У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/6929/22

№ 1-кп/183/1282/22

27 жовтня 2022 року м. Новомосковськ

Колегія суддів Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акту у кримінальному провадженні № 0001633відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,
в с т а н о в и л а:

24.10.2022 до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, підготовче судове засідання по якому відповідно до вимог ст. 314 КПК України було призначено на 27.10.2022.

У судовому засіданні прокурор вважав за необхідне призначити кримінальне провадження до розгляду, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам кримінального процесуального закону, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту прокурору немає.

Крім того, в підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під ватрою на 60 днів, мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під ватрою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, не заперечували проти призначення провадження до судового розгляду. Разом із тим просили суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки жодних об`єктивних даних, які би свідчили про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор в своєму клопотанні не надано. У зв`язку з цим захисник просила змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 на цілодобовий домашній арешт, посилаючись також на наявність в обвинуваченого місця реєстрації і міцних соціальних зв`язків, оскільки останній одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивну характеристику за місцем служби.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника, просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників судового провадження, вирішуючи заявлені сторонами кримінального провадження клопотання, дійшла такого висновку.
Згідно зі ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.
З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 інкримінуються злочинні дії, вчинені на позиції «Коза» в районі населеного пункту Метьолкіно Сєвєродонецького району Луганської області, що і є, відповідно до обвинувального акту, місцем вчинення кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 32 КПК України, якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Але місце вчинення кримінального правопорушення в обвинувальному акті встановлено точно район населеного пункту Метьолкіно Сєвєродонецького району Луганської області.
З обвинувального акту вбачається, що вказаний процесуальний документ затверджений прокурором Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, який фактично перебуває в м. Дніпро.
З урахуванням того, що рішення про скерування обвинувального акту було прийнято прокурором, який територіально розташований у АДРЕСА_2 , логічним є висновок, що досудове розслідування закінчено саме там.
Відповідно до ч. 9 ст. 615 КПК України під час дії воєнного стану обвинувальні акти, скеровуються та розглядаються судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.
Отже, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні закінчено у м. Дніпро по вул. Гоголя, буд. 29, однак обвинувальний акт при цьому скерований до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області всупереч вимогам ч. 9 ст. 615 КПК України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що обвинувальний акт не містить доказів того, що територіальне знаходження органу досудового розслідування відноситься до територіальної юрисдикції Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Суд приймає до уваги посилання прокурора на той факт, що Розпорядженнями голови Верховного суду № 1/0/9-22 від 06.03.2022 та № 11/0/9-22 від 18.03.2022 змінено територіальну підсудність Балаклійського районного суду Харківської області, Куп`янського міськрайонного суду Харківської області та Сєвєродонецького міського суду Луганської області, яка визначена за Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Однак, 14 квітня 2022 року Законом України № 2201-ХІ внесені зміни до ст. 615 КПК України, які набрали чинності 01 травня 2022 року, а саме щодо питання визначення підсудності в умовах воєнного стану.
Зазначена норма Закону є спеціальною нормою, яка має застосуватись органами досудового розслідування та судами при визначенні підсудності, незважаючи на раніше прийняті тимчасові заходи, щодо визначення підсудності, які втратили своє значення з прийняттям спеціальних змін до ст. 615 КПК України.
За таких обставин, враховуючи, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що у будь-якому разі тягне за собою скасування судового рішення, в межах наданих повноважень, з метою забезпечення дотримання загальних принципів кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності.
Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.
При вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченим раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто проти життя та здоров`я особи, а відтак одного з найбільш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень, в результаті вчинення якого настала смерть двох осіб. Дане кримінальне правопорушення у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, і за вчинення якого у разі визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі. Тому розуміючи наслідки завершення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі.
У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».
Також судом враховується, що обвинувачений ОСОБА_7 знайомий та проходить військову службу з ключовими свідками по даному кримінальному провадженню, які до теперішнього часу з об`єктивних причин у судовому засіданні не допитані.
У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).
За таких обставин суд вважає, що на цей час є наявними ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинувачені, та ризик незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки останній, будучи військовослужбовцем, проходить військову службу зі свідками по даному кримінальному провадженню, які ще не допитані в судовому засіданні.
Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Суд, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що підтверджень у ОСОБА_7 наявності захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано. За таких обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд кримінального провадження, а перебування ОСОБА_7 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Суд бере до уваги наявність у ОСОБА_7 місця реєстрації, позитивну характеристику за місцем служби, а також наявність у нього міцних соціальних зв`язків, оскільки останній одружений, має на утриманні неповнолітню дитину. Однак, дані обставини з урахуванням вищевикладеного не можуть слугувати достатньою підставою для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Отже, ані обвинуваченим ОСОБА_7 , ані його захисником ОСОБА_6 будь-яких об`єктивних даних, які би безумовно вказували на зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не надано.
Тому, на думку суду, оскільки на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».
Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований обвинуваченому ОСОБА_7 продовжити в межах строків, визначених КПК України, а саме на 60 днів.
Вирішуючи питання прийняття до розгляду у даному кримінальному провадженні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 128 КПК Україниформа та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Так, у відповідності до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Як убачається з наявних матеріалів, представник потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 звернулася до суду з відповідними позовними заявами, направивши їх на електронну пошту суду. Втім, електронне звернення було направлено в електронному вигляді та не містить електронного цифрового підпису відправника.
Відповідно до ч. 8 ст. 14 ЦПК України особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно із ч. 5, ч. 6, ч. 8 ст. 43 ЦПК України, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).
Одночасно суд звертає увагу на те, що позовні заяви не сформовані в системі «Електронний суд», надійшли до суду електронною поштою та не підписані електронним цифровим підписом.
На даний час порядок використання електронного цифрового підпису врегульований Законом України «Про електронні довірчі послуги». Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання та постійного зберігання за участю третіх осіб електронних даних, аналоги яких на паперових носіях повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, а також автентифікація в складових частинах інформаційних систем, в яких здійснюється обробка таких електронних даних та володільцями інформації в яких є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної форми власності, повинні здійснюватися з використанням кваліфікованих електронних довірчих послуг.
Кваліфікована електронна довірча послуга створення, перевірки та підтвердження кваліфікованого електронного підпису чи печатки надається кваліфікованим постачальником електронних довірчих послуг та включає: надання користувачам електронних довірчих послуг засобів кваліфікованого електронного підпису чи печатки для генерації пар ключів та/або створення кваліфікованих електронних підписів чи печаток, та/або перевірки кваліфікованих електронних підписів чи печаток, та/або зберігання особистого ключа кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
Як убачається з матеріалів позовних заяв, останні містять лише відскановану копію підпису з печаткою адвоката, а тому не можуть вважатися підписаною належним чином у розумінні ч. 2 ст. 175 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, крім цього, заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне повернути позовні заяви позивачам.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 176-178, 181, 183, 194, 314, 331, 371, 376 КПК України, ст. 185 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001633відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності.

Клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою задовольнити.

Продовжититримання обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою до 25 грудня 2022 року.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення повернути позивачу.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення повернути позивачу.

Повний текст ухвали складено і оголошено 28 жовтня 2022 року о 10 годині 15 хвилин.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання та не зупиняє судовий розгляд кримінального провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3