МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" грудня 2021 р. Справа № 1016/1513/12

Макарівський районний суд Київської області у складі: судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

сторони кримінального провадження, учасники судового провадження

прокурор ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13

захисник ОСОБА_14

підсудні ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Макарів Бучанського району Київської області кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Верлок Радомишльського району Житомирської області, українця, громадянина України, який має вищу освіту, працює директором КП «Водоканал», одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України,

ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Веселе Червоноармійського району Житомирської області, українця, громадянина України, який має середню освіту, працює директором Торговий дім «Геліо», одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України,

в с т а н о в и в:

підсудний ОСОБА_15 , обіймаючи посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, уповноваженою на виконання функцій держави, представником влади та працівником правоохоронного органу, маючи при цьому класний чин радника юстиції, умисно вчинив корисливі корупційних злочини у сфері службової діяльності, а саме вимагання та одержання хабара, зловживання владою і службовим становищем, а також службове підроблення за наступних обставин.

Наказом Генерального прокурора України №263к від 23.04.2008 року ОСОБА_15 призначений на посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області.

При цьому, згідно наказу Генерального прокурора України №935к від 06.08.2010 року ОСОБА_15 присвоєний класний чин - радник юстиції.

Під час виконання покладених на ОСОБА_15 службових обов`язків, він повинен керуватися та суворо дотримуватися вимог Конституції України, Закону України "Про прокуратуру", наказів та вказівок Генерального прокурора України, а також інших чинних нормативно-правових актів.

Відповідно наказу №17 від 01.11.2011 року, прокурора Радомишльського району Житомирської області "Про розподіл функціональних обов`язків між працівниками прокуратури району" на ОСОБА_17 як прокурора району, поруч із іншими, покладено виконання наступних службових обов`язків:

-організація роботи, управління та контроль виконання в прокуратурі

Радомишльського району Житомирської області;

-координація діяльності правоохоронних органів та нагляд за додержанням законів у

сфері боротьби зі злочинністю та корупцією;

-контроль за якістю підтримання державного обвинувачення в судах тощо.

Згідно положенню ст.121, 123 Конституції України - прокуратура України становить єдину систему, на яку в тому числі покладається функція підтримання державного обвинувачення в суді, та організація та порядок діяльності органів прокуратури визначаються Законом.

Відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, на яку згідно Конституції України та цього Закону, у тому числі покладено функцію підтримання державного обинувачення в суді.

Статтею 34 Закону України "Про прокуратуру" та вказівкою №1 Генерального прокурора України "Щодо покращення організації участі прокурорів у судах", визначено, що підтримання державного обвинувачення в суді є конституційним обов`язком прокурора, а його завдання у судовому процесі, у тому числі полягають в прийнятті участі в розгляді справ у судах, додержуючи принципу незалежності суддів і підкорення їх тільки закону, сприянню виконанню вимог закону про всебічний, повний і об`єктивний розгляд справ та постановленню судових рішень, що ґрунтуються на законі.

Одночасно, ст.4, 5 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції» визначено, що службові особи органів прокуратури є суб`єктами відповідальності за корупційні правопорушення та особами, уповноваженими на виконання функцій держави, які здійснюють заходи щодо запобігання і протидії корупції в межах повноважень, визначених Конституцією України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", до правоохоронних органів, у тому числі відносяться органи прокуратури та приміткою 2 до ст.368 Кримінального кодексу України у відповідній редакції визначено, що службовими особами, які займають відповідальне становище, у тому числі є прокурори, а також керівники та заступники керівників органів державної влади, їх структурних підрозділів та одиниць.

При цьому положеннями ст.2, 261, 264 КПК України 1960 року визначено, що завданнями кримінального судочинства у тому числі є охорона прав та законних інтересів учасників процесу, які є рівними під час судового розгляду, а участь прокурора є обов`язковою, крім випадків визначених законом.

Відповідно до вимог ст.25 КПК України 1960 року, у тому числі передбачено, що прокурор зобов`язаний на усіх стадіях кримінального судочинства своєчасно вживати передбачених законом заходів до усунення всяких порушень закону, від кого б ці порушення не виходили, а також свої повноваження в кримінальному судочинстві, здійснювати незалежно від будь-яких органів і посадових осіб, підкоряючись тільки законові і керуючись вказівками Генерального прокурора України, а постанови прокурора, винесені відповідно до закону, є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Крім того, ст.277 КПК України 1960 року передбачено, що під час судового розгляду справи до закінчення судового слідства прокурор вправі змінити пред`явлене особі обвинувачення.

