Справа №760/6046/22 1-кп/760/2076/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000015 від 13.01.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Берегово, Закарпатської області, громадянки України, з неповною середньою освітою, не працюючої, не одруженої, маючої на утриманні дитину 2020 року народження, є вагітною, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 80 годин,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у м. Берегово, Закарпатської області, громадянки України, з неповною середньою освітою, не працюючої, не одруженої, маючої на утриманні дітей 2019 та 2018 року народження, є вагітною, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 12.01.2022 приблизно о 22:00 годині, ОСОБА_4 , перебуваючи разом з ОСОБА_5 на платформі № НОМЕР_1 залізничного вокзалу «Київ-Пасажирський», що за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, куди останні прибули з метою вчинення крадіжок чужого майна, спускаючись по східцях на платформу №12-13 залізничного вокзалу помітили раніше невідому їм жінку, ОСОБА_8 , яка спускалась на 12-13 платформу вищевказаного вокзалу з рюкзаком на плечах, в цей час в останніх виник раптовий умисел на викрадення чужого майна останнього.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, згідно заздалегідь розподілених ролей, ОСОБА_4 , підійшла ззаду до потерпілої ОСОБА_8 , в цей час ОСОБА_5 , з метою не викриття дій останньої перехожими, стали поряд з нею, після чого ОСОБА_4 , відповідно до відведеної їй ролі, відчинила рюкзак ОСОБА_8 та своєю правою рукою дістала звідти гаманець червоного кольору, вартістю 340 гривень, в середині якого знаходилися грошові кошти в сумі 5000 гривень, купюрами номіналом 500 гривень в кількості 6 шт„ та купюри номіналом 200 гривень в кількості 10 шт, банківські картки банку «ПриватБанк», «A-Банк», паспорт гр. України виданий на ім`я ОСОБА_8 , та студентський квиток виданий на ім`я ОСОБА_8 .

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, згідно заздалегідь розподілених ролей, ОСОБА_4 утримувала при собі викрадене майно разом із ОСОБА_5 , з місця події зникли, завдавши таким чином потерпілій ОСОБА_8 , матеріальний збиток в розмірі 5340 гривень.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинувачених, які, будучи допитаними в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнали повністю, надали пояснення, підтвердили обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаялися у вчиненому. Вартість майна не оспорюють.

Так, указали, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму викрали з рюкзака потерпілої гаманець з грошима, картками, документами.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджуються з встановленими обставинами.

Пояснення обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позиції.

Потерпіла в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. З урахуванням позицій сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність потерпілої, яка своїм правом на участь в судовому засіданні, не скористалася.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3, 4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Як зазначено у примітці до ст. 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191, повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року, указано, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_4 своїми умисними діями, що виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), з врахуванням ознаки повторності, за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, та її дії органом досудового розслідування кваліфіковані вірно.

Крім того, з огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки вона вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за попередньою змовою групою осіб.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Проте, у цьому провадженні, суд вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_5 , як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), з врахуванням ознаки повторності, не знайшла свого підтвердження.

Так, як зазначив у судовому засіданні прокурор, дії ОСОБА_5 були кваліфіковані за ознакою повторності лише через те, що на сьогоднішній день щодо неї до різних судів ще направлено декілька обвинувальних актів за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 КК України. На запитання суду додатково зазначив, що вироків у цих справах ще немає.

Проте, з таким обґрунтуванням та такою кваліфікацією суд погодитися не може.

Так, стаття 62 Конституції України передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Таким чином, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою.

Крім того, судом враховуються орієнтири викладені у постанові ОП ККС ВС від 14 вересня 2020 року у справі № 591/4366/18 (провадження № 51-1122кмо20), де зазначено, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторність» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторність», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів в одному кримінальному провадженні. У ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Проте у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочин в іншому кримінальному провадженні.

Як зазначила колегія суддів ОП ККС ВС, інкримінування особі ознаки «повторність» є зайвим, коли інші кримінальні провадження щодо засудженого, які направлено органом досудового розслідування з обвинувальними актами до суду, не розглянуто по суті й не постановлено обвинувальних вироків. Отже, підстав для інкримінування особі цієї кваліфікуючої ознаки немає.

