішого реального покарання.

На підставі викладеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.
У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. Вказує про неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, зокрема, відсутність у обвинуваченого щирого каяття, будь-якого сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільного відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, не визнаннями вини у скоєному кримінальному правопорушенні. Також судом не взято до увиги його позицію щодо призначення ОСОБА_7 суворого покарання. Таким чином, на думку потерпілого, судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ст..75 КК України та без належних підстав звільнено обвинуваченого від покарання з випробуванням.
Окрім вказаного, ОСОБА_10 не погоджується в частині часткового задоволення його цивільного позову про стягнення моральної шкоди. Так судом першої інстанції не в мовній мірі врахована, що він є особою молодого віку, отримані внаслідок ДТП травми внесли негативні зміни в його повсякденне життя, порушили нормальні життєві зв`язки, тривалий час не міг самостійно обслуговувати себе, на даний час досі не може нормально ходити, окрім вказаного також потребує ряду хірургічних операцій.
Вказує, що саме моральну шкоду у сумі 500 000 грн. слід стягнути з ФОП ОСОБА_14 , оскільки останній є власником джерела підвищеної небезпеки та роботодавцем ОСОБА_7 , який перебував у трудових відносинах з першим. А тому, враховуючи положення ст.1172 ЦК України, саме ФОП ОСОБА_14 як роботодавець повинен нести цивільно-правову відповідальність за шкоду завдану ОСОБА_7 , під час виконання ним трудових обов`язків.
У зв`язку з вказаним, потерпілий просить оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_16 покарання та в частині цивільного позову скасувати. Призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортним засобам на 3 роки. Також стягнути з ФОП ОСОБА_14 на його користь моральну шкоду в сумі 500 000 грн.
Захисниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подана апеляційна скарга у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку взято за основу доведеності вини ОСОБА_7 докази, які на переконання апелянтів, є неналежними та недопустимими доказами як окремо та і в сукупності з точки зору достатності взаємозв`язку між собою. Зокрема, останні посилаються на недопустимість як доказів показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків сторони обвинувачення ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , оскільки судом однобічно оцінено і висвітлено у вироку їх показання.
Апелянти вважають протокол огляду місця події від 09.07.2020 також неналежним та недопустимим доказом, адже відомості, які знаходяться у тексті протоколу не відповідають відомостям, які знаходяться у схемі даного протоколу. Крім того, слідчим не відображено у вказаному протоколі усіх учасників огляду та допущено ряд інших істотних порушень при його оформленні. Внаслідок допущених порушень. На переконання апелянтів, не можливо відтворити обставини та обстановку як до ДТП так і розташування транспортних засобів на проїзній частині після дорожньої пригоди.
Також сторона захисту вказує, що ні під час проведення огляду місця події від 09.07.2022, ні під час слідчого експерименту від 15.09.2020, який проводився без участі ОСОБА_7 , слідчим не було здійснено прив`язку до нерухомого об`єкту, зокрема будинку АДРЕСА_2 , розташування транспортирних засобі на проїзній частині, також не можна встановити де саме на проїзній частині відбулося зіткнення мотоцикла «Ява» з автобусом «Богдан». Крім того, сам слідчий експеримент проведений у порушенні Методичних рекомендацій щодо проведення подібних слідчих дій, так як до участі в ньому було залучено лише два транспортні засоби мотоцикл «Ява» та автобус «ПАЗ», без залучення транспортного засобу «Богдан», який би відповідав би технічним характеристиками автобуса, яким керував ОСОБА_7 . Суттєвим порушенням на переконання апелянтів є не відкриття стороною обвинувачення стороні захисту фототаблиці до протоколу слідчого експерименту від 15.09.2022. Адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вважають, що не залучення до слідчого експерименту третього транспортного засобу автобуса «Богдан» та не доручення до матеріалів слідчого експерименту фотографій про хід проведення вказаної слідчої дії свідчить про проведення слідства органом досудового розслідування не повно, не об`єктивно і лише з обвинувальним ухилом.
Окрім вказаного, захисники обвинуваченого вказують на наявність неточностей у між протоколом огляду місця події від 09.07.2020 та висновком експерта № 354 від 03.09.2018, оскільки твердження експерта про наявність нашарувань на торці правої ручки керма мотоцикла зовні схожих на фарбу білого кольору перевірити не можна, адже такі відомості відсутні у тексті протоколу огляду місця події, а експертом не здійснено фотофіксацію виявленого нашарування. Також у висновку експерта № 354 зазначено, що при зовнішньому огляді автобуса Богдан А-20110 НОМЕР_1 виявлені пошкодження в основному сконцентровані на його правій задній частині, а саме: подряпини лакофарбового покриття розташованого на висоті 110 см від оперної поверхні, при цьому експерт не описує на якій відстані від краю автобуса дана подряпина розташована, її ширину, довжину, початок та напрямок її утворення. Також у протоколі огляду місця події відсутні будь-які відомості про наявність на вказаному автобусі подряпин лакофарбового покриття. А вказано лише про слід потертості чорного кольору довжиною 40 см, який розташований на висоті 0,85 см.