При цьому, прийшовши до переконання, що пред`явлене особі обвинувачення потрібно змінити, прокурор виносить постанову, в якій формулює нове обвинувачення та викладає мотиви прийнятого рішення.

Прокурор оголошує вказану постанову, яка долучається до справи та вручає її копії учасникам процесу.

Крім того, положеннями ст.348 КПК України 1960 року визначено, що право подати апеляцію у тому числі мають прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, а також прокурор, який затвердив обвинувальний висновок у справі, у зв`язку із чим пунктами 3.1 та 5.7 наказу Генерального прокурора України № 5гн від 19.09.2005 року "Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення» передбачено обов`язок прокурора повідомляти про зміну обвинувачення та результати судового розгляду справи прокурора, який затвердив обвинувальний висновок та направив справу до суду.

Одночасно, пунктами 1.1, 1.2 вказаного наказу Генерального прокурора України визначено, що підтримання державного обвинувачення в суді є прямим обов`язком керівника прокуратури та його заступника, які повинні ефективно реалізувати свої повноваження щодо всебічного, повного, об`єктивного і неупередженого дослідження обставин кожної справи, своєчасно вживати заходів до реального поновлення порушених прав людини та усунення причини і умов вчинення злочинів.

При цьому, згідно з присягою працівника прокуратури, 01.02.2011 року складеної ОСОБА_18 , відповідно до вимог пункту 3 наказу Генерального прокурора України №2гн від 15.12.2011 року "Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України", останній, вступаючи на службу в прокуратуру, дав клятву присвятити свою діяльність служінню українському народові і українській державі та урочисто присягнув неухильно додержуватись Конституції України, законів і міжнародних зобов`язань. Сумлінним виконанням своїх обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку, захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави, постійно вдосконалюючи свою професійну майстерність та бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, а також з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Таким чином, перелік службових обов`язків прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_17 свідчить про те, що він є службовою особою, яка займає відповідальне становище, уповноваженою на виконання функцій держави, представником влади та працівником правоохоронного органу, тобто особою, наділеною правом пред`являти вимоги, приймати рішення та застосовувати примусові заходи, обов`язкові для виконання фізичними та юридичними особами незалежно від їх відомчої належності чи підлеглості.

Проте, ОСОБА_19 , в порушення наведених вище законодавчих норм та нормативно-правових актів, протиправно використав надані йому владні повноваження і своє службове становище та вчинив умисні корисливі корупційні злочини у сфері службової діяльності за наступних обставин.

Так, прокуратурою Малинського району Житомирської області проведено досудове слідство у кримінальній справі, 28.04.2011 року порушеній щодо заступника начальника відділу - начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського районного відділу Управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Житомирській області ОСОБА_20 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Проведеним прокуратурою Малинського району Житомирської області досудовим слідством у вказаній кримінальній справі встановлено, що заступник начальника відділу - начальник сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВ УМНС України в Житомирській області ОСОБА_20 , який на момент вчинення інкримінуємого йому злочину тимчасово виконував обов`язки начальника зазначеного районного відділу, 28.04.2011 року одержав хабар та вчинив службове підроблення.

За результатами проведеного розслідування, 11.07.2011 року вказану кримінальну справу, відповідно до вимог ст.232 КПК України 1960 року, скеровано до Радомишльського районного суду Житомирської області для розгляду по суті.

18.08.2011 року зазначена кримінальна справа прийнята до свого провадження суддею Радомишльського районного суду Житомирської області ОСОБА_21 та призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участі державного обвинувача - прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_22 .

У подальшому, приблизно на початку жовтня 2011 року, під час спільної зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яка мала місце неподалік території пиво-безалкогольного комбінату "Радомишль", що по вулиці Миргород, у місті Радомишль Житомирської області, у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання, за пособництва ОСОБА_16 , хабара у вигляді грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США від ОСОБА_20 , з подальшим наміром розділити їх між собою, за вирішення питання щодо незаконної зміни в суді обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення його від кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, діючи за попереднім погодженням із ОСОБА_18 та реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, ОСОБА_16 на початку листопада 2011 року, більш точніше встантвити не сталося можливим, перебуваючи по АДРЕСА_4 , висунув категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що останній повинен передати їм грошові кошти, в якості хабара, у розмірі 10 000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення від кримінальної відповідальності на підставі Закону України "Про амністію".

