Дата документу 04.10.2021 Справа№ 310/1917/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/158/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/1917/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бердянськ, Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст.185 КК і йому призначено покарання у виді у виді обмеження волі на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст.76 КК на ОСОБА_7 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 24.02.2020 року приблизно о 09 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні залізничного вокзалу міста Бердянськ, який розташований за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, проспект Східний, будинок 117, діючи умисно повторно з корисливих мотивів з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до дерев`яної лавочки, де шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi Note 5», вартістю 5 000 гривень. Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув місце вчинення злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 5 000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини злочину, доведеність вини обвинуваченого, кваліфікацію його дій, вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На думку апелянта, враховуючи дані щодо попередніх судимостей ОСОБА_7 , у суду першої інстанції були відсутні данні, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого з призначенням покарання з іспитовим строком. Посилання суду на наявність обставин, що пом`якшують покарання, такі як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, є суперечливими. Прокурор вважає, що суд першої інстанції фактично ототожнив визнання вини обвинуваченим із щирим каяттям та сприянням у розкритті злочину. Факт щирого каяття обвинуваченого не знайшов свого відображення в матеріалах кримінального провадження. Також, посилається на те, що суд не мотивував своє рішення про можливість застосування положень ст.ст. 75, 76 КК при призначенні покарання. Крім того, призначене покарання у виді обмеження волі, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин кримінального провадження, на думку прокурора, не буде сприяти виправленню засудженого та його перевихованню.

На підставі викладеного просить скасувати вирок та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК у виді позбавлення волі на 2 роки.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора; обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з постановленням нового вироку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації його дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно положення ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положенням ст.413 КПК передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є в тому числі і застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані місцевим судом за ч.2 ст.185 КК.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.185 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, врахував обставини справи та особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра і лікаря-нарколога не перебуває, його відношення до скоєного. Також суд першої інстанції послався на наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують.

Суд першої інстанції при призначенні покарання послався на досудову доповідь органу пробації та вважав необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів призначити йому покарання у виді обмеження волі із звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ч.1 ст.75 КК із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

Разом з тим, виходячи з вимог матеріального та процесуального закону в абз.2 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертається увага суддів на те, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Суд першої інстанції в своєму вироку не навів обґрунтованих висновків, які саме підстави свідчать про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, що вказує на невмотивованість оскаржуваного судового рішення та невідповідність його вимогам ст.ст.370, 374 КПК.

Суд першої інстанції зробив висновок про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК, враховуючи лише дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання.

Тобто, суд врахував одні і ті ж самі обставини як при призначенні покарання, його виду та розміру, так і для вирішення питання про необхідність звільнення ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням. Зазначене свідчить про неналежну вмотивованість рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів також бере до уваги те, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК, судимість за яке не знята та не погашена, свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення та перевиховання не став. Вказані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах обмеження його волі.

Вказані обставини зазначені у вироку суду першої інстанції, однак належним чином не враховані під час призначення покарання та прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від його відбування.

Що стосується щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, то це саме по собі, при наявності вищевказаних обставин, не є підставою для застосування ст.75 КК і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, підстави для застосування щодо ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК відсутні.

Отже, колегія суддів вважає неправильним звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не надано будь-яких нових позитивних даних про особу обвинуваченого, які б могли свідчити про безпідставність та суб`єктивність апеляційних доводів прокурора щодо неправильного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин ці доводи апеляційної скарги прокурора, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

На переконання апеляційного суду обґрунтування вимоги прокурора про призначення ОСОБА_7 більш суворого переконання є непереконливими, оскільки з огляду на одиничність епізоду злочинної дії обвинуваченого, відносно незначну вартість викраденого ним майна, а також спосіб його заволодіння свідчить про правильність і достатність обраного судом покарання у виді обмеження волі. Прокурором не наведено обґрунтувань, чому він вважає, що покарання у виді обмеження волі буде недостатнім для виправлення обвинуваченого і не буде сприяти його перевихованню.

Тому відповідно до ч.1 ст.420 КПК саме неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.

З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , фактичні обставини кримінального провадження та тяжкість вчиненого злочину, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах обмеження волі, а інші альтернативні види покарань не стануть дієвими для досягнення мети щодо його виправлення. У зв`язку з чим, апеляційний суд вважає недоцільним призначати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.185 КК.

На переконання колегії суддів, такий вид та розмір покарання є справедливим і при його реальному відбуванні сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням згідно до ст.75 КК підлягає скасуванню. В решті вирок суду скасуванню і зміні не підлягає.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4