Враховуючи, що висновок експерта № 465 від 06.10.2020 базується на вихідних даних отриманих з протоколу огляду місця події від 09.07.2020 та протоколу слідчого експерименту від 15.09.2020, які сторона захисту вважає недопустимими та неналежними доказам, то висновки вказаного експерта є лише припущеннями.

Також апелянти зазначають про порушення судом права на захист, оскільки на їх переконання перед судовими дебатами прокурор змінив обвинувачення, у якому уже з`явився автобус «ПАЗ».

З огляду на вказане захисника обвинуваченого ОСОБА_7 просять дослідити докази, які були надані стороною захисту і обвинувачення у суді першої інстанції, а оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Не погоджуючись з вирок суду першої інстанції цивільний відповідач ОСОБА_14 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, подав апеляційну скаргу у зв`язку з істотним порушенням норм матеріального права, неправильним застосуванням норм процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не наведено причин стягнення з нього солідарно з ОСОБА_7 моральної шкоди завданої ОСОБА_10 внаслідок ДТП. Зазначає, що ОСОБА_7 не був його працівником в розумінні трудового законодавства на момент скоєння ДТП, адже відповідно до матеріалів справи відносини між останніми регулювались цивільним законодавством України, зокрема у день вчинення ДТП між ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_14 було укладено договір цивільно - правового характеру. Таким чином, на переконання апелянта, відсутні будь-які правові підстави для задоволення цивільного позову ОСОБА_10 щодо стягнення з нього моральної шкоди.

Також вважає неспіврозмірний визначений судом розмір моральної шкоди, яку необхідно відшкодувати ОСОБА_10 , оскільки не було враховано того факту, що у потерпілого відсутнє посвідчення водія, а також притягнення останнього до адміністративного відповідальності за керування транспортними засобами без відповідного права.

Окрім того, вказує, що цивільно-правова відповідальність водія була застрахована у страховій компанії «Країна», відповідно до полісу АР №4565644 від 04 червня 2020 року.