Після цього, 10.11.2011 року у першій половині дня ОСОБА_19 , перебуваючи у приміщенні власного службового кабінету в прокуратурі Радомишльського району Житомирської області, що по вулиці Мала Житомирська, 54, місто Радомишль Житомирської області, продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії та реалізуючи корисливий умисел, категорично вказав ОСОБА_20 про те, що всі питання щодо передачі грошових коштів в якості хабара у розмірі 10000 доларів США ним погоджені та він повинен узгоджувати їх безпосередньо із ОСОБА_16 , підтвердивши таким чином ОСОБА_20 спільну вимогу, висунуту перед цим ОСОБА_16 .

З огляду на викладене, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_18 злочинного умислу, 08.12.2011 року ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_16 та вказав на необхідність спільної зустрічі із ОСОБА_18 наступного дня зранку.

Зранку 09.12.2011 року, біль точніше встановити не сталося можливим, під час спільної зустрічі, яка мала місце в службовому автомобілі ОСОБА_17 - "Lada Ргіога 2170" біля приміщення прокуратури Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , діючи спільно та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що він спочатку повинен передати їм в якості хабаря грошові кошти у розмірі 5000 доларів США за вирішення питання щодо зміни прокурором в суді обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та в подальшому ще 5000 доларів США за погодження ним питання щодо закриття вказаної кримінальної справи, на підставі Закону України "Про амністію".

В подальшому, 16.12.2011 року близько 17 години вечора під час зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яка відбувалась в салоні автомобіля «Nissan Х-Тгаіl», яким користувався ОСОБА_16 , біля адміністративної будівлі прокуратури Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , діючи спільно за попередньою домовленістю, на прохання ОСОБА_20 погодились на зменшення загальної суми хабаря з 10000 доларів США до 7000 доларів США, оскільки останній не підпадав під дію Закону України "Про амністію", а тому не міг бути звільнений судом від кримінальної відповідальності.

При цьому, ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , продовжуючи спільні злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, повторно висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про передачу їм першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому під час судового розгляду вказаної кримінальної справи, призначеної на 22.12.2011 року, обвинувачення з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та решту суми хабаря у розмірі 2000 доларів США після узгодження питання про призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України, що в свою чергу надасть йому можливість продовжити працювати на атестованих посадах.

Одночасно, ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , діючи умисно з корисливих мотивів та розуміючи безвихідне становище ОСОБА_20 , категорично вказали останньому про те, що в разі відмови від передачі визначеної ними суми хабаря у розмірі 7000 доларів США, він як державний обвинувач по справі запропонує суду визнати його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити покарання виключно у вигляді реального позбавлення волі.

Враховуючи викладене, а також розуміючи, що ОСОБА_19 займає протягом тривалого проміжку часу посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області, користуючись відповідною повагою та авторитетом, своєю позицією у судових дебатах по справі може схилити суд до призначення йому покарання у вигляді реального позбавлення волі, ОСОБА_20 , не маючи іншого виходу, був вимушений погодитися на їх незаконну вимогу щодо передачі в якості хабаря грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, з метою запобігання настання для себе вказаних негативних наслідків.

Тобто вказаними умисними злочинними діями, реалізуючи при цьому спільний умисел прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_19 , за пособництва ОСОБА_16 , створили умови, за яких ОСОБА_20 вимушений був погодитися на їх вимогу щодо передачі хабаря у вигляді грошових коштів в розмірі 7000 доларів США.

У подальшому, зранку 20.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , у приміщенні його офісу, що по АДРЕСА_4 , останній, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_18 злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабара, боячись при цьому бути викритими у вказаних незаконних діях, передав ОСОБА_20 аркуш паперу із зазначенням банківських реквізитів карткового рахунку відкритого на ім`я його рідного брата - ОСОБА_23 , висунувши при цьому вимогу про перерахування на зазначений рахунок першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США, оскільки лише в такому випадку, 22.12.2011 року під час судового розгляду кримінальної справи, державним обвинувачем - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_18 буде винесено постанову про зміну обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Цього ж дня, тобто 20.12.2011 року, приблизно о 10.00 годині ранку, не маючи іншого виходу та виконуючи зазначену вище категоричну вимогу ОСОБА_16 , який діяв спільно та за погодженням із ОСОБА_18 , перебуваючи при цьому у приміщенні Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції AT "Райффайзен Банк "Аваль", що по вулиці Мала Житомирська, 3, місто Радомишль Житомирської області, ОСОБА_20 здійснив обмін грошових коштів у розмірі 5000 доларів США на 40100 гривень та зарахував їх на картковий рахунок ОСОБА_23 , реквізити якого перед цим надав йому ОСОБА_16 , після чого одразу ж передав останньому відповідні підтверджуючі вказані операції платіжні документи.

