УХВАЛА

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 686/14452/21

провадження № 51 - 2493 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000494 за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_1 18 квітня 2021 року близько 18:45 год. знаходився на межі домогосподарствами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . В ході словесного конфлікту з ОСОБА_2 , перебуваючи навпроти потерпілого та тримаючи обома руками металеву трубу, ОСОБА_1 умисно наніс один удар вказаною трубою в праву ділянку шиї ОСОБА_2 , внаслідок чого спричинив останньому легкі тілесні ушкодження.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 19 травня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2021 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), не надав об`єктивну оцінку доказам. Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність в його діях прямого умислу на заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень. Вказує, що в обвинувальному акті не зазначено обставин щодо поведінки потерпілого, які безпосередньо передували агресії засудженого. Зазначає, що судами не надано належну оцінку його показанням та не взято до уваги те, що потерпілий перший застосував до нього фізичне насильство та спричинив тілесні ушкодження. Посилається на те, що судами не досліджено обставин щодо протиправного посягання з боку потерпілого та не встановлено чи перебував засуджений в стані необхідної або уявної оборони. Зазначає, що апеляційний суд не дослідив докази та допустив порушення вимог ст. 404 КПК України. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є не вмотивованим та не відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи касаційної скарги в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.

За статтею 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Згідно з приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення та інше.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, при викладених у вироку обставинах доведена зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_1 , потерпілого ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, заявою ОСОБА_2 від 18 квітня 2021 року щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , який спричинив йому тілесні ушкодження; даними «Травмкарти 3310» Хмельницького міського травматологічного центру від 18 квітня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до якої останній скаржився на побиття та біль в нижній щелепі; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_2 від 14 травня 2021 року з додатками, під час якого він показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень; протоколами проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 14 травня 2021 року з додатками, під час яких свідки відтворили механізм нанесення удару потерпілому; висновком експерта № 285 від 29 квітня 2021 року, відповідно до якого виявлені у ОСОБА_2 тілесні ушкодження могли утворитися як від одноразової дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею за механізмом «удар-тертя» чи «притискання-тертя» так і від одного зіткнення шиї обстежуваного з таким предметом, може мати давність утворення не менше 2-3х не більше 4-5ти діб до початку судово-медичної експертизи; висновком експерта № 371 від 27 травня 2021 року, відповідно до якого тілесне ушкодження у ОСОБА_2 могло утворитись таким чином, як розповів і продемонстрував потерпілий під час проведення з ним слідчого експерименту; висновками експерта № 372 та № 373 від 27 травня 2021 року, відповідно до яких вказані свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 механізми ушкодження потерпілого відповідають продемонстрованим ними під час проведення слідчих експериментів за їх участю.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого, що в його діях відсутній прямий умисел на заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, а він діяв в стані необхідної оборони, слід вказати наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, який за годину-півтори до даного конфлікту його ударив, а також вчинення обвинуваченим неправомірних дій у зв`язку із самозахистом, та обгрунтовано визнав їх неспроможними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, встановленим судом першої інстанції.

Так, судами встановлено, що відеозапис, отриманий з камери відео спостереження, який добровільно надав потерпілий, беззаперечно відображає подію так, як це описує потерпілий. Зокрема, ОСОБА_2 вийшовши з будинку перемовився з ОСОБА_1 , після чого нагнувся та узяв правою рукою дріт, який був примотаний до металевої труби та очевидно, що в такий спосіб вийняв попередньо забитий металевий кіл (трубу), після чого відпустив дріт. ОСОБА_1 при цьому, не випускаючи металеву трубу з рук, піднявся та наніс удар ОСОБА_2 вказаною трубою в праву частину шиї, нижче щелепи, знизу вверх. Потерпілий при цьому стояв, не змінюючи рівного положення тіла з опущеними руками.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що досліджений судом першої інстанції відеозапис жодним чином не свідчить про те, що у ОСОБА_1 була потреба у самозахисті, натомість знайшли своє підтвердження послідовні показання потерпілого про те, що він мав намір лише вирвати із землі забиту металеву трубу та, що фактично і зробив, оскільки вважав дії ОСОБА_1 неправомірними.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_1 під час розгляду справи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення заперечував, вказавши, що тілесних ушкоджень ОСОБА_2 не наносив, а лише оборонявся, оскільки мав підстави вважати, що потерпілий може його вдарити, що вже зробив за годину-півтори до даного конфлікту.

Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції, який критично оцінив такі показання обвинуваченого ОСОБА_1 та сприйняв їх як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, зазначивши, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений неодноразово змінював показання на предмет заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та остаточно наполягав на версії самозахисту.

При цьому, суд апеляційної інстанції також зазначив, що показання обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілого та свідків, які є допустимими доказами, оскільки були отримані судом та досліджені безпосередньо відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 КПК України, є послідовними та узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Доводи касаційної скарги засудженого з приводу того, що апеляційний суд не дослідив докази, Суд вважає необґрунтованими.

Решта доводів касаційної скарги засудженого висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи засудженого про не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 та 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2022 року стосовно ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8