У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_14 просить оскаржуваний вирок скасувати, а у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Цивільний відповідач ФОП ОСОБА_14 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду. Заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду від ОСОБА_14 не надходило, про причини неявки суд не повідомляв. Інші учасники кримінального провадження щодо судового розгляду за відсутності останнього не заперечували. Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження
Заслухавши пояснення доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого і його захисників, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, апеляційні скарги прокурора, потерпілого та цивільного відповідача заперечили, прокурора, який апеляційну скаргу сторони обвинувачення та потерпілого підтримав, апеляційні скарги інших учасників заперечив, потерпілого, його законного представника та адвоката, які подану потерпілим та прокурором апеляційну скаргу підтримали, апеляційні скарги сторони захисту та цивільного відповідача заперечили, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд правильно встановив фактичні обставини провадження та зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних у даному кримінальному провадженню та всебічно, повно та об`єктивно досліджених доказах, які детально наведені у вироку суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що точної дати не пам`ятає, влітку, приблизно в липні-серпні 2020 року, зранку о 06 годині 30 хвилин виїхав на маршрут « Луцьк-Рожище-Кременець» автобусом марки « Богдан». Висадивши всіх пасажирів на кінцевій зупинці на площі Б. Хмельницького в місті Рожище, попрямував автобусом до автостації міста Рожище на відстій. Завчасно включивши покажчик повороту, під`їхав до автостанції, знизивши швидкість. Поглянувши в ліве дзеркало, чи його транспортний засіб ніхто не обганяє та переконавшись, що на зустрічній смузі немає ніяких перешкод, почав здійснювати заїзд на територію автостанції. Коли вже передня частина автобуса заїхала на автостанцію, то почув якийсь не зрозумілий для нього гуркіт. Після чого зупинившись та вийшовши з транспортного засобу побачив, що на дорозі стоїть автобус « ПАЗ» і біля нього лежить мотоцикл « Ява». Вважає, що зіткнення автобуса «Богдан» з мотоциклом «Ява» не було.
Однак, ці показання апеляційний суд вважає такими, що суперечать дослідженим матеріалам кримінального провадження, а обрану обвинуваченим і його адвокатами стратегію захисту неспроможною. Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України повністю доводиться зібраними, дослідженими та вірно оціненими доказами.
Зокрема, на підставі показань потерпілого, свідків та даних, отриманих у результаті проведення огляду місця події від 09.07.2020 зі схемою ДТП та фототаблицею до нього, слідчого експерименту від 15.09.2020, судових експертиз встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася без дотримання водієм автомобіля Богдан-20110, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог 9.2 б), 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме виконуючи маневр повороту ліворуч на прилеглу до автостанції територію, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не стежив в повній мірі за дорожньою обстановкою, та її зміною, проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху перед виконанням повороту ліворуч, на якому зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч, проявив неуважність. Так ОСОБА_7 не надав переваги у русі мотоциклу «Ява» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався на вулиці Героїв УПА у зустрічному напрямку прямо, та мав перевагу в русі, внаслідок чого відбулося з ним зіткнення.
Так, потерпілий ОСОБА_10 при наданні показань в суді першої інстанції пояснив, що, керуючи мотоциклом « Ява», рухався у своїй смузі руху в напрямку з села Топільне до міста Рожище на вулиці Героїв УПА. Коли під`їжджав до автостанції, автобус « Богдан» здійснював маневр повороту на територію автостанції. Тоді намагаючись уникнути ДТП, натиснувши задні гальма, вивернув кермо в ліву сторону. Проте уникнути ДТП не вдалося, оскільки зачепив заднє праве крило, зіткнувся з автобусом « Богдан», внаслідок чого відкинуло на зустрічну смугу руху під автобус « ПАЗ».
Свідок ОСОБА_15 , який був водієм автобу « ПАЗ», суду першої інстанції повідомив, що їхав за автобусом «Богдан», який також їхав з невеликою швидкістю, і відстань між ними була 7-8 метрів. Автобус « Богдан» не обмежував йому видимість і він бачив свою смугу руху. Автобус « Богдан» вімкнув світловий покажчик повороту ліворуч і почав робити маневр повороту наліво, зупинився за роздільною смугою, що розділяє зустрічні смуги руху. Автобус «Богдан» не доїхав до території автостанції. Після того, як зупинився, автобус «Богдан» не переміщувався. З автобусом «ПАЗ» і мотоциклом «Ява» відбулося лобове зіткнення. Перед цим було зіткнення автобуса «Богдан» і мотоцикла «Ява», а саме дотик задньої правої частини автобуса «Богдан» з мотоциклом « Ява», на смузі руху автобуса «ПАЗ». Додав, що скільки «Богдан» повертав наліво, то автобус «ПАЗ» їхав у своїй смузі руху прямо, ближче до правого краю проїзної частини. Ствердив, що мотоцикл « Ява» спочатку зіткнувся своїм кермом з автобусом «Богдан».
