Дата документу 04.11.2021 Справа № 336/2188/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1491/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/2188/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 і потерпілої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22 червня 2021 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватим і засуджено за те, що він, перебуваючи на посаді стрільця-снайпера першого взводу снайперів роти снайперів військової частини НОМЕР_1 , 21.12.2019 року приблизно о 23 годині, знаходячись на тротуарній доріжці, розташованій навпроти будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_12 , маючи умисел на умисне вбивство останнього, тобто умисне протиправне заподіяння смерті, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, під час обопільної бійки з останнім наніс не менше 13 ударів невстановленим досудовим розслідуванням предметом з колючо-ріжучими властивості, а також удари кулаками обох рук в область голови, шиї та тулубу, чим спричинив ОСОБА_12 , наступні тілесні ушкодження: синець на верхньому повіці правого ока, садно на тильній поверхні лівої кисті (в проекції п`ястково-фалангового суглобу), синець на задній поверхні лівого передпліччя з переходом на тильну поверхню лівої кисті, садно на тильній поверхні лівої кисті, крововилив в м`які тканини спини, які в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають та кваліфікуються, як окремо, так і в сукупності, як легкі тілесні ушкодження; закритий лінійний перелом тіла нижньої щелепи справа, який в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебуває, у живих осіб аналогічні переломи зазвичай пов`язані з розладом здоров`я на термін понад 21 день і оцінюються за результатом, але не менше, ніж ушкодження середнього ступеня тяжкості; непроникаючі поранення в потиличній ділянці справа, непроникаюче поранення в проекції правової половини тіла нижньої щелепи, непроникаюче поранення в проекції тіла підборіддя справа, непроникаюче поранення на нижній поверхні підборіддя (в ділянці дна ротової порожнини), непроникаюче поранення на нижній поверхні нижньої щелепи справа (в проекції правої половини тіла), непроникаюче поранення на бічній поверхні шиї справа, непроникаюче поранення на верхній поверхні правого надпліччя, непроникаюче поранення на зовнішній поверхні правого плечового суглобу, непроникаюче поранення на задній поверхні правого плечового суглобу, непроникаюче поранення на задньо-зовнішній поверхні правого плеча (в середній третині), непроникаюче поранення на передньо-внутрішіній поверхні лівого передпліччя, непроникаюче поранення на спині справа (на протязі від хребтової лінії по лопатковій зоні), які в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають, у живих осіб зазвичай оцінюється за результатами, але не менше ніж як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення голови з ушкодженням головного мозку, що ускладнилось набряком головного мозку, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, від якого 22.12.2019 року в КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР настала смерть ОСОБА_12 .

ОСОБА_11 , усвідомлюючи свої протиправні дії, безперешкодно зник з місця вчиненого злочину.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільні позови та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_11 на ст.124 КК та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. Свої вимоги мотивував тим, що за показами свідків та обвинуваченого саме потерпілий спровокував конфлікт, підійшов до обвинуваченого та почав з`ясовувати стосунки спочатку словесно, а потім за допомогою фізичної сили. Обвинувачений сприйняв такі дії потерпілого як загрозу для свого здоров`я та життя і змушений був захищатися, а тому в його діях не було умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а тим більше на вбивство потерпілого. Саме вини у формі умислу в діях обвинуваченого судом першої інстанції не було встановлено. Натомість обвинувачений при вчиненні злочинних дій перебував у стані необхідної оборони та діяв з перевищенням її меж, а тому суд мав усі підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст.124 КК.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 більш суворе покарання. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд при призначенні обвинуваченому покарання не взяв до уваги, що обвинувачений своєї провини у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся у вчиненому, не намагався відшкодувати їй шкоду, а тому призначене йому покарання є недостатнім для його виправлення.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника та заперечили проти апеляційної скарги потерпілої; потерпілих, їх представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої та заперечили проти скарги захисника; прокурора; який заперечив проти апеляційної скарги захисника і погодився із доводами і вимогами апеляційної скарги потерпілої; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за ст.94 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Наведених вище вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_11 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, тобто вчинення ним умисного вбивства.

Зокрема висновок про винуватість ОСОБА_11 суд першої інстанції зробив на підставі показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , висновку експерта про кількість, характер, локалізацію, ступінь тяжкості виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень; інших письмових доказів, зміст яких наведено у вироку та які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчинення ОСОБА_11 злочину та в сукупності підтверджують винуватість його у пред`явленому обвинуваченні, визнаному судом доведеним.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, районний суд обґрунтовано вирішив, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 .

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_11 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Стороною захисту в апеляційній скарзі не оспорювалася належність та допустимість доказів, на які послався суд першої інстанції. Але захист вважав, що при вчиненні злочинних дій обвинувачений перебував у стані необхідної оборони та діяв з перевищенням її меж, а тому суд повинен був кваліфікувати дії обвинуваченого за ст.124 КК. Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений не визнав факту нанесення ним потерпілому різаних поранень, а також проникаючого поранення, від якого настала смерть ОСОБА_12 .

Проте такі доводи захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та є безпідставними.