Після цього, зранку 21.12.2011 року, більш точного часу встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , яка мала місце на розі вулиць Міської Ради та 40 років Перемоги у місті Радомишль Житомирської області, останній підтвердив факт одержання першої частини хабаря у розмірі 40100 гривень та повідомив про те, що 22.12.2011 року під час судового розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_20 , державним обвинувачем - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_18 буде оголошено відповідну постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 , згідно домовленостей досягнутих ними раніше.

При цьому, одержавши від ОСОБА_20 першу частину хабара у розмірі 40100 гривень, у період часу з 20.12.2011 року по 22.12.2011 року у місці, яке не сталося можливим встановити, прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_19 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання і одержання хабаря від ОСОБА_20 , склав постанову про зміну обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року.

У подальшому, 22.12.2011 року під час чергового судового засідання по вказаній кримінальній справі, яке відбувалось у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, що по вулиці І.Франка, 4-а, місто Радомишль Житомирської області, державний обвинувач по справі - прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_19 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, оголосив та надав суду постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, винесену ним в порядку ст.277 КПК України 1960 року.

Після цього, 28.12.2011 року, перебуваючи в приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області під час судових дебатів у вказаній кримінальній справі, ОСОБА_19 , продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, запропонував суду визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права обіймати лише керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на 1 рік три місяці.

Так, вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.12.2011 року, ОСОБА_20 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій та атестовані посади в системі МНС України строком на 1 рік три місяці.

При цьому, ОСОБА_19 з метою приховування спільних із ОСОБА_16 злочинних дій та намірів, а також доведення протиправного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, до кінця, а також не бажаючи при цьому бути викритим у них, в порушення вимог пунктів 3.1, 5.7 наказу Генерального прокурора України №5гн від 19.09.2005 року "Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення", не повідомив про зміну обвинувачення в суді ОСОБА_20 та про результати судового розгляду вказаної кримінальної справи виконувача обов`язків прокурора Малинського району Житомирської області, який затвердив обвинувальний висновок у справі та скерував її до суду для розгляду по суті.

Одночасно, враховуючи невідповідність резолютивної частини проголошеного судом вироку, досягнутим попередньо домовленостям щодо призначеного додатково покарання у виді позбавлення права обіймати не керівні, а атестовані посади в системі МНС України, 29.12.2011 року ОСОБА_20 , під час телефонної розмови, повідомив про це ОСОБА_16 , який, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, запевнив останнього про те, що ОСОБА_19 усуне вказане непорозуміння.

У подальшому, 04.01.2012 року ОСОБА_20 отримав у Радомишльському районному суді Житомирської області копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року, до якого не було внесено жодних обумовлених раніше змін, у зв`язку із чим зустрівся із ОСОБА_16 .

Під час вказаної зустрічі, яка мала місце у першій половині дня 04.01.2012 року біля магазину "Автодом" по вулиці Карпенка в місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_16 , продовжуючи спільні злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, отримав від ОСОБА_20 копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року, з метою подальшої передачі її ОСОБА_24 , який повинен був домовитися про внесення відповідних виправлень.

Так, у першій половині дня 04.01.2012 року ОСОБА_19 , отримавши від ОСОБА_16 копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, приїхав до Радомишльського районного суду Житомирської області, де звернувся до судді вказаного суду ОСОБА_21 з проханням частково змінити мотивувальну і резолютивну частину вказаного вироку суду, в тому числі щодо призначеного ОСОБА_20 додаткового покарання в частині позбавлення права обіймати не атестовані, а керівні посади в системі МНС України, мотивуючи це його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону та запропонованому державним обвинувачем по справі покаранню, на що останній, не будучи обізнаним про злочинні наміри та спільні дії ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , погодився.

Одразу після цього, отримавши копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року, в якому було виправлено в тому числі призначену ОСОБА_20 зазначену вище міру додаткового покарання, ОСОБА_19 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, передав її ОСОБА_16 .

У подальшому, 04.01.2012 року близько 14.00 години ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 біля ларьку "Гриль", поруч із спортивним комплексом "Динамо" в місті Радомишль Житомирської області, під час якої останній, продовжуючи спільні із ОСОБА_18 злочинні дії, передав ОСОБА_20 зазначену вище копію виправленого, відповідно до досягнутих ними попередньо домовленостей, вироку суду від 29.12.2011 року, в якому у тому числі було змінено призначене йому додаткове покарання, після чого одразу висунув вимогу про передачу решти суми хабаря, яка залишилась, а саме у розмірі 2000 доларів США.