Свідок ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , будучи пасажирами автобуса «ПАЗ», надали аналогічні показання, щодо траєкторії руху автобуса «Богдан», який повертав наліво, щоб заїхати на автостанцію у м. Рожише. Свідок ОСОБА_17 також вказала, що поворот автобус «Богдан» не завершив.
Свідок ОСОБА_20 повідомив, що аварія сталась біля автостанції. Маршрутка «Богдан» стояла, розвернута кабіною в сторону автостанції, поворот не був завершений.
Надані в суді першої інстанції показання вказаних осіб є чіткими, послідовними та узгоджуються з іншими доказами, які були дослідженні судом, та дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, у зв`язку з цим твердження сторони захисту щодо недопустимості як доказу показань потерпілого та вищевказаних свідків є необґрунтованими. При цьому, відомостей, за яких ці свідки мали підстави надати неправдиві свідчення, під час апеляційного розгляду суду надано не було. Також слід зауважити, що ні обвинувачений, ні його захисники не наполягали на повторному їх допиті для з`ясування обставин, які на думку сторони захисту, не було взято до уваги судом першої інстанції.
Протоколом огляду місця події від 09.07.2020 з фототаблицею до нього зафіксовані параметри дороги, а також слідова інформація у вигляді кінцевих розташувань транспортних засобів учасників пригоди після дорожньо-транспортної пригоди, а також пошкодження вказаних транспортних засобів. Вказиний протокол підписаний водієм автобуса «Богдан» ОСОБА_7 та водієм автобуса ПАЗ» ОСОБА_15 , а також понятими ОСОБА_21 й ОСОБА_22 . Будь-яких зауважень щодо викладених обставин в протоколі та до схеми ДТП вказані особи не висловили.
Так даним протоколом зафіксовано, що об`єктом огляду місця події являється проїзна частина автодороги вулиці Героїв УПА напроти будинку №40 в м. Рожище. З фототаблиць вбачається, що автобус «Богдан» розташований передньою частиною при в`їзді на автостанцію.
Твердження сторони захисту щодо недопустимості даного доказу, у зв`язку з невідповідністю у тексті протоколу огляду місця події відомостям, які знаходяться у схемі до нього, зокрема, невідповідність розміщення сліду від паливно-мастильної речовини, відсутність прив`язки до сталих нерухомих об`єктів, а саме до будинку АДРЕСА_2 , відсутність у схемі дорожніх знаків, хоча і мають місця, однак не є вирішальними, які б ставили під сумнів інші відомості зазначені як в протоколі огляду місця події так і в схемі до нього. Також стороною захисту не наведено обставин, передбачених статтею 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 15.09.2020 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , законного представника потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_15 , вбачається, що 09.07.2020 року ОСОБА_15 близько 14 год 30 хв рухався транспортним засобом «ПАЗ»-32054», рнз НОМЕР_3 , в місто Рожище на вулиці Героїв УПА в напрямку села Топільне зі швидкістю 20 км/год, так як їхав позаду автобуса « Богдан-20110», рнз НОМЕР_1 , і під?їжджаючи до автостанції, водій автобуса «Богдан» увімкнув світловий показчик повороту ліворуч та почав виконувати вищевказаний маневр, а ОСОБА_15 , відразу після увімкнення повороту, почав зміщуватись до правого краю проїзної частини дороги. Відразу як ОСОБА_15 почав зміщуватись, відбувся контакт водія «Яви» і автобуса «Богдан» на зустрічній смузі.
У свою чергу потерпілий ОСОБА_10 показав, що рухався мотоциклом «Ява» на вул. Героїів УПА у м. Рожище у своїй смузі руху та орієнтовно за 20 м автобус «Богдан» раптово почав повертати перед ним ліворуч. Ствердив, що водій автобуса «Богдан» створив для нього аварійну ситуацію, внаслідок чого ОСОБА_10 допустив зіткнення з автобусом «Богдан», а потім з автобусом «Паз».
Також під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_15 та потерпілий ОСОБА_10 виставили транспортні засоби, якими керували, відносно меж проїзної частини, так як вони рухалися до моменту дорожньо-транспортної пригоди.
ОСОБА_10 виставив мотоцикла на своїй смузі руху в напрямку м. Рощиже, відстань від правого краю проїзної частини у напрямку руху становить 3,4 м. Також останнім було встановлено мотоцикл до початку виконання маневру повороту автобусом «Богдан» та перетину на зустрічну смугу, дана відстань становить 27 м.
Окрім цього під час слідчого експерименту було встановлено безпосереднє місце контакту мотоцикла під керуванням потерпілого ОСОБА_10 та автобуса «Богдан» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 . Місце зіткнення знаходиться на відстані 3,65 м від правого краю проїзної частини у напрямку руху автобуса «ПАЗ». Як потерпілий ОСОБА_10 та і свідок ОСОБА_15 вказували на одне і теж місце зіткнення. Результати слідчого експеремну найшли своє графічне відображення у схемі.