Згідно із ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч.3 ст.36 КК).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. Якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Проте з обставин справи не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого і від яких він був вимушений захищатися. Адже потерпілий лише зробив зауваження обвинуваченому, а в подальшому між ними виникла сварка, яка переросла в обопільну бійку.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_12 було виявлено щонайменше 13 тілесних ушкоджень, зокрема і одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення голови з ушкодженням головного мозку, що ускладнилося набряком головного мозку, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

При цьому відповідно до висновку судово-медичної експертизи №167 у ОСОБА_11 на момент огляду будь-яких зовнішніх тілесних ушкоджень не виявлено.

Після заподіяння потерпілому численних ударів обвинувачений зник з місця вчинення злочину та не вжив заходів для надання допомоги потерпілому.

У колегії суддів не викликає сумнівів правильність кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч.1 ст.115 КК з огляду на використання обвинуваченим такого знаряддя злочину, як предмет з колючо-ріжучими властивостями і спричинення ним потерпілому зокрема проникаючого колото-різаного поранення у життєво важливий орган - голову, а також з огляду на кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, що підтверджує спрямованість умислу ОСОБА_11 саме на вбивство потерпілого.

Крім того, кваліфікація дій обвинуваченого за ст.124 КК означала би, що всі тілесні ушкодження потерпілому завдав саме обвинувачений в стані необхідної оборони, але з перевищенням її меж.

Разом з тим, обвинувачений визнав заподіяння ним потерпілому лише тих тілесних ушкоджень, які мають непроникаючий характер і не є тяжкими тілесними ушкодженнями. Тобто обвинуваченим не визнано факту спричинення ним потерпілому численних різаних поранень, в тому числі й одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення голови з ушкодженням головного мозку, що ускладнилося набряком головного мозку, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Відтак, обвинуваченим не визнано й своєї причетності до настання смерті потерпілого, оскільки на його переконання в нього під час бійки із потерпілим не було при собі предметів, якими б можливо було нанести такі ушкодження.

Проте сукупність досліджених під час судового розгляду доказів свідчить про те, що до початку бійки з обвинуваченим потерпілий ОСОБА_12 не мав жодних тілесних ушкоджень. Свідки тілесні ушкодження, в тому числі й проникаюче поранення голови потерпілого, виявили одразу після бійки. Намагались надати першу медичну допомогу, обробляючи завдані поранення. Свідки негайно викликали швидку медичну допомогу. Весь цей час потерпілий перебував в полі зору і контролю декількох осіб, жоден з яких, будучи допитаним в суді, не зазначив про отримання ОСОБА_12 інших ушкоджень після бійки з обвинуваченим. Не зміг про дану обставину пояснити і обвинувачений.

Апеляційний суд критично ставиться до заперечень обвинуваченого про безпідставність інкримінування йому спричинення тілесних ушкоджень предметом, що має колюче-ріжучі якості. При цьому судова колегія, як і суд першої інстанції виходить із встановленого експертним висновком характеру тілесних ушкоджень, відсутності таких ушкоджень до початку бійки обвинуваченого з потерпілим і наявністю у ОСОБА_11 об`єктивної можливості позбутися даного предмету після вчинення ним злочину. Тому лише сам по собі факт невстановлення органом досудового розслідування даного знаряддя вчинення злочину не може свідчити про недоведеність винуватості ОСОБА_11 в інкримінованому йому злочині.

Таким чином, судова колегія вважає доведеним фактом спричинення саме ОСОБА_11 потерпілому всієї сукупності зазначених в обвинувальному акті і оскаржуваному вироку суду тілесних ушкоджень, в тому числі й проникаючого поранення голови потерпілого, від якого настала смерть останнього .

Кримінальна ж відповідальність за ст.124 КК настає лише за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. Об`єктивна сторона даного складу злочину не передбачає настання смерті потерпілої особи.

За таких обставин вимога захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_11 на ст. 124 КК є безпідставною.

За матеріалами провадження встановлено, що потерпілий та обвинувачений відійшли від кафе, в якому вони відпочивали, для з`ясування стосунків, яке перейшло в обопільну бійку, що виключає стан необхідної оборони у обвинуваченого.

Відтак наведене свідчить про те, що ОСОБА_11 не перебував у стані необхідної оборони і не перевищував її меж, оскільки з боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно небезпечного посягання на його життя і здоров`я. Відтак судова колегія не вбачає в діях обвинуваченого й складу злочину передбаченого ст.118 КК «Умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої про м`якість призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є особливо тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, проходив військову службу під час збройного конфлікту на сході України, не перебуває на обліку у лікаря нарколога. Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

Відтак, з огляду на дані про особу обвинуваченого та конкретні обставини даного провадження, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання через м`якість, яке до того ж призначено судом не у мінімально можливому розмірі за санкцією ч.1 ст.115 КК.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання є співмірним його протиправним діянням, достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Посилання потерпілої на невизнання обвинуваченим своєї вини як на підставу для призначення йому більш суворого покарання, колегія суддів вважає непереконливим. Адже невизнання вини є правом особи, а тому така обставина не може мати вирішального значення при вирішенні питання про призначення покарання.

Саме по собі невжиття обвинуваченим заходів до відшкодування завданої шкоди в даному випадку не може бути достатньою підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, зокрема й з огляду на те, що весь цей час обвинувачений перебував під вартою в умовах повної ізоляції.

Крім того, потерпіла у скарзі не конкретизувала і не зазначила, яке, на її думку, покарання повинно бути призначено обвинуваченому.

Відтак переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі не наведено.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4