20.01.2012 року приблизно о 13.00 годині, попередньо домовившись про зустріч по телефону та перебуваючи при цьому на паркувальному майданчику біля супермаркету "Сільпо", що по вулиці Соборний Майдан у місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_16 , діючи згідно досягнутої попередньо домовленості із ОСОБА_18 та продовжуючи спільні із ним злочинні дії, одержав в якості хабаря від ОСОБА_20 решту суми хабаря, а саме у розмірі 2000 доларів США, що згідно офіційному курсу Національного банку України станом на 20.01.2012 року становило 15979.60 гривень, а всього на загальну суму 56079.60 гривень, чим довів спільний із ОСОБА_18 злочинний умисел до кінця.

Одразу після цього, ОСОБА_16 було затримано працівниками Служби безпеки України та під час огляду місця події виявлено і вилучено грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які останній вимагав та одержав разом із ОСОБА_18 від ОСОБА_20 в якості хабаря.

Крім того, в провадженні судді Радомишльського районного суду Житомирської області ОСОБА_21 перебувала кримінальна справа за обвинуваченням заступника начальника відділу начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського районного відділу Управління Міністерства наздвичайних ситуацій України в Житомирської області ОСОБА_20 за ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, державне обвинувачення у якій підтримував прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 .

Приблизно на початку жовтня 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час спільної зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , яка мала місце неподалік території пиво-безалкогольного комбінату «Радомишль», по вулиці Миргород у місті Радомишль Житомирської області, у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямовани на вимагання та одержання, за пособництва ОСОБА_16 , хабаря у вигляді грошових коштів в розмірі 10000 доларів США від ОСОБА_20 , з подальшим наміром розділити їх між собою, за вирішення питання щодо незаконної зміни в суді обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення його від кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, діючи за попереднім погодженням, із ОСОБА_15 та реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, ОСОБА_16 на початку листопада 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, перебуваючи по вулиці Карпенка, 3-а, в місті Радомишль, Житомирської області, висунув спільну категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що останній повинен передати їм грошові кошти в якості хабаря у розмірі 10000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію».

У подальшому, під час неодноразових спільних зустрічей між ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , останні, діючи спільно та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, а також враховуючи те, що ОСОБА_20 не підпадав під дію Закону України «Про амністію», а тому не міг бути звільнений судом від кримінальної відповідальності, погодились на прохання останнього щодо зменшення загальної суми хабаря з 10000 доларів США до 7000 доларів США.

При цьому ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , продовжуючи спільні злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про передачу їм першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому під час судового розгляду вказаної кримінальної справи, призначеної на 22.12.2011 року, обвинувачення з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та решту суми хабаря у розмірі 2000 доларів США після узгодження питання про призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України, що в свою чергу надасть йому можливість продовжити працювати на атестованих посадах.

Одночасно, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , діючи умисно та розуміючи безвихідне становище ОСОБА_20 , категорично вказали останньому про те, що в разі відмови від передачі визначеної ними хабаря у розмірі 7 000 доларів США, він як державний обвинувач по справі запропонує суду визнати його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити покарання виключно у виді реального позбавлення волі.
Враховуючи викладене, а також розуміючи, що ОСОБА_15 займає протягом тривалого проміжку часу посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області, користуючись відповідною повагою та авторитетом, позицією у судових дебатах по справі може схилити суд до призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі, ОСОБА_20 , немаючи іншого виходу, був вимушений погодитися на їх незаконну вимогу щодо дачі грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США, з метою запобігання настання для себе негативних наслідків.
У подальшому, зранку 20.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , у приміщенні його офісу, що по АДРЕСА_4 , останній, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_15 злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, боячись при цьому бути викритими у вказаних незаконних діях, передав ОСОБА_20 аркуш паперу із зазначенням банківських ревізитів карткового рахунку відкритого на ім`я його рідного брата - ОСОБА_23 , висунувши при цьому вимогу про перерахування на зазначений рахунок першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США, оскільки лише у такому випадку, 22.12.2011 під час судового розгляду кримінальної справи, державним обвинувачем - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 буде винесена постанова про зміну обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Так, цього ж дня, тобто 20.12.2011 року, приблизно о 10.00 годині ранку, не маючи іншого виходу та виконуючи зазначену вище категоричну вимогу ОСОБА_16 , який діяв спільно та за погодженням із ОСОБА_15 , перебуваючи при цьому у приміщенні Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції АТ Райффайзен Банк Аваль, що по вулиці Мала Житомирська, 3, в місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_20 здійснив обмін грошових коштів у розмірі 5000 доларів США на 40100 гривень та зарахував їх на картковий рахунок ОСОБА_23 , реквізити якого перед цим надав йому ОСОБА_16 , після чого одразу передав останньому відповідні підтверджуючі вказану операцію платіжні документи.