Посилання сторони захисту на недопустимості як доказу даного протоколу, зокрема, проведення його без участі обвинуваченого є безпідставними, оскільки протокол слідчого експерименту відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а саме статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами та в порядку, передбаченими статті 240 КПК України, з дотриманням встановленої кримінальним процесуальним законом процедури проведення слідчого експерименту. Також слід зауважити, що судом першої інстанції буд допитаний слідчий ОСОБА_19 , який пояснив суду, що обвинувачений ОСОБА_7 і адвокат ОСОБА_9 були повідомлені про день, час і місце проведення слідчого експерименту 15.09.2020 року, однак не з?явилися для участі у ньому, а їх неучасть у слідчому експерименті не була безумовною перешкодою для його проведення. Доказів про протилежне стороною захисту під час апеляційного розгляду надано не було.
Твердження адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про порушення стороною обвинувачення вимог ст.290 КПК України, оскільки стороні захисту не було відкрито фототаблиці до протоколу проведення слідчого експерименту від 15.09.2020 не ґрунтуються на матеріалах справи. Відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 15.01.2021 стороні захисту було надано для ознайомлення матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000209, у тому числі і до протоколу проведення слідчого експерименту з додатком (т.2 а.с.152-153).
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що докази, дослідженні безпосередньо місцевим судом, узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. А також спростовують твердження сторони захисту щодо того, що стороною обвинувачення не визначено місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки дослідженими доказами у їх сукупності встановлено місце вчинення кримінального правопорушення: АДРЕСА_3 , де розташована автостанція, що відповідає змісту обвинувального акта, та протоколом огляду місця події від 09 липня 2020 року зі схемою ДТП та фототаблицями зафіксована ділянка проїжджої частини автодороги вулиці Героїв УПА, навпроти будинку № 40 міста Рожище Волинської області, на якій відбулась дорожньо-транспортна пригода.
Слід зауважити, що обвинувачений ОСОБА_7 при апеляційному розгляді підтвердив, що місцем дорожньо-транспортної пригоди являється ділянка дороги на вул. Героїв УПА у м. Рощиже при в?їзді на автостанцію.
Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 354 від 03.09.2020 року та ілюстративних таблиць встановлено, що оскільки на автобусі «Богдан А-20110», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та мотоциклі « Ява-638-00», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , не виявлено достатніх ознак, які б вказували на взаємне контактування даних транспортних засобів, тому вирішити запитання «Яким було взаємне розташування автобуса марки « Богдан А-20110», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та мотоцикла марки « Ява-638-00», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під час їх зіткнення, якими частинами та під яким кутом відносно один одного?» експертним шляхом не надається можливим
Однак даним висновком на автобусі «Богдан А-20110» виявленні пошкодження в основному сконцентровані на його правій задній бічній частині, а саме: подряпина лакофарбового покриття розташовані на відстані приблизно 110 см від опорної поверхні; нижче вказаної подряпини є нашарування речовини чорного кольору шириною приблизно 2 см, довжиною 30 см, яке розташоване на відстані приблизно 90 см від опорної поверхні. При безпосередньому співставленні і порівнянні вищеописаних слідів встановлено співпадіння подряпини фарбового покриття на задній частині автобуса та розташування правої частини керма мотоцикла, а також нашарування речовини білого кольору на торці правої ручки керма візуально відповідає кольору автобуса.
З урахуванням вказано та відомостей зазначених у протоколі огляду місця події від 09.07.2020, відповідно до якого на автобусі «Богдан» наявний слід потертості чорного кольору, довжиною 40 см, на висоті 0,85 см, показання свідка ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_10 , як вважає судова колегія, є правдивими та технічно спроможними, узгоджуються з вищевказаними доказами, а також версією розвитку події, висунутою органом обвинувачення, підстав недовіряти їм у суду немає, а тому і погоджується з їх оцінкою місцевим судом.
Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 465 від 06.10.2020 року, у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору, водій автобуса « Богдан А -20110», рнз НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 9.2 б), 9.4, 10.1 та 10.4 ПДР України, згідно з якими перед початком виконання маневру повороту ліворуч за 50-100 м подати сигнал світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, безпосередньо перед виконанням маневру переконатися, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу мотоциклу « Ява», рнз 8932 РВБ, який рухався в зустрічному напрямку.
Також даним висновком стверджується, що у заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, дії водія автобуса Богдан А-20110 р.н. знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 10.4 ПДР України, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.
Окрім цього, відповідно до висновку водій мотоцикла « Ява», рнз НОМЕР_2 ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автобусом « Богдан А-20110», рнз НОМЕР_1 , шляхом застосування екстренного гальмування з моменту виявлення небезпеки для руху заданого слідством, за умови руху із дозволеною швидкістю 50 км/год.

