ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області під головуванням судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Володимирі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000081 від 03 травня 2022 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Степанівка Перша, Приазовського р-ну, Запорізької області, громадянина України, українця, з повною середньою освітою, не одруженого, не судимого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді "солдат" військової частини НОМЕР_1 , згідно з вимогами ст.ст. 17,65 "Конституції України", ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до вимог ст.ст. 11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до Указів Президента України від 01.03.2014 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України", від 02.03.2014 "Про рішенення Ради національної безпеки і оборони України" та від 14.01.2015 "Про часткову мобілізацію" в державі оголошено часткову мобілізацію та Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, у зв`язку з чим згідно положень ст.1 Закону України "Про оборону України" діє особливий період, статті 129,130,199,216 Стату внутрішньої служби Збройних Сил України", зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись у розташуванні військової частини, або місця служби і не залишати їх без дозволу командира(начальника), діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби у військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника о 08:00 годині 06.11.2017 року не з`явився вчасно на службу у військову частину НОМЕР_2 розташовану по АДРЕСА_3 та вперіод з 06.11.2017 по 12.06.2020, солдат ОСОБА_4 , усвідомлючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем проживання.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 12.06.2020 № 139-РС,солдата ОСОБА_4 з 12.06.2020 увільнено від займаної посади, згідно ч. 2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для нього призупинено строк військової служби та дію укладеного з ним контракту про проходження громадяни України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частинні) від 12.06.2020 №118 солдата ОСОБА_4 з 12.06.2020 увільненно від займаної посади, призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадяни України військової служби у Збройних Силах України.

ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті та пояснив, що він добровільно підписав контракт з ЗСУ, був направлений на навчання, після чого в зону АТО. В листопаді 2017р. його військову частину повернули до м.Володимир-Волинський, та пробувши день, він 06.11.2017 року самовільно покинув службу, у зв`язку зі сімейними обставинами. 12.06.2020 року добровільно повернувся у військову частину, має намір й надалі проходити військову службу. Вину визнає в повному обсязі, щиро розкаюється в скоєному. Просив суд суворо не карати, оскільки усвідомив всі свої дії, щиро кається у скоєному.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 , свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнав повністю, переконавшись у добровільності та істинності його позиції за згодою сторін, у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та вважає можливим обмежити обсяг дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, з`ясував, чи не має сумнівів в добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що він буде позбавлений права оспорювати ці обставини справи та кваліфікацію інкримінованого правопорушення в апеляційному порядку.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, доказана повністю, а його дії правильно кваліфіковані ч.4 ст.407 КК України.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення, перевиховання та попередження вчиненню нових злочинів.

При обранні міри покарання, суд враховує суспільну небезпеку вчиненого, а саме, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, відповідно до ст.12 Кримінального кодексу України відноситься до тяжких злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття у вчиненому.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого відсутні.

Суд враховує особу обвинуваченого, а саме, що він ваажається таким, що не судимий, на обліку у спеціалізованих медичних установах не перебуває, має місце реєстрації, має намір продовжити служити у лавах Збройних сил України. Вину у вчиненому злочині визнавав на протязі всього розгляду справи, засуджував себе за вчинене діяння, не намагався уникнути відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, мав належну процесуальну поведінку.

Беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, з врахуванням думки сторони публічного обвинувачення, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обтяжуючих, а також з врахуванням сукупності всіх обставин, які характеризують особу винного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону з випробуванням виходячи з такого.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчиненню нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 , покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, що на думку суду відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Заходи забезпечення по даному кримінальному провадженні не застосовувались.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази по справі - відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року 6 (шести) місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України, в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

Нагляд за ОСОБА_4 доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Волинського апеляційного суду через Володимир-Волинський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя : ОСОБА_5