Справа №591/650/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/198/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року, якою було задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року клопотання слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Сумах) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_9 про арешт майна, було задоволено.

Накладено арешт на вилучене під час обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_7 та в якому фактично мешкає ОСОБА_6 , майно, а саме, грошові кошти в національній валюті в сумі 1644600 грн. та в іноземній валюті в сумі 66100 доларів США.

Не погодившись з таким рішенням слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційні скарги, які за своїм змістом є аналогічними, та в яких апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду міста Суми від 08 лютого 2022 року про накладення арешту на грошові кошти в національній валюті в сумі 1644600 грн. та в іноземній валюті в сумі 66100 доларів США, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказані грошові кошти.

В обгрунтування апеляційних вимог, представник власників майна посилається на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, що не відповідає нормам як кримінального процесуального так і кримінального законодавства.

Як зазначає апелянт, 31 січня 2022 року, слідчим суддею Зарічного районного суду м. Суми в рамках кримінального провадження №0000072 від 29 жовтня 2021 року було надано дозвіл на проведення обшуку домоволодіння, прибудинкової території та господарських споруд за місцем мешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному судовому рішенні слідчий суддя, з врахуванням доводів клопотання слідчого про надання дозволу на проведення обшуку, а саме, що за вказаною адресою можуть знаходитись речі і документи, що мають доказове значення для кримінального провадження, частково задовольнив вказане клопотання, надавши дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_6 з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання і вилучення мобільних телефонів, чорнових записів, комп`ютерної техніки, носіїв інформації, які мають значення для досудового розслідування та можуть бути доказами під час судового розгляду. Разом з тим, слідчий суддя відмовив в задоволенні клопотання слідчого в частині необхідності виявлення та вилучення «грошових коштів, здобутих злочинним шляхом, та інших предметів і документів», які мають значення для кримінального провадження, визнавши, що таке формулювання не відповідає п. 7 ч. 3 ст. 234 КПК України. Отже судом було чітко в ухвалі визначено обсяг, необхідний для досягнення мети обшуку, та фактично заборонено відшукання та вилучення грошових коштів. Також в ухвалі слідчого судді чітко прямо вказано, що обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитись в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку.

Апелянт вказує, що на виконання вказаної ухвали працівниками четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві 31 січня 2022 року було проведено обшук, з численними порушеннями, в результаті чого вилучено майно, а саме, грошові кошти в національній валюті в сумі 1644600 грн. та в іноземній валюті в сумі 66100 доларів США, які належать ОСОБА_7 . Під час проведення обшуку представником власника майна, в присутності понятих, зверталась увага слідчого на незаконність його дій, що суперечило вимогам ухвали. Ним, як адвокатом ОСОБА_6 та останнім було одразу чітко зазначено, що грошові кошти, які зберігались в сейфі домоволодіння - належать ОСОБА_7 , яка є приватним підприємцем, пропонували ознайомитися з документами про походження коштів.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_7 є приватним підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність, офіційно зареєстрована, своєчасно звітує про свою діяльність перед відповідними фіскальними органами (копію свідоцтва про реєстрацію та копії фінансових звітів за 2020 та 2021 роки знаходяться в матеріалах клопотання). Вилучені грошові кошти є її особистими коштами, які отримані в результаті підприємницької діяльності, взяті в борг, для придбання нерухомості з метою здійснення господарської діяльності та особистого накопичення. Ним, як представником ОСОБА_6 , в присутності понятих, під відеозапис було запропоновано слідчому, який проводив обшук, повідомити учасникам обшуку обґрунтовані підстави вилучення грошових коштів, однак слідчий цього зробити не зміг.

