ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1269/22 Справа № 208/1226/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року у кримінальному провадженні №0002409 стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Перебиківці Ченівецької області, не зареєстрований, фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз: 28.07.2008 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. Звільнився 05.01.2018 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Зазначеним вироком ОСОБА_7 було визнано винуватим у тому, що він спричинив умисні тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, за таких обставин.
Так, 28.12.2019 року, приблизно 02.30 годині 29.12.2019 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла раптова сварка, під час якої ОСОБА_7 реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в одній із кімнат вищезазначеної квартири, взяв із табурета кухонний ніж та, утримуючи його в лівій руці, умисно, протиправно наніс ним три удари ОСОБА_9 , заподіявши останньому два проникаючи поранення грудної клітини (в 10-му межребір`ї праворуч по середньо-пахвинній лінії) та передньої черевної стінки (на 12,5 см вище пупка праворуч) з ушкодженням лівої частки печінки та шлунку, яке ускладнилось внутрішньочеревною кровотечею, які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень по ознаці небезпеки для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитися смертю, та рану на голові, яка відноситься до легких тілесних пошкоджень з короткочасним розладом здоров`я, як така, що викликала розлад здоров`я більше 6 але менш 21 дня.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції змінити та виключити з його мотивувальної частини посилання суду як на доказ винуватості ОСОБА_7 витяг з ЄРДР.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що витяг з ЄРДР це документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, а отже, в розумінні ст. 84 КПК України не є доказом винуватості у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції формально поставився до розгляду кримінального провадження, не звернув уваги на відсутність належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення саме за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки його дії охоплюються положенням ст. 124 КК України, що підтверджується відповідними доказами, а саме слідчим експериментом за його участі. Вказану обставину також підтвердив і потерпілий ОСОБА_9 під час його допиту в судовому засіданні, який в той день здійснював щодо нього психологічний та фізичний тиск.
Крім того, вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі, які встановлюють тяжкість тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, оскільки в матеріалах справи міститься медична довідка, яка визначає, що у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, однак суд першої інстанції залишив вказану обставини поза своєю увагою та не надав цьому належної правової оцінки.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції та з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, вирок суду змінити та виключити з мотивувальної частини посилання суду на витяг з ЄРДР. Також заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її необґрунтованість і безпідставність.
Обвинувачений, його захисника та потерпілий до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце апеляційного перегляду були повідомлені належним чином, заяв про відкладення або їх особисту участь у розгляді справи або до суду не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд за їх відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .
Як видно з оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.
В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також письмові докази, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судом.
Безпосередньо допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 суду пояснив, що 28.12.2019 року він знаходився в квартирі АДРЕСА_2 . Після опівночі 29.12.2019 року до 3 прийшов потерпілий ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Свідка ОСОБА_10 , який пішов за алкогольними напоями, довго не було, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_9 став висловлювати йому претензії та між ними виникла сварка. В цей час ОСОБА_9 , який значно вищий та крупніший за нього, підійшов до нього спереду, схопив за хвору руку і став здавлювати, при цьому погрожуючи йому взагалі її відірвати. Відчуваючи сильний біль, він схопив зі столу кухонний ніж, який використовувався ними під час застілля, та став утримувати його лезом до потерпілого. Потерпілий ОСОБА_9 будучи в розпалі, різко нахилився до нього та сам напоровся на ніж. Ніж він тримав при собі та ударів ним не наносив. Обставини спричинення другого тілесного ушкодження може пояснити само травмуванням потерпілого. Рану на голові ОСОБА_9 він не спричиняв. Залишивши квартиру, він побачив у себе в руці рукоятку ножа зі зламаним лезом, яку викинув поряд, а потерпілий ОСОБА_9 зібрався та пішов до себе додому, в розташований поряд під`їзд цього ж будинку.
Суд першої інстанції критично поставився до показів обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що він перевищив межі необхідної оборони та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й апеляційний суд, щодо наявності умислу саме на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки його покази в цій частині спростовуються дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.
Так, стаття 121 КК України із суб`єктивної сторони характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень й бажає або свідомо припускає їх настання.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Спосіб вчинення злочину відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Також, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права викладено у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10.08.2018 року у справі 635/11608/14-к.
У даному кримінальному проваджені судом першої інстанції встановлено, та не оскаржується самим обвинуваченим, що між обвинуваченим та потерпілим відбувся конфлікт.
В своїх поясненнях суду та під час слідчого експерименту, ОСОБА_7 зазначав, що взяв кухонний ніж, який лежав на табуретці та виставив його перед собою в бік потерпілого, після чого останній різко нахилився та сам напоровся на ніж, будь-яких ударів ножем потерпілому ОСОБА_9 він не наносив.
Оцінюючи вказані пояснення, суд першої інстанції правильно визнав їх об`єктивно не спроможними та такими, що спростовуються письмовими доказами.
Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №130-Е від 07.02.2020 року, у потерпілого ОСОБА_9 виявлені 2 проникаючих поранення грудної клітини (в 10-му межребір`ї праворуч по середньо-пахвинній лінії), які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень. Враховуючи характер ран, переваги глибини раньового каналу над його довжиною експерт вважає, що пошкодження виникли внаслідок дії колюче-ріжучого предмета, предметів.
Під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, останній вказав, що 29.12.2019 року приблизно о 02.30 годині, він сидів на дивані в кімнаті №1, розташованої прямо від входу. Біля дивану стояв табурет на якому лежав ніж. Навпроти на стільці сидів ОСОБА_7 , з яким він балакав. Під час розмови між ними виник конфлікт. Вони кричали, сварка не припинялась. Потім вони разом підвелись і ОСОБА_7 схопив ніж лівою рукою та наніс йому удар у тулуб, вище пупка. Після цього удару він зігнувся, після чого відчув удар в голову. Розвернувшись, він став уходити, і в цей час відчув ще один удар ножем праворуч, в бокову частину тулубу. Лезо ножа залишилося у його тілі так як рукоятка ножа при нанесенні удару, відломилася. Лезо ножа він дістати не зміг та в такому стані він пішов додому.
