суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
у справі № 362/6115/17 (провадження № 13-19кс22) щодо наявності підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) кримінального провадження за касаційноюскаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року в провадженні за заявою захисника ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року щодо ОСОБА_6 .
Вироком Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року, з урахуванням змін, внесених ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2001 року, ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочинів, передбачених пунктами «а», «г», «е», «і» статті 93 та частини третьої статті 142 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року), до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Комітет з прав людини Організації Об`єднаних Націй (далі Комітет ООН), розглянувши повідомлення № 1412/2005, у своїх Міркуваннях від 19 липня 2011 року зазначив, що при здійсненні кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 не було додержано статті 7, пункту 1 статті 9, пункту 1 статті 10, пункту 1 та підпунктів «b», «d», «e», «g» пункту 3 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі Міжнародний пакт).
Посилаючись на встановлені у вказаному рішенні Комітетом ООН порушення, допущені під час розслідування кримінальної справи, сторона захисту звернулася із заявою про перегляд судового рішення щодо ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року, залишеною без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд вказаного вироку за нововиявленими обставинами залишено без задоволення. Ці судові рішення засудженим оскаржено в касаційному порядку.
Ухвалою від 17 лютого 2022 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі колегія суддів, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на розгляд Великої Палати, вважаючи, що справа містить виключну правову проблему.
09 червня 2022 року Велика Палата постановила ухвалу у справі № 362/6115/17 (далі ухвала), якою повернула провадження на розгляд колегії суддів, вказавши на відсутність достатніх підстав для передачі справи на її розгляд.
Обґрунтовуючи своє рішення, Велика Палата зазначила, що виключну правову проблему належить оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. При цьому за останнім показником зазначена проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. Отже, звертаючись до Великої Палати, Касаційний кримінальний суд повинен обґрунтувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та/або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів саме на прикладі неоднакової судової практики.
Також Велика Палата вказує, що в ухвалі Касаційного кримінального суду від 17 лютого 2022 року не міститься посилання на суперечливе застосування судами статті 459 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), та відсутні рішення Касаційного кримінального суду у розрізі поставленого питання.
Із зазначеним висновком не можемо погодитись з огляду на таке.
Обґрунтовуючи виключність правової проблеми, колегія суддів посилається як на кількісний, так і на якісний критерії.
Зокрема, в ухвалі Касаційного кримінального суду від 17 лютого 2022 року зазначається про наявність численних рішень Комітету ООН, в яких констатовано порушення з боку правоохоронних та судових органів України положень Міжнародного пакту, про існування правової проблеми не лише у цій справі, а й можливість її виникнення в інших через правову невизначеність цього питання у національному законодавстві. Також колегія суддів обґрунтовує наявність суперечностей між статтею 9 Конституції України, частиною четвертою статті 9 КПК, з одного боку, та статтею 459 КПК, з іншого.
Відтак суть проблеми сформульована таким запитанням: якщо при розгляді заяви засудженої особи Комітет ООН з прав людини ухвалить рішення про наявність у справі порушень її прав, передбачених у Міжнародному пакті, то чи є таке рішення підставою для перегляду судових рішень у кримінальному провадженні за нововиявленими обставинами?
Як убачається з ухвали Великої Палати від 09 червня 2022 року, мотивація щодо повернення справи на розгляд Касаційного кримінального суду зводиться до відсутності в ухвалі про передачу від 17 лютого 2022 року посилань на приклади неоднакової судової практики, суперечливого застосування судами статті 459 КПК, відсутність рішень Касаційного кримінального суду у розрізі поставленого питання.

Вважаємо, що такі вимоги до обґрунтування виключності правової проблеми можуть мати місце, якщо проблема поставлена у розрізі оцінки правильності застосування судами норм матеріального чи дотримання норм процесуального права. Тобто за умови наявності нормативно-правового регулювання, яке є нечітким, окремі норми містять неточності чи можуть неоднозначно тлумачитись, містять оцінні поняття або ж існують суперечності чи конкуренція окремих норм, колізії тощо.
У цій справі колегія суддів ставить ширше питання дотримання принципу верховенства правау справах подібної категорії з огляду на міжнародні зобов`язання України і положення частини четвертої статті 9 КПК та статті 9 Конституції України та, відповідно, відсутність законодавчо визначеного механізму перегляду судових рішень, постановлених у кримінальних провадженнях на підставі рішень Комітету ООН. Як варіант вирішення виключної правової проблеми колегія суддів пропонує розглянути можливість застосування механізму перегляду таких рішень на підставі частини другої статті 459 КПК за нововиявленими обставинами.

Україна як країна-учасник Міжнародного пакту та Факультативного протоколу до Міжнародного пакту (постанова Верховної Ради УРСР від 25 грудня 1990 року № 582-XII) (далі Факультативний протокол) взяла на себе зобов`язання гарантувати усім особам, які перебувають на її території та під її юрисдикцією, права, визначені у Міжнародному пакті, та забезпечувати цим особам ефективний засіб правового захисту у випадку встановлення його порушень. Також Україна визнала компетенцію Комітету приймати і розглядати повідомлення від осіб, які підпадають під його юрисдикцію і стверджують, що вони є жертвами порушень країною-учасницею якогось із прав, викладених у Міжнародному пакті.
За змістом статті 9 Конституції України та частини другої статті 1 КПК чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, у тому числі кримінального процесуального. При цьому за правилами частини четвертої статті 9 КПК у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Отже Україна взяла на себе зобов`язання виконувати норми міжнародного договору, законодавчо визначила, що вони є частиною національного законодавства, надала пріоритет саме цим нормам перед нормами національного законодавства у випадку їх суперечностей, але не розробила чіткого механізму їх реалізації у кримінальному процесі.
Таким чином, у цій справі визначальним критерієм виключної правової проблеми є вирішення питання про можливість/неможливість подолання законодавчої прогалини, пов`язаної з необхідністю виконання Україною взятих на себе міжнародних зобов`язань щодо виконання міжнародних угод через застосування механізму передбаченого частиною четвертою статті 9 КПК у поєднанні з частиною другою статті 459 КПК. При цьому, йдеться не про підміну законодавчого органу влади, а про можливість застосування законодавчо визначеного механізму до подібної ситуації.
Не можна також погодитися із зазначеним в ухвалі Великої Палати, що (1) касаційне провадження відкрите за касаційною скаргою ОСОБА_6 на судові рішення від 19 листопада 2019 року та 07 грудня 2020 року, а колегія суддів передала на розгляд провадження за заявою захисника ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку від 21 грудня 2000 року, та що (2) таке звужене формулювання не відповідає висновкам Великої Палати викладеним в ухвалі від 17 квітня 2018 року (провадження № 13-22зк18), оскільки провадження щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку щодо ОСОБА_6 здійснювалось саме за заявою його захисника ОСОБА_8 , а зазначена ухвала не є релевантною, оскільки стосувалася ситуації, коли на розгляд Великої Палати було передано матеріали за касаційною скаргою, в яких не було виконано процесуальних дій з відкриття касаційного провадження та витребування матеріалів провадження, тобто не вчинено дій, які є виключними повноваженнями Касаційного кримінального суду.
З урахуванням наведеного вважаємо, що передане колегією суддів провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року в провадженні за заявою захисника ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року щодо ОСОБА_6 як таке, що містить виключну правову проблему слід було прийняти й розглянути Великою Палатою Верховного Суду.

Судді Великої Палати Верховного Суду: ОСОБА_1
ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4
ОСОБА_5