Апелянт вказує, що вилучені грошові кошти не відповідають критеріям ст. 98 КПК України, тому на них необгрунтовано накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки не було достатньо підстав вважати, що вони одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та є доходами від них, що б підтверджувалося матеріалами клопотання. Арешт майна призведе до надмірного обмеження з подальшим зупиненням підприємницької діяльності, виникненню боргів перед кредиторами та інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах третьої особи. З клопотання слідчого та ухвали слідчого судді вбачається відсутність даних, що вилучені кошти мають ознаки речових доказів, предмету спеціальної конфіскації на яке необхідно накласти арешт, та не зазначено підставу і мету для здійснення такого арешту, а прокурором не доведено того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого про арешт майна в частині накладення арешту на вилучені кошти, які належать третій особі. Крім того, докази того, що гроші, які були вилучені під час обшуку, були отримані від протиправної діяльності, відсутні, не зазначені такі докази і в процесуальних документах слідчого, в тому числі клопотанні про арешт майна та постанові про визнання речовими доказами.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно, відповідно до протоколу передачі судової справи визначеному складу суду, було внесено до системи автоматизованого розподілу 02 лютого 2022 року. Слідчий просив задовольнити клопотання та накласти арешт на майно виявлене та вилучене 31 січня 2022 року під час проведення обшуку домоволодіння за місцем реєстрації та мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , з посиланням на те, що досудовим розслідуванням зібрано достатньо доказів, які вказують на сукупність підстав вважати, що вилучене майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні. Тобто, слідчий в своєму клопотанні чітко визначив і вказав що всі вилучені грошові кошти є речовим доказом і на підтвердження своєї позиції надав слідчому судді протокол про результати негласної (слідчої) розшукової дії - контроль за вчинення злочину від 21 грудня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_10 було вручено грошові кошти купюрами по 100 та 200 гривень, які потім нібито було передано ОСОБА_6 . При цьому, слідчим не визнавались речовими доказами грошові кошти, яке було вилучено в ході проведення обшуку 31 січня 2022 року, а метою арешту було чітко зазначено п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

Апелянт зазначає, що в ході судового засідання 04 лютого 2022 року слідчий та прокурор зазначали і інші підстави (мету) арешту майна, такі, як - спеціальна конфіскація та відшкодування спричиненої шкоди, тобто, судом в ході судового засідання було чітко встановлено невідповідність вказаного клопотання вимогам ст. 171 КПК України. Однак в порушення вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя встановивши невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України оголосив перерву в судовому засіданні, а не повернув його прокурору, з встановленням строку в сімдесят дві години (чи іншого строку з врахуванням думки учасників) для усунення недоліків. Після відновлення розгляду клопотання стало відомо, що через канцелярію суду слідчим було подане доповнення до клопотання, яке було прийняте слідчим суддею та, незважаючи на заперечення представників власника майна, в подальшому розглянуте.

Апелянт звертає увагу, що подання «доповнення до клопотання», особливо в ході судового розгляду не передбачено нормами діючого КПК України, що є істотним порушенням норм кримінального процесуального права. Проте, в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя зазначає, що: «водночас, окрім цього, слідчим у доповненні до клопотання, яке суд вважає доцільним прийняти та розглядати, враховуючи змагальність та диспозитивність кримінального провадження та те, що на час розгляду клопотання про арешт майна, яке подане 01 лютого 2022 року, змінилися обставини досудового розслідування, зокрема в матеріалах справи наявне повідомлення підозру ОСОБА_6 від 04 лютого 2022 року, ставиться питання про накладення арешту на вилучені грошові кошти також і з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та спеціальної конфіскації». Однак це не відповідає дійсності, з огляду на те, що 04 лютого 2022 року, під час розгляду клопотання суд вже мав повідомлення про підозру ОСОБА_6 , вручення якої було аргументовано спростовано, оскільки при цьому не були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, зокрема порядку повідомлення про підозру особі.

Також, як зазначає апелянт, в порушення вимог ст. 171 КПК України, слідчим суддею не надано оцінки фактичним даним, надані представниками володільця майна щодо того кому належить майно, при тому, що слідчим не було надано жодного документу, який би підтвердив, що володільцем майна є ОСОБА_6 , який, при проведенні обшуку пояснив, що грошові кошти належать саме ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними документами з податкової та борговою розпискою. При цьому, слідчий при розгляді клопотання ввів суд в оману щодо житлових приміщень в домоволодінні, де було проведено обшук, навмисно скривши той факт, що на другому поверсі є ще одна житлова кімната, якою користується ОСОБА_6 та його цивільна дружина, а документів чи будь-якого іншого обгрунтування про фактичне проживання ОСОБА_7 за іншою адресою не надав.