При цьому, одержавши від ОСОБА_20 першу частину хабаря у розмірі 40100 гривень, у період з 20.12.2011 року по 22.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, у місці, яке встановити не сталося можливим, прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання і одержання хабаря від ОСОБА_20 , діючи умисно, зловживаючи при цьому наданою йому владою службовим становищем всупереч інтересам служби, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що ОСОБА_20 , займаючи посаду заступника начальника відділу - начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВ Управління МНС України в Житомирській області, та тим більше тимчасово виконуючи обов`язки начальника вказаного районного відділу, відповідно до вимог примітки 2 ст.368 КК України, являється службовою особою, яка займає відповідальне становище, в порушення вимог ст.132 КПК України, виніс незаконну постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст 368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, умисно зазначивши у ній про те, що ОСОБА_20 не являється службовою особою, яка займає відповідальне становище, навівши службові обов`язки останнього як старшого інспектора, який підпорядковується відповідному начальникові сектору.

У подальшому, 22.12.2011 року, під час чергового судового засідання у вказаній кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_20 , яке відбувалось у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, що по вулиці І.Франка, 4-а, місто Радомишль Житомирської області, державний обвинувач у справі - прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем, всупереч інтересам служби, достовірно знаючи та усвідомлюючи незаконність винесеної ним постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, оголосив та надав її суду.
Після цього, 28.12.2011 року, перебуваючи у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, під час судових дебатів у вказаній кримінальній справі, ОСОБА_15 , продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем, запропонував суду визнати ОСОБА_20 винним у вчиненнізлочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавлення права обіймати лише керівні посади, пов`язані із виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на один рік три місяці.
Так, вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.12.2011 року ОСОБА_20 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гриень з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій та атестовані посади в системі МНС України строком на один рік три місяці.

При цьому, ОСОБА_15 з метою приховування спільних із ОСОБА_16 злочинних дій та намірів, а також доведення протиправного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, до кінця, не бажаючи при цьому бути викритим у них, в порушення вимог пунктів 3.1, 5.7 наказу Генерального прокурора України №5гн від 19.09.2005 року «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення» не повідомив про зміну обвинувачення в суді ОСОБА_20 та про результати судового розгляду вказаної кримінальної справи виконувача обов`язків прокурора Малинського району Житомирської області, який затвердив обвинувальний висновок у справі та скерував її до суду для розгляду по суті, позбавивши його при цьому права на апеляційне оскарження зазначеного вироку суду, передбачене ст.348 КПК України.

Одночасно, враховуючи невідповідність резолютивної частини вироку суду від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 щодо призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати не керівні, а атестовані посади в системі МНС України, досягнутим попередньо домовленостям, останній дав його ОСОБА_16 , з метою внесення до нього відповідних змін, про які вказував ОСОБА_15 .

Так, 04.01.2012 року ОСОБА_15 , отримавши копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року від ОСОБА_16 , продовжуючи реалізацію спільного із останнім злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря від ОСОБА_20 , зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем, всупереч інтересам служби, діючи при цьому умисно, приїхав до Радомишльського районного суду Житомирської області, де звернувся до судді вказаного суду ОСОБА_21 з проханням частково змінити мотивувальну і резолютивну частину вказаного вироку, у тому числі щодо призначеного ОСОБА_20 додаткового покарання, мотивуючи це його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону та запропонованому державним обвинувачем по справі покаранню, на що останній, не будучи обізнаним про злочинні наміри та спільні дії ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , погодився.

Одразу після цього, отримавши вказаний вирок суду від 29.12.2011 року, в якому було виправлено, у тому числі призначену ОСОБА_20 додаткову міру покарання, ОСОБА_15 передав його ОСОБА_16 .
У подальшому, 04.01.2012 року, близько 14 години 00 хвилин, ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 біля ларьку «Гриль», поруч із спортивним комплексом «Динамо» в місті Радомишль Житомирської області, під час якоїостанній, продовжуючи спільні із ОСОБА_15 злочинні дії, передав ОСОБА_25 зазначену вище копію виправленого, відповідно до досягнутих ними попередньо домовленостям, вироку суду від 29.12.2011 року, в якому у тому числі було змінено призначене йому додаткове покарання, після чого висунув вимогу про передачу решти суми хабаря, яка залишилась, а саме у розмірі 2000 доларів США.
Так, 20.01.2012 року приблизно о 13 години 00 хвилин, попередньо домовившись про зустріч по телефону та перебуваючи при цьому на паркувальному майданчику біля супермаркету «Сільпо», що по вулиці Соборний Майдан у Радомишль Житомирської області, ОСОБА_16 , діючи згідно досягнутої попередньо домовленості із ОСОБА_15 та продовжуючи спільні із ним злочинні дії, одержав в якості хабаря від ОСОБА_20 решту суми хабаря, а саме у розмірі 2000 доларів США, що згідно офіційному курсу Національного Банку України станом на 20.01.2012 року становило 15979.60 гривень, а всього на загальну суму 56079.60 гривень, чим довів спільний із ОСОБА_15 злочинний умисел до кінця.
Одразу після цього, ОСОБА_16 був затримани працівниками Служби безпеки України, та під час огляду місця події виявлені і вилучені грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які останній вимагав та одержав разом із ОСОБА_15 від ОСОБА_20 в якості хабаря.
В результаті вказаних вище злочинних дій прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 було завдано істотної шкоди, охоронюваним законом державним інтересам, яка полягає у підриві авторитету та престижу органів влади в Україні.
Крім того, в провадженні судді Радомишльського районного суду Житомирської області ОСОБА_21 перебувала кримінальна справа за обвинуваченням заступника начальника відділу - начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського районного відділу Управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Житомирській області ОСОБА_20 за ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, державне обвинувачення у якій підтримував прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 .
Так, приблизно на початку жовтня 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час спільної зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , яка мала місце неподалік території пиво-безалкогольного комбінату «Радомишль», що по вулиці Миргород у місті Радомишль Житомирської області, у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямований навимагання та одержання, за пособництва ОСОБА_16 , хабаря у вигляді грошових коштів в розмірі 10000 доларів США від ОСОБА_20 , з подальшим наміром розділити їх між собою, за вирішення питання щодо незаконної зміни в суді обвинувачення останнього з ч.2ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та дальшого звільнення його від кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, діючи за попереднім погодженням із ОСОБА_15 та реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, ОСОБА_16 на початку листопада 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, перебуваючи по АДРЕСА_4 , висунув спільну категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що останній повиинен передати їм грошові кошти, в якості хабаря, у розмірі 10000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі Закону України «Про амністію».

У подальшому, під час неодноразових спільних зустрічей між ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , останні, діючи спільно та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого та вимагання та одержання хабаря, а також враховуючи те, що ОСОБА_20 не підпадав під дію Закону України «Про амністію», а тому не міг бути звільнений судом від кримінальної відповідальності, погодились на прохання останнього щодо зменшення загальної суми хабаря з 10000 доларів США до 7000 доларів США.

При цьому, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , продовжуючи спільні злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про передачу їм першої частини від зумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому під час судового розгляду вказаної кримінальної справи, призначеного на 22.12.2011 року, обвинувачення з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, та решту суми хабаря у розмірі 2000 доларів США після узгодження питання про призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання, у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України, що в свою чергу дасть йому можливість продовжити працювати на атестованих посадах.

Одночасно, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , діючи умисно з корисливих мотивів та розуміючи безвихідне становище ОСОБА_20 , категорично вказали останньому про те, що в разі відмови від передачі визначеної ними суми хабаря у розмірі 7000 доларів США, він як державний обвинувач по справі запропонує суду визнати його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, та призначити покарання виключно у вигляді реального позбавлення волі.

Враховуючи викладене, а також розуміючи, що ОСОБА_15 займає протягом тривалого проміжку часу посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області, користуючись відповідною повагою та авторитетом, своєю позицією у судових дебатах по справі може схилити суд до призначення йому покарання у вигляді реального позбавлення волі, ОСОБА_20 , не маючи іншого виходу, був вимушений погодитися на їх незаконну вимогу щодо дачі грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, з метою запобігання настання для себе негативних наслідків.

У подальшому, зранку 20.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , у приміщенні його офісу, що по АДРЕСА_4 , останній, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_15 злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, боячись при цьому бути викритими у вказаних незаконних діях, передав ОСОБА_20 аркуш паперу із зазначенням банківських реквізитів карткового рахунку відкритого на ім`я його рідного брата - ОСОБА_23 , висунувши при цьому вимогу про перерахування на зазначений рахунок першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме у розмірі 5000 доларів США, оскільки лише у такому випадку, 22.12.2011 року під час судового розгляду кримінальної справи, державним обвинувачем прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 буде винесена

постанова про зміну обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.І ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Так, цього ж дня, тобто 20.12.2011 року, приблизно о 10.00 годині ранку, не маючи іншого виходу та виконуючи зазначену вище категоричну вимогу ОСОБА_16 , який діяв спільно та за погодженням із ОСОБА_15 , перебуваючи при цьому в приміщенні Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», що по вулиці Мала Житомирська, 3, в місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_20 здійснив обмін грошових коштів у розмірі 5000 доларів США на 40100 гривень та зарахував їх на картковий рахунок ОСОБА_23 , реквізити якого перед цим надав йому ОСОБА_16 , після чого одразу передав останньому відповідні підтверджуючі вказану операцію платіжні документи.

При цьому, одержавши від ОСОБА_20 першу частину хабаря у розмірі 40 100 гривень, у період з 20.12.2011 року по 22.12.2011 року у місці, яке встановити не сталося можливим, прокурор Радомишльського району Житомирської областіОСОБА_26 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел,спрямований на вимагання і одержання хабара від ОСОБА_20 , діючиумисно з корисливих мотивів, зловживаючи при цьому наданою йому владою таслужбовим становищем, достовірно знаючи та усвідомлюючи, щоОСОБА_27 , займаючи посаду заступника начальника відділу -начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВУправління МНС України в Житомирській області та тим більше тимчасововиконуючий обов`язки начальника вказаного районного відділу, відповідно довимог примітки 2 ст.368 КК України, являєтьсяслужбовою особою, яка займає відповідальне становище, в порушення вимог ст.132 КПК України, склав завідомо неправдивий офіційний документ - постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, в якій зазначив про те, що останній не являється особою, яка займає відповідальне становище.

Одночасно, прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем, вніс до вказаного офіційного документа - постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 від 22.12.2011 року завідомо неправдиві відомості про те, що згідно вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» та Закону України «Про державну службу» останній не є службовоюособою, яка займає відповідальне становище, навівши при цьому у ній службові обов`язки ОСОБА_20 не як заступника начальника відділу - начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВ Управління МНС України в Житомирській області, який до того ж тимчасово виконував обов`язки начальника вказаного районного відділу, а як старшого інспектора, який підпорядковується відповідному начальникові сектору.
У подальшому, 22.12.2011 року, під час чергового судового засідання по вказаній кримінальній справі, яке відбувалось у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, що по вулиці І.Франка, 4-а, місто Радомишль Житомирської області, державний обвинувач по справі - прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря від ОСОБА_20 , зловживаючи при цьому наданою владою та службовим становищем, а також достовірно знаючи про незаконність постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, яка містить завідомо неправдиві відомості, оголосив та надав суду вказаний завідомо неправдивий офіційний документ.
Після цього, 28.12.2011 року, перебуваючи у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, під час судових дебатів у вказаній кримінальній справі, ОСОБА_15 , продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем, запропонував суду визнати ОСОБА_25 винним у вчиненнізлочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавлення права обіймати лише керівні посади, пов`язані із виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на один рік три місяці.
Так, вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.12.2011 року, ОСОБА_20 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень з позбавленням права займати посади, пов`язані ізвиконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій та атестовані посади в системі МНС України строком на один рік три місяці.
При цьому, ОСОБА_15 з метою приховування спільних із ОСОБА_16 злочинних дій та намірів, а також доведення протиправногоумислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, до кінця, не бажаючи при цьому бути викритим у них, в порушення вимог пунктів 3.1, 5.7 наказу Генерального прокурора України №5гн від 19.09.2005 року «Про організацію участі прокурорів у судовомурозгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», не повідомив про зміну обвинувачення в суді ОСОБА_20 та про результати судового розгляду вказаної кримінальної справи виконувача обов`язків прокурора Малинського району Житомирської області, який затвердив обвинувальний висновок у справі та скерував її до суду для розгляду по суті, позбавивши його при цьому права на апеляційне оскарження зазначеного вироку суду, передбачене ст.348 КПК України.
Одночасно, враховуючи невідповідність резолютивної частини вироку від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 щодо призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати не керівні, а атестовані посади в системі МНС України, досягнутим попереднім домовленостям, останній дав його ОСОБА_16 , з метою внесення до нього відповідних змін, про які говорив ОСОБА_15 .

04.01.2012 року ОСОБА_15 , отримавши копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року від ОСОБА_16 , продовжуючи реалізацію спільного із останнім злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря від ОСОБА_20