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що водій автобуса «Богдан» ОСОБА_7 перед виконанням маневру ліворуч мав можливість переконатися, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та не дав дорогу мотоциклу «Ява», який рухався на зустріч, а тому з технічної точки зору його дії, які не відповідали вимогам пунутів 10.1 та 10.4 ПДР України, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Окрім того, винуватість обвинуваченого також підтверджена й рядом інших досліджених судом доказів, зокрема протоколом огляду документу ( відеозапису) від 10 липня 2020 року, висновком судової інженерно-траспортної експертизи № 356 від 28.07.20120, №355 від 11.08.2020, №358 від 30.07.2020, №357 від 31.08.2020, №353 від 02.09.2020, висновком експерта судової-медичної експертизи № 691 від 07.09.-09.09.2020.
Зазначені докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, у зв`язку з чим суд відхиляє наведену захистом власну версію розвитку подій.
Заперечення захистом достовірності висновків експерта №465 від 06.10.2020 та № 354 від 03.09.2020 обгрунтоване на сумніві у достовірності вихідних даних, наданих слідчим в розпорядження експертів, без врахування показань обвинуваченого ОСОБА_7 про обставини та механізм дорожньо-транспортної пригоди.
Однак в апеляційного суду немає підстав ставити під сумнів обґрунтованість даних письмових доказів, так як протокол огляду місця події від 09.07.2020 та протокол слідчого експерименту від 15.09.2020 є належними і допустими доказами в розуміні ст.ст.85, 86 КПК України.
Посилання строни захисту щодо порушення права обвинуваченого на захист, оскільки перед судовими дебатами прокурор змінив обвинувачення, де уже з?являється автобус «ПАЗ» не заслуговують на увагу. Як і в протоколі огляду місця події від 09.07.2020 так і у висновках судових експертиз учасником дорожньо-транспортної пригоди фігурував також автобус «ПАЗ» під керуванням ОСОБА_15 , органом досудового розслідування встановлювалось невідповідність дій водія автобуса «ПАЗ» вимогам ПДР, які б знаходилтсь в причинному зв`язку з ДТП. Враховуючи, що всі матеріали досудового розслідування, які в порядку ст.290 КПК України були наданв стороні захисту для ознайомлення, остання мала усю необхідну інформацію щодо механізму ДТП.
Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_9 не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.
Також, на переконання судової колегії, судом першої інстанції правильно зроблено висновок, що схема дорожнього руху автомобільної дороги на вулиці Героїв УПА в місті Рожище, складена і затверджена уповноваженим органом 03.09.2021 року, яка надана стороною захисту, не є належним доказом в розумінні статті 85 КПК України, оскільки прямо чи непрямо не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.
Таким чином, у колегії суддів немає підстав вважати, що судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст. 22 КПК України, що могло б вплинути на правильність висновків суду та законність і обґрунтованість постановленого в справі судового рішення.

За наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження, не встановлено фактичних даних чи то джерел їх отримання, здобутих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, як про це вказує сторона захисту, тобто таких, що в контексті ст. 87 КПК України, є явно недопустимими.

З огляду на вище викладене, апеляційні вимоги сторонни захисту щодо скасування вироку суду до задоволення не підлягають.
Перевіряючи апеляційну скаргу потерпілого в частині цивільного позову апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної та майнової шкоди, у зв`язку із порушенням її прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження N 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц (провадження N 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц (провадження N 61-11969св18).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується самим обвинуваченим ОСОБА_7 , перебування першого у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_14 .

Відповідно до листа Управління Держпраці у Волинській області від 14.05.2021(т.3 а.с.105-106) під час позапланового заходу державного нагляду (контролю) ФОП ОСОБА_14 надано трудовий договір, укладений з водієм ОСОБА_7 від 26 березня 2019 року № 91, наказ від 25.03.2019 року, повідомлення до територіального органу ДПС подано 25.03.2019 року. В ході заходу контролю з`ясовано, що відповідно до наказу від 31.06.2020 року №1/06, ОСОБА_7 надано відпустку без збереження заробітної плати з 01.07.2020 по 10.07.2020 року включно. Факт надання відпустки без збереження заробітно/ плати підтверджено в наданому графіку виходу на роботу та табелі обліку використання робочого часу за липень 2020 року. Оплата праці за липень 2020 року водію ОСОБА_7 проведено відповідно до відпрацьованого часу та умов трудового договору згідно розрахунково-платіжної відомості НЗП-000014 за липень 2020 року.

Також встановлено, що в період перебування ОСОБА_7 у відпустці без збереження заробітної плати заключено договори цивільно-правового характеру з даним працівником з 06.07.2020 року по 09.07.2020 за №1/07-4/07 з визначеним обсягом виконання робіт, а саме здійснити пасажирські перевеження транспортним засобом замовника ОСОБА_23 А20110 державний номер НОМЕР_1 за діючим маршрутом Луцьк-Кременець згідно затвердженого графіка.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з положеннями ст. 24 КЗпП, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про прийняття працівника на роботу.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

З урахуваннм вказаного, здійснення пасажирських перевезень водієм ОСОБА_7 09.07.2020 року автобусом « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на основі договору цивільно-правового характеру відповідає процесу праці останнього за основним робочим місцем, оскільки після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність ОСОБА_7 не припинилась з ФОП ОСОБА_14 . Таким чином ОСОБА_7 станом на 09.07.2020 року перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_14 .

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає доводи потерпілого про стягнення з ФОП ОСОБА_14 моральної шкоди обґрунтованими, а доводи цивільного відповідача ФОП ОСОБА_14 щодо неперебування ОСОБА_7 у трудових відносинах з першим безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 300 000 грн., суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував, що такий розмір відшкодування, відповідає ступеню моральних страждань пережитих потерпілим. Зокрема, враховано ступінь тяжкості спричинених йому тілесних ушкоджень, глибину його фізичних та душевних страждань через нанесення шкоди його здоров`ю. Потерпілий проходив відповідне лікування, що призвело до зміни його звичайного укладу та способу життя, нормальних життєвих зв`язків.

Врахувавши глибину і тривалість моральних страждань потерпілого, місцевий суд, частково задовольняючи позов у цій його частині, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у 300 000 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості, за обставин даного провадження, і з таким його висновком погоджується і апеляційний суд.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , за доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого, колегія суддів виходить із того, що у відповідності з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та звільняючи обвинуваченого від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, наслідком якого є заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Також судом взято до уваги дані про особу обвинуваченого, а саме інформацію про стан його здоров`я, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та за допомогою до них не звертався, його позитивну характеристику за місцю проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні одну неповнолітню дитину, на момент вчинення кримінального правопорушення працював.

Не встановлено судом першої інстанції і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому.

Судом першої інстанції враховану і думку потерполого та законного представника потерпілого, які наполягали на суворому покаранні у вигляді позбавлення волі.

Однак судова колегія зауважує, що думка потерпілого може бути врахована судом в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого, щодо виду та розміру покарання, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на обставини справи, а саме той факт, що потерпілий станом на 09.07.2020 року не мав права керування транспортними засобами, неодноразово порушував правила доружнього руху.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до ОСОБА_7 звільнення від покарання з випробуванням є більш дієвим заходом впливу на обвинуваченого, оскільки перебуваючи під наглядом уповноваженого органу з питань пробації, він відчуватиме відповідний тиск відповідальності, при цьому залишаючись соціально адаптованою особою, яка є такою, що має позитивне ставлення до праці, тобто, працюючи забезпечить своє утримання, відповідно зменшивши ймовірний тягар його утримання у місцях позбавлення волі.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ті обставини, що ОСОБА_7 не визнав своєї вини та не відшкодував завдану злочином шкоду, з огляду на обставини вчинення злочину, а також на дані про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, не дають підстав для призначення більш суворого покарання, ніж визначеного судом.

З огляду на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його обставини та наслідки, призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_13 та цивільного відповідача ОСОБА_14 залишити без задоволення.
Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 29 березня 2022 року в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_14 про стягнення моральної шкоди скасувати.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_14 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 300 000 ( триста тисяч) гривень. В решті позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовити.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді