Провадження № 11-кп/4808/120/22
Категорія ст. 128 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та цивільного відповідача ОСОБА_11 на вирок Івано Франківського міського суду від 10 грудня 2021 року відносно ОСОБА_8 за ст. 128 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ,

вважає вирок суду від 10.12.2021 року незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ухвалою Апеляційного суду Івано Франківської області від 03.03.2017 року вирок суду у даній справі було скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. При цьому зазначалося, що доводи апелянта цивільного відповідача, в частині цивільного позову щодо з`ясування обставин відшкодування потерпілому ОСОБА_13 , фондом страхування від нещасних випадків шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я повинні бути розглянуті під час нового судового розгляду. Однак, суд першої інстанції цього не виконав, хоча згідно приписів ч.3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції.

Виплата потерпілому ОСОБА_13 страхового відшкодування вказує на ті обставини, що мав місце саме нещасний випадок, і це спростовує повністю пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення.

Крім цього вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, протокол слідчого експерименту від 30.07.2013 року є недопустимим доказом, оскільки в протоколі зафіксовано лише пояснення ОСОБА_8 , будь - які дії щодо проведення самого експерименту не проводилися, що є істотним порушення вимог КПК України.

Просить вирок Івано Франківського міського суду від 10.12.2021 року в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати та ухвалити відносно нього виправдувальний вирок.

Цивільний відповідач ОСОБА_11 в поданій апеляційній скарзі вважає, що вирок суду від 10.12.2021 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_13 є незаконним та підлягає до скасування. Зазначає, що ухвалою Апеляційного суду Івано Франківської області від 03.03.2017 року вирок суду у даній справі було скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. При цьому було зазначено : « що стосується доводів апелянта цивільного відповідача, в частині цивільного позову, то такі з врахуванням наведеного, повинні бути розглянуті під час нового судового розгляду при дотриманні норм кримінального процесуального законодавства».

Згідно приписів ст. 415 ч.3 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції. Не зважаючи на імперативність наведеної норми процесуального права, суд першої інстанції нічого із зазначеного в ухвалі апеляційного суду не виконав, обмежився тільки формальним залученням до участі у справі страхової компанії. Вирішуючи цивільний позов, фактично скопіював його з попереднього вироку від 23.12.2016 року, який було скасовано.

Що стосується втрати працездатності 80% у ОСОБА_13 , то судом першої інстанції не прийнято до уваги ту обставину, що ампутація правої нижньої кінцівки потерпілого відбулася не в наслідок події нещасного випадку на виробництві, а внаслідок несвоєчасного надання потерпілому медичної допомоги.

Просить вирок Івано Франківського міського суду від 10.12.2021 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 скасувати, цивільний позов залишити без розгляду.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ч.5 ст.74 КК України, звільнено ОСОБА_8 від призначеного судом покарання у виді обмеження волі на підставі ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання щодо ОСОБА_8 скасовано.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково. Стягнуто з цивільного відповідача ОСОБА_11 на користь потерпілого 4 872 (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві) гривні втраченого середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого починаючи з 22.05.2016 року, 1 814 (одну тисячу вісімсот чотирнадцять) гривень 26 копійок витрат на лікування, 175 392 (сто сімдесят п`ять тисяч триста дев`яносто дві) гривні на відшкодування втраченого заробітку внаслідок зменшення професійної працездатності одноразово за три роки за період з 22.05.2013 до 21.05.2016 та 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив необережне тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

22 травня 2013 року близько 16.00-16.15 год. ОСОБА_8 , з метою проведення перевірки технічного стану, перебував за кермом автобуса марки «Setra-215 HD», номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився в приміщенні ремонтної майстерні приватного підприємця ОСОБА_14 , що у АДРЕСА_2 . Маючи на меті вийти з автобуса, в якому працював двигун та було вимкнене стоянкове гальмо, ОСОБА_8 з власної необережності, не передбачивши можливі наслідки, проявивши злочинну недбалість, зачепив важіль коробки передач та ввімкнув передачу переднього ходу, унаслідок чого автобус поїхав вперед та вчинив наїзд на ОСОБА_13 , при цьому придавивши останнього до стіни. Унаслідок вказаних дій потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми тазу з переломом крила та даху ацетабулярної западини правої клубової кістки зі зміщенням уламків, ушкодження правої клубової артерії, за очевидною гематомою, гематомою м`яких тканин тазу з поширенням на калитку та ділянки правого стегна, які згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №139/109/91-Д/2Д від 30.12.2015 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними в момент заподіяння чи такі, що в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор заперечив з приводу поданих апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та цивільного відповідача ОСОБА_11 , просив залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін;

- захисник ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_8 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити виправдувальний вирок;

- представник потерпілого ОСОБА_10 заперечив з приводу поданих апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведенні в апеляційні скарзі захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , протокол проведення слідчого експерименту від 30.07.2013 року (Т.1 а.п. 175-177), протокол огляду місця події від 22.05.2013 року (Т.1 а.п.179-184), протокол проведення слідчого експерименту з свідком ОСОБА_15 від 30.07.2013 року ( Т.1 а.п. 207-210), висновок експерта № 592 від 25.07.2013 року ( Т.1 а.п. 211-213), висновок експерта № 91 від 11.08.2013 року ( Т.2 а.п. 7-11,23-36), висновок експерта № 139/109/91-Д/2Д від 30.12.2014 року ( Т.2 а.п. 46-52).

Отже, суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 128 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з ст.49 ч.1 п.2 КК України особа, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріально - правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ст. 49 ч.1 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ст.286 ч.4 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Окрім того, законодавець чітко встановив, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду і не вчинила нового нетяжкого злочину, тяжкого або особливо тяжкого. Строк давності це певний проміжок часу з моменту вчинення особою злочину і до моменту набрання чинності обвинувального вироку суду.

Дотримання вказаних у законі термінів виступає умовою притягнення особи до кримінальної відповідальності, тобто у разі закінчення строку давності до моменту набрання чинності обвинувального вироку суду особа звільняється від кримінальної відповідальності.

Сплив строків давності є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, даний злочин обвинуваченим ОСОБА_8 було вчинено 22.05.2013 року та кваліфіковано за ст. 286 ч.2 КК України. Однак, 25.01.2021 року відповідно до обвинувального акту ( Т. 4 а.п. 72-75) дії обвинуваченого ОСОБА_8 були перекваліфіковані на ст. 128 КК України.

Згідно класифікації злочинів передбаченої ст.12 КК України дії, що кваліфікуються за ст. 128 КК України віднесені до злочинів невеликої тяжкості.

У відповідності до ст. 49 ч.1 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули, зокрема, такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; десять років у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

За змістом ст.49 КК України звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків даності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 цього Кодексу строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Тобто, з часу вчинення дій, які інкриміновані ОСОБА_8 та кваліфіковані за ст. 128 КК України минуло більше як три роки і на цей час перебіг давності не зупинявся та не переривався.

А тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції підставно застосував щодо обвинуваченого ОСОБА_8 вимоги ст.49 КК України та звільнив його від обраного йому покарання у виді обмеження волі у зв`язку із закінченням строків давності на момент ухвалення вироку у кримінальному проваджені.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не наведено належним чином вмотивованих, переконливих доводів на обґрунтування того, що під час судового розгляду кримінального провадження неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів, не встановивши підстав для скасування судового рішення, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити.

Щодо доводів наведених в апеляційній скарзі цивільного відповідача ОСОБА_11 з приводу того, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно задовольнив частково цивільний позов ОСОБА_13 щодо стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Судом першої інстанції вирішено цивільні позови виходячи з вимог ст.127 п.2 КПК України згідно якого шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 1166 ч.1 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно ст.1187 ч.2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі(право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею1197 ч.1 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до наявної в матеріалах кримінального провадження довідки про доходи №3 від 24.12.2013 року (т.1 а.п.121) було правильно встановлено, що нарахована заробітна плата ОСОБА_13 за період квітень травень складає 1927,56 грн. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_13 є меншою п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, а отже розмір втраченого заробітку (доходу) слід обчислювати, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_13 становить 80%. Тобто, втрачений середньомісячний заробіток потерпілого становить 4 872 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Щодо тверджень наведених цивільним відповідачем ОСОБА_11 в поданій апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції в судовому засіданні не досліджувались і не оголошувались довідка про доходи №3 ( Т.1 а.п. 121) та довідка з медичного закладу щодо втрати потерпілим ОСОБА_13 працездатності ( 80%), судова колегія вважає їх безпідставними, оскільки вони були спростовані стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду.

Окрім цього, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд першої інстанції в повній мірі врахував вимоги ст.ст. 23,1167 ЦК України.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з вироку (Т.4 а.п. 148-156), задовольняючи частково цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 гривень, суд першої інстанції керувався засадами розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та цивільного відповідача ОСОБА_11 слід залишити без задоволення, а вирок Івано Франківського міського суду від 10.12.2022 року без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та цивільного відповідача ОСОБА_11 залишити - без задоволення.

Вирок Івано Франківського міського суду від 10 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ст. 128 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5