У постанові ОП ККС ВС зазначено про те, що з огляду на конституційний принцип презумпції невинуватості у випадку, коли щодо особи органом досудового розслідування розслідуються чи судом розглядаються різні кримінальні провадження, одне з яких стосовно першого однорідного чи тотожного злочину, існують підстави для кваліфікації наступного епізоду з урахуванням повторності, за відсутності обвинувального вироку суду; наявність іншого кримінального провадження стосовно особи, у тому числі на стадії його судового розгляду, не є правовою підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких її обвинувачують, за ознакою «повторність».

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України).

Враховуючи зазначені положення закону, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, зважаючи, що сторона обвинувачення не надала відповідних доказів, хоча суд сприяв сторонам у використанні ними своїх прав, суд вважає доводи прокурора такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні, де обвинуваченою є ОСОБА_5 , кваліфікуюча ознака «вчинення злочину повторно» не була підтверджена ні на стадії досудового розслідування, ні під час судового розгляду провадження, а тому кваліфікація її дій за ознакою повторності у зв`язку з тим, що кримінальні провадження стосовно неї направлено органом досудового розслідування з обвинувальними актами до суду, є безпідставною.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, особу винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченим, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачені висловили щирий жаль з приводу учинених ними дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, які б обтяжували б покарання обвинуваченим, судом не встановлено.

При цьому, суд не визнає обтяжуючою покарання зазначену в обвинувальному акті обставину та підтриману прокурором в судовому засіданні, як «вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою», оскільки в даному випадку така врахована як кваліфікуюча ознака злочину, за якою обвинувачуються обвинувачені, а тому в силу ч. 4 ст. 67 КК України зазначену обтяжуючу обставину з обвинувачення необхідно виключити.

З урахуванням вищенаведеного, повторне врахування судом тої самої обставини як такої, що обтяжує покарання «групою осіб за попередньою змовою», буде суперечити вимогам закону про кримінальну відповідальність.

Також, суд враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку обвинувачених під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обвинувачена ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра, не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, на час розгляду справи є вагітною, має постійне місце реєстрації та проживання.

Обвинувачена ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра, не працює, має на утриманні малолітню дитину, на час розгляду справи є вагітною, має постійне місце реєстрації та проживання.

Крім того, судом враховується й те, що обвинувачена ОСОБА_4 за короткий час двічі вчинила кримінальні правопорушення.

Так, ОСОБА_4 вироком Шевченківського районного суду м. Києві від 18.01.2022 року, за вчинення аналогічних дій, засуджена за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 80 годин.

Як пояснила в судовому засіданні сама обвинувачена, вона вказане покарання не відбула, оскільки її ще нікуди не викликали, вона постійно була вдома з дитиною, рятувала її від війни, крім того, вона є вагітною та, як їй пояснили, вона має право не відбувати такий вид покарання.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення обвинувачених, з урахуванням ч. 3 ст. 60; ч. 3 ст. 61 КК України, необхідно призначити їм покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченими кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме їх виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, проте, з урахуванням обставин справи та осіб обвинувачених, у мінімальній межі санкції статті.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання обвинуваченим суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75, 79 КК України, відповідно до яких, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75, 79 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.79 КК у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Зазначене звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування лише до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При вирішенні питання щодо можливості звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання з випробуванням у відповідності до ст.79 КК України суд виходить з того, що значення інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають малолітніх дітей, полягає у тому, що за його допомогою держава намагається задовольнити передусім інтереси дитини.

Завдяки інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають малолітніх дітей, суд дає обвинуваченим можливість виправитися без ізоляції від суспільства, та інших реальних обмежень, характерних для позбавлення волі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають піклуватися про своїх малолітніх дітей, займатися їх вихованням постійно, оскільки для жінки, суспільства і держави важливим та особливо цінним є фізичне і моральне здоров`я дитини. Звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від відбування покарання у відповідності до ст.79 КК України сприятиме побудові здорового соціального фундаменту для майбутнього життя їх малолітніх дітей.

Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що завдяки цьому інституту, закон ставить інтереси дитини, її виховання, вище, ніж негайне виконання покарання, вище за реалізацію цілей кримінальної відповідальності.

Отже, у такий спосіб суд, звільняючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, виходить перш за все з інтересів їх дітей, дбаючи про їх майбутнє, нормальний розвиток яких, може постраждати через відбування їх матір`ю реального покарання, адже у малолітньому віці особливо важливим є материнське виховання, тому що саме в цей період відбувається становлення моральної самосвідомості дитини.

За таких обставин, суд приходить до глибокого переконання, що в такий спосіб будуть досягнуті не лише спеціальні самостійні цілі кримінальної відповідальності обвинувачених, а й врегульовані суспільні відносини, що складаються між матір`ю і дітьми, жінкою і державою, тобто буде досягнуто загально правових цілей регулювання суспільних відносин і забезпечення правопорядку в державі.

На переконання суду таке звільнення від відбування покарання надасть можливість обвинуваченим виправитися без ізоляції від суспільства та задовольнить передусім інтереси їх дітей, при цьому держава не братиме на себе тягар утримання та виховання дітей обвинувачених.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставини, особи винних та їх ставлення до вчиненого ними діяння, те, що тяжких наслідків від вчиненого не настало, шкода частково відшкодована, що не заперечувалося прокурором у судовому засіданні, те, що обвинувачені мають на утриманні малолітніх дітей, є вагітними, суд вважає за необхідне застосувати до обвинувачених ст. 79 КК України, звільнивши їх від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо вони протягом іспитового строку не вчинять нового кримінального правопорушення і будуть виконувати покладені на них обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від їх відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Що стосується призначення покарання ОСОБА_4 , то, як вже було зазначено судом, ОСОБА_4 раніше судима вироком Шевченківського районного суду м. Києві від 18.01.2022 року, за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 80 годин.

Станом на день постановлення вироку покарання у виді громадських робіт не відбуте повністю.

Як передбачають положення ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Системне тлумачення закону про кримінальну відповідальність дає підстави для висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після ухвалення вироку, яким особу засуджено до покарання, призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком, мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК України, механізми реалізації яких закладено в нормах, передбачених статтями 65 - 87 КК України, зокрема і ст. 75, 79 цього Кодексу.

Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного злочину, за жоден із яких вона не була притягнута до відповідальності до ухвалення вироку, має передбачати оцінку всієї сукупності злочинів, вчинених до ухвалення вироку, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як винуватої особи, так і вчинених нею злочинів, належна оцінка чого є передумовою обрання, як форми реалізації кримінальної відповідальності, так і належного заходу кримінально-правового впливу.

У свою чергу, штучний розрив такої сукупної оцінки злочинів, наслідком якого є ізольована їх оцінка за різними вироками, якщо про один із них стало відомо після ухвалення першого вироку, яким винуватого засуджено до покарання, вочевидь, не узгоджується з логікою закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки злочинних діянь та винуватої особи в контексті положень статей 50, 65, 75, 79 КК України.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд дійшов такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент ухвалення вироку, зокрема відомостей про вчинений особою злочин (злочини). Разом із тим, вчинення особою не одного, а двох і більше злочинів може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, вид і розмір призначеного покарання.

Зазначені в ст. 70 КК України правила застосовуються лише до покарань. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися виключно положеннями ст. 75 (79) КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього.

Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75, 79 КК України, не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів у тих випадках, коли особа, яку було засуджено вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона звільняється з іспитовим строком.

Оскільки самостійне виконання таких вироків не засновано на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

А тому, з урахуванням зазначеного вище у мотивувальній частині цього вироку, вбачаються підстави для застосування до ОСОБА_4 ст. 79 КК України, і звільнення її від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 79 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 КК України, п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, ОСОБА_4 остаточно визначити покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 79 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 КК України, п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у рівних долях, судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 3432,40 гривень в дохід держави .

Речові докази по справі, які передані на відповідальне зберігання (СД-диск, гаманець червоного кольору, грошові кошти в сумі 3000 гривень) вважати власністю потерпілого.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1