Крім того, апелянт посилається на те, що слідчий суддя намагався вирішити долю майна, яке не є предметом спеціальної конфіскації, застосовуючи положення КК України, а не ст. 100 КПК України без чіткого розмежування, до якого саме майна застосовується той чи інший захід, при тому, що законодавцем чітко визначено, що спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей, іншого майна, які за законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю), а спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Апелянт зазначає, що також слідчий суддя не надав оцінку та не прийняв відповідне рішення на клопотання сторони власника майна про те, що додані до клопотання копії документи не засвідчені належним чином.

Вищезазначені обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що слідчим суддею було допущено істотні порушення норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді та задоволення апеляційної скарги.

Про призначення даного провадження до апеляційного розгляду учасники процесу були повідомлені належним чином завчасно.

Від представників власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_11 надійшли заява про розгляд поданих апеляційних скарг у їх відсутності, з аналогічною заявою звернувся до апеляційного суду і прокурор.

Враховуючи наявність поданих заяв, а також ті обставини, що власники майна були повідомлені про час, день та місце розгляду справи належним чином, наявні підстави для здійснення апеляційного розгляду без їх участі, що узгоджується з вимогами ч.4 ст. 405 КПК України, а тому, заслухавши доповідь головуючого-судді, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, а згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання щодо накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні слідчим суддею вищезазначені вимоги було дотримано в повному обсязі.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Сумах) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000072 від 29 жовтня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за фактом того, що впродовж 2021 року старшим державний інспектор відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Сумській області ОСОБА_12 , із залученням посередника ОСОБА_6 , вимагає неправомірну вигоду від перевізника ФОП ОСОБА_13 , в особі водія ОСОБА_10 , за не створення штучних перешкод у здійсненні вантажних перевезень. В ході контролю за вчиненням злочину, ОСОБА_14 20 листопада 2021 року через посередника ОСОБА_6 , та 28 січня 2022 року, безпосередньо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 було передано неправомірну вигоду двома частинами по 15000 грн., а всього на суму 30 тис. грн.

31 січня 2022 за місцем реєстрації та мешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності матері останнього - ОСОБА_7 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання і вилучення речей і документів, які мають значення для досудового розслідування та: можуть бути доказами під час судового розгляду, було проведено санкціонований обшук, в ході якого з приміщення спальної кімнати зазначеного будинку вилучено грошові кошти в національній валюті в сумі 1644600 грн. та в іноземній валюті в сумі 66100 доларів США.

04 лютого 2022 року ОСОБА_6 було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України, шляхом надіслання за адресою місця проживання.

В рамках даного кримінального провадження до слідчого судді звернувся слідчий з клопотанням про накладення арешту на вищезазначені кошти, яке обґрунтовував тим, що вказане майно відповідає критеріям речового доказу, що на зазначені грошові кошти необхідно накласти арешт з метою уникнення їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню. Крім того, слідчий посилався на необхідність ідентифікації, проведення огляду виявлених та вилучених грошових коштів, а також вказував на можливість призначення судом майбутнього покарання, у разі доведеності вини ОСОБА_6 , з конфіскацією майна та застосування спеціальної конфіскації.

З`ясувавши всі обставини даного провадження та проаналізувавши усі наявні в матеріалах провадження докази, з наданням їм відповідної правової оцінки, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання слідчого та ухвалою від 08 лютого 2022 року наклав арешт на грошові кошти в національній валюті в сумі 1644600 грн. та в іноземній валюті в сумі 66100 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді та, всупереч доводам апелянта, вважає, що на час розгляду клопотання слідчого, були законні підстави для арешту зазначеного слідчим майна, за наявності достатніх доказів того, що майно частково відповідає критеріям речових доказів, оскільки в даному кримінальному провадженні встановлюються обставини вимагання та отримання неправомірної вигоди, тобто, вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України а тому, зазначені грошові кошти можуть бути використані як доказ.

Крім того, колегія суддів вважає, що слідчим суддею при постановленні оскаржуваного рішення було вірно враховано те, що санкція вказаної статті передбачає конфіскацію майна, а також враховано ймовірність того, що зазначені грошові кошти, у разі доведеності вини підозрюваного, можливо підлягатимуть спеціальній конфіскації.