Аналогічні покази щодо механізму, локалізації та характеру отриманих тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_9 надав і в судовому засіданні суду першої інстанції.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №178-Е від 19.02.2020 року, за механізмом утворення, поранення, виявлені у потерпілого не суперечать механізму та взаємному розташуванню потерпілого та нападаючого, зазначеному в протоколі слідчого експерименту, за участю потерпілого ОСОБА_9 .
В той же час, висновком судово-медичної експертизи №183-Е від 20.02.2020 року, встановлено, що за механізмом утворення, ушкодження по передній поверхні тулубу справа, не суперечить механізму та взаємному розташуванню потерпілого та нападаючого, зазначеному в протоколі слідчого експерименту, за участю ОСОБА_7 ; ушкодження в ділянці тулубу праворуч (проникаючого поранення в 10-му межребір`ї праворуч по середньо-пахвинній лінії) суперечить механізму указаному в даному протоколі за участю ОСОБА_7 , тобто внаслідок дії колюче-ріжучого предмета по передній поверхні живота праворуч: « ОСОБА_12 сам настромився на ніж…»; механізм утворення ушкодження на голові ліворуч, в даному протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , не відображене.
Крім того, за результатами медичного обстеження ОСОБА_7 було складено висновком судово-медичної експертизи № 1343-Е вд 30.12.2019 року, згідно якого у ОСОБА_7 виявлені у ушкодження у вигляді рани на 2-му пальці лівої кісті, яке є різаною раною. Будь-яких інших ушкоджень, на які вказував ОСОБА_7 судово-медичним експертом не виявлено.
Таким чином, кількість та характер ножових поранень, локалізація заподіяних потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вказують на те, що ножові удари були не випадковими, а навпаки - цілеспрямованими, оскільки завдавались з застосуванням значної фізичної сили, в грудну клітину та черевну порожнину потерпілого, тобто у місця де розташовані життєво важливі органи, що виключає можливість характеризувати дії обвинуваченого, як перевищення меж необхідної оборони та свідчать виключно про наявність прямого умислу на спричинення тілесних ушкоджень.
Крім цього, зазначене підтверджується також й тією обставиною, що удар в грудну клітину потерпілого було завдано з такою силою, що лезо ножа зламалось та залишилось у ній, в той час, як будь-яких тілесних ушкоджень, окрім порізу пальця, у самого обвинуваченого ОСОБА_7 виявлено не було, що вказує на відсутність будь-якого нападу з боку потерпілого.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи обвинуваченого, які є аналогічними його позиції під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, тобто умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, не знайшли свого підтвердження, як в ході розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами у їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо виявлення у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості є неприйнятними та спростовуються дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, потерпілого ОСОБА_9 , після отримання тілесних ушкоджень було госпіталізовано до КНП КМЛШМД КМР з попереднім діагнозом: ножове поранення черевної порожнини та грудної клітин (т. 2 а.с. 68) де було прооперовано. Після чого, на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, слідчим ОСОБА_13 з КНП КМЛШМД КМР було вилучено картку стаціонарного хворого №8737 на ім`я ОСОБА_9 та рентгенівські знімки останнього (т. 2 а.с. 158-168), після чого призначено у даному кримінальному провадженні судово-медичну експертизу для визначення ступеню тяжкості виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень (т. 2 а.с. 162).
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №130-Е від 07.02.2020 року (т. 2 а.с. 165-167), яка була проведена на підставі отриманої медичної документації та за участю самого ОСОБА_9 , у останнього виявлено 2 проникаючих поранення грудної клітини та в передньої черевної стінки з ушкодженням лівої та передньої черевної стінки з ушкодженням лівої частки печінки та шлунку, які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень.
Таким чином, матеріалами кримінального провадження встановлено та підтверджено, що тілесні ушкодження, отримані потерпілим від неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитися смертю та будь-яких інших даних, зокорема щодо отримання потерпілим тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Як зазначено у п. п. 2, 3 глави 4 розділу I Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, витяг з Реєстру це документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за параметрами, визначеними в пункті 3 цієї глави. До витягу з Реєстру включається, зокрема, інформація про орган досудового розслідування; прізвище, ім`я, по батькові слідчого (слідчих) органів досудового розслідування, які здійснюють досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який (які) здійснює(ють) процесуальне керівництво.
З огляду на вищевказані положення закону, хоча витяг з ЄРДР і не є процесуальним джерелом доказів, однак містить відомості, які мають значення для оцінки інших доказів на їх допустимість зокрема про дату та час внесення відомостей до ЄРДР та відповідно початку досудового розслідування, а тому може бути використаний судом у якості доказу в кримінальному провадженні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає доводи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі такими, що ґрунтуються на власному, хибному тлумаченні положенні КПК України у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.
За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність або на визначення міри покарання.
Обставин, передбачених ст. 411 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено, а відтак відповідні доводи та вимоги апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню. Позиція обвинуваченого зводиться до незгоди з правовою оцінкою доказів, яку дав суд першої інстанції і до власної переоцінки цих доказів, при цьому він їх оцінює на власний розсуд, ігноруючи всю їх сукупність та взаємоузгодженість, а тому такі доводи не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для скасування вироку суду та закриття кримінального провадження.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначене у відповідності з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства та правильно встановив відсутність підстав для застосування положення ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни чи скасування, а доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого є необґрунтованими, а відтак вони задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 417, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженому, який тримається під вартою в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4