Постанова

Іменем України

20 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 709/1516/20

провадження № 51-632 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7.

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8.,

прокурора ОСОБА_9.,

захисника ОСОБА_10. (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_10. на вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у кримінальному провадженні № 0000151 за обвинуваченням

ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, крім житла.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок суду - без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він умисно, незаконно, в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, у невстановлений час та у невстановленому місці придбав психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін у великих розмірах та зберігав його до 30 червня 2020 року за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збуту.

30 червня 2020 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 було виявлено та вилучено 8 пакетів з амфетаміном, загальною масою амфетаміну в перерахунку на основу становить 3,146 г, а також пакети з полімерного матеріалу в кількості 70 штук.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 через не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. Стверджує, що вирок суду ґрунтується на доказах, частина з яких є неналежними, а інші - недопустимими. Зокрема, показання свідків, експерта, постанови слідчого, супровідні листи, рапорти, доручення, протокол обшуку та інші письмові докази є неналежними, оскільки вони не підтверджують наявність у його підзахисного умислу на збут психотропної речовини. У той же час протокол обшуку за місцем проживання обвинуваченого та усі похідні від нього докази (висновки експерта) є недопустимими, оскільки обшук проведено неуповноваженою особою тому, що матеріали провадження не містять постанови про призначення слідчого чи групи слідчих у даному кримінальному провадженні. Враховуючи наведе, повідомлення про підозру також здійснено неуповноваженою особою. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на недопустимість доказів у справі, чим порушив вимоги КПК України та не дотримався практики Верховного Суду з цього приводу.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник у судовому засіданні стверджував про недопустимість доказів, підтримав скаргу у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги, вважала її необґрунтованою та просила залишити судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

У касаційній скарзі захисник не погоджується із встановленими судом обставинами справи, висловлює власну версію подій, що відповідно до наведених норм закону не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість, зазначені доводи висловлювалися і в апеляційній скарзі захисника та ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Мотиви суду

У касаційній скарзі захисник стверджує, що частина доказів у справі є неналежними, оскільки кожен із них, сам по собі окремо не підтверджує факт зберігання ОСОБА_1 психотропної речовини саме з метою збуту.

Неналежними доказами захисник вважає покази свідків, експерта, рапорт слідчого, постанову про призначення групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, клопотання про проведення обшуку домоволодіння, ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку у домоволодінні ОСОБА_1 , протокол проведення такого обшуку та інші процесуальні документи, які, за твердженням захисника, не доводять поза розумним сумнівом мету збуту, а значить те,що ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України.

З таким твердженням суд касаційної інстанції не погоджується.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд оцінює докази згідно ст. 94 цього Кодексу за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідження всіх обставин кримінального провадження. При цьому оцінці підлягає не тільки кожен доказ окремо, а й сукупність усіх зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Отже, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Судові рішення свідчать, що суди дали відповідно до ст. 94 КПК України належну оцінку як показанням обвинуваченого, який підтвердив, що психотропна речовина належить йому, розповів про обставини її придбання, проте заперечував намір на її збут, так і іншим доказам. Зокрема, показанням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були понятими під час обшуку в домоволодінні ОСОБА_1 та у присутності яких була виявлена й вилучена психотропна речовина; протоколу обшуку від 30 червня 2020 року, де зафіксовано факт виявлення у холодильнику восьми пакетів із порошкоподібною речовиною та 70 порожніх пакетів із застібкою, ідентичних тим, в яких знаходиться порошкоподібна речовина. Згідно висновку експерта вказаний порошок є психотропною речовиною, обіг якої обмежено, - амфетаміном, загальною масою (в перерахунку на суху речовину) 3,146 г, що є великим розміром.

Захисник стверджує, що наведеними доказами не встановлено суб`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, а саме, умислу на збут психотропної речовини. Вказує, що психотропна речовина була придбана ОСОБА_1 із цікавості та виключно для власного вживання, а факт збуту ним цієї речовини не доведено жодним доказом.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - це його внутрішня сторона, а саме, психічне ставлення особи до суспільно небезпечного діяння, що вона вчиняє, та його суспільно небезпечних наслідків. Зміст суб`єктивної сторони складу злочину якраз і характеризують такі ознаки, як вина, мотив і мета вчинення злочину.

Разом із тим, сукупністю доказів встановлюється об`єктивна сторона складу злочину, а саме, дії особи, їх конкретна реалізація. У той же час умисел на вчинення злочину тісно пов`язаний із вольовим ставленням особи до суспільно небезпечних наслідків свого діяння, визначає направленість дій, результат, до якого прагне особа, і встановлюється шляхом аналізу скоєного особою конкретного діяння та усіх його обставин.

Так, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема, великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину, те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє або зберігає їх, тощо.

При цьому, якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, слід звертати увагу на її упакування та розфасування. Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у великих розмірах, то має бути доведено, що така кількість об`єктивно перевищує потреби такої особи для власного вживання.

Судами було вірно встановлено, що ОСОБА_1 мав на меті саме збут психотропної речовини, що підтверджується кількістю вилученої речовини, яка є надмірним розміром для вживання однією особою, способом приховування (у холодильнику), враховано, що засуджений не перебував на обліку у лікаря-нарколога та не був особою, яка постійно вживає наркотичні або психотропні речовини. Також судами враховано, що психотропна речовина була розфасована у полімерні пакети із застібкою приблизно однакової ваги, під час обшуку у помешканні засудженого було виявлено та вилучено аналогічні порожні пакети у кількості 70 штук.

Усім наведеним доказами суд дав відповідну оцінку та дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 умислу на збут психотропної речовини.

Захисник у касаційній скарзі стверджує про недопустимість доказів у справі внаслідок того, що матеріали провадження не містять постанови про призначення групи слідчих для проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. З огляду на це, захисник вважає недопустимими такі докази, як протокол обшуку від 30 червня 2020 року у помешканні ОСОБА_1 та висновки експертів, що є похідними від вказаного протоколу.

Наведене є безпідставним з огляду на наступне.

Способом оформлення рішення про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи, які здійснюватимуть досудове розслідування, який є допустимим за змістом норм, передбачених ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України, з огляду на їх юридичні конструкції, є постанова керівника органу досудового розслідування.

Процесуальне рішення про призначення групи слідчих, старшого слідчої групи, зміну групи слідчих чи об`єднання матеріалів досудових розслідувань не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні ч. 2 ст. 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК України.

Таким чином, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

Як вбачається із матеріалів справи, всі долучені прокурором письмові документи та матеріали були досліджені судом першої інстанції. Сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування постанови про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи, а також будь-яких інших процесуальних документів, які вважала за необхідне дослідити під час судового розгляду. Проте, цього зроблено не було. Свої заперечення щодо допустимості доказів внаслідок відсутності в матеріалах провадження постанови про призначення групи слідчих захисник висловив лише в касаційній скарзі.

Прокурор під час судового розгляду подала до суду касаційної інстанції копію постанови про створення слідчої групи від 06 травня 2020 року, згідно якої у кримінальному провадженні № 0000151 було створено групу у складі слідчих ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13 та ОСОБА_14. Старшим групи визначено старшого слідчого ОСОБА_11.

Тому в силу статті 433 КПК України, суд касаційної інстанції, перевіривши касаційні доводи сторони захисту щодо проведення досудового розслідування не уповноваженими особами, вважає їх необґрунтованими, так як стороною обвинувачення спростовано ці доводи під час касаційного розгляду.

Такі висновки узгоджуються із позицією об`єднаної палати Верховного Суду, яка в постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/170) зробила висновок, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.

Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи захисника про недопустимість протоколу обшуку та похідних від нього висновків експертиз є безпідставними.Так само спростованими є й доводи стосовно здійснення повідомлення про підозру неуповноваженою особою, оскільки воно було здійснено визначеним вищевказаною постановою старшим слідчої групи ОСОБА_11.

Що стосується твердження у касаційній скарзі про те, що вказаний обшук проводився неуповноваженою особою на підставі доручення начальника відділу, то слід звернути увагу, що обшук у помешканні ОСОБА_1 здійснювався на підставі ухвали слідчого судді від 03 червня 2020 року, де чітко зазначено слідчих, яким надано дозвіл на проведення обшуку у помешканні підозрюваного, та які входили до визначеної групи слідчих.

Посилання ж захисника на те, що протокол обшуку складений з порушенням вимог процесуального закону, а тому є недопустимим доказом, були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Судами встановлено, що обшук був проведений уповноваженими особами, на підставі ухвали слідчого судді, протокол містить відомості про посадових осіб, які безпосередньо здійснювали цю слідчу дію, а також їх підписи. У відеозапису, що є додатком до цього протоколу, зафіксований хід проведення обшуку, виявлення та вилучення речовини рослинного походження зеленого кольору, порошкоподібної речовини та 70 полімерних пакетів із застібками, їх поміщення до сейф-пакетів.

Крім того, судами вірно зазначено, що згідно Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів передбачено, що усі вилучені предмети пред`являються понятим та іншим учасникам слідчої дії; у необхідних випадках зазначені об`єкти упаковуються для уникнення їх пошкодження, неконтрольованого доступу до них та забезпечення зберігання слідів, які є на них. Із відеозапису до протоколу обшуку встановлено, що порошкоподібна речовина була поміщена до спеціальних сейф-пакетів, які були підписані понятими та запаковані. Тому суди дійшли висновку, що ці доводи суперечать матеріалам справи.

Під час судового розгляду були спростовані доводи сторони захисту щодо можливості підміни вилучених пакетів з порошкоподібною речовиною. Зокрема, в суді першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_4 , який повідомив, що сейф-пакет не мав пошкоджень, упакування було цілісне. Також експерт пояснив можливі причини зміни кольору порошкоподібної речовини у цьому пакеті. Не довіряти показанням експерта у суду підстав не було.

Дослідивши усі надані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони є належними та допустимими.

Колегія суддів у свою чергу дійшла висновку, що оцінка доказів судом першої інстанції проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку. Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу захисника, доводи якої є аналогічні доводам його касаційної скарги, та дійшов висновку про залишення вироку суду першої інстанції без зміни.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7