Також, слідчий суддя вірно встановив обставини, за яких незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до відчуження майна, його знищення, приховання, що призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини у даній справ.

Що стосується доводів апелянта про те, що було виявлено та вилучено майно, яке не належить ОСОБА_6 , а належить його матері - ОСОБА_7 , з посиланням на розписку про зберігання грошових коштів та на те, що остання займається підприємницькою діяльністю, то вказані доводи були предметом розгляду слідчого судді з наданням їм належної правової оцінки, з якою погоджується і колегія суддів.

Так, на спростування вказаних доводів, слідчим суддею було вірно враховано, що з наявного в матеріалах провадження рапорту старшого оперуповноваженого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Сумах) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві вбачається, що ФОП « ОСОБА_7 » здійснює свою підприємницьку діяльність за двома видами: основний вид -68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та 96.02 надання послуг перукарям та салонам красоти. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перукарня загальною площею 103,4 кв.м за адресою АДРЕСА_2 на праві часткової власності, 25/100, належить ОСОБА_7 . З вказаного рапорту вбачається, що зазначена перукарня вже довгий час не працює та приміщення стає покинутим, занедбаним, з чого зроблено висновок, що ОСОБА_7 підприємницькою діяльністю за вказаною адресою не займається. При цьому, згідно податкових декларацій, дохід ОСОБА_7 від підприємницької діяльності за 2020 рік склав 1200000 грн., а за 2021 рік - 1300000 грн., у її власності перебуває автомобіль вартістю 1650000 грн., яким фактично користується ОСОБА_6 та нерухоме майно - будинок за адресою АДРЕСА_1 , в якому було проведено обшук на виявлено вищезазначені грошові кошти, та в якому фактично проживає ОСОБА_6 , що, за вищевказаних обставин фактичного нездійснення ОСОБА_7 підприємницької діяльності викликало у слідчого судді обґрунтований сумнів щодо належності останній вилучених коштів Що стосується розписки, то слідчий суддя вірно послався на те, що вона жодним чином не підтверджує факту зберігання ОСОБА_7 вказаних коштів за місцем проведення обшуку.

Що стосується доводів апелянта про те, що під час обшуку було порушено обсяг, чітко визначений в ухвалі слідчого судді від 31 січня 2022 року, оскільки на вилучення грошових коштів вказаним судовим рішенням дозвіл не надавався, то колегія суддів зауважує, що вилучення вказаних грошових коштів у даному конкретному випадку є виправданим, оскільки лише після їх перевірки можливо довести чи спростувати їх приналежність до предмету злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 . Крім того, слідчим суддею з посиланням на ч.1 ст. 168, ч.7 ст.236 КПК України було вірно зазначено, що під час обшуку здійснюється тимчасове вилучення майна, і вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, вважаються тимчасово вилученим майном.

При цьому, на спростування доводів апелянта, колегія суддів зазначає, що саме з врахуванням того, що на час розгляду клопотання не було чітко встановлено, що вказані грошові кошти мають зв`язок із вимаганням та отриманням неправомірної вигоди, обставини чого з`ясовуються у даному кримінальному провадженні, слідчим суддею було встановлено, що вказане майно відповідає частково критеріям речових доказів.

Крім того, з врахуванням того, що санкція ч. 3 ст. 368 КК України передбачає конфіскацію, а досудове розслідування на даний час триває і обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення ще з`ясовуються, слідчий суддя вірно послався як на підставу арешту на вказане майно і на можливість застосування спеціальної конфіскації, у разі доведення, що вказані грошові кошти були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Інші доводи апелянта також не спростовують правильність висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на вказані грошові кошти, і під час апеляційного перегляду вказаного судового рішення не встановлено обставин, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали, крім того, арешт майна є лише одним із заходів забезпечення кримінального провадження, під час досудового розслідування якого перевіряються та уточнюються відомості, які мають значення для встановлення наявності чи відсутності обставин вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянтів на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою та не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим вказане судове рішення слід залишити без зміни, а апеляційні скарги представника володільців майна без задоволення.

Керуючись ст. ст.170,173,404,405,407,419,422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року, якою було задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000072 від 29 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - залишити без змін, а апеляційні скарги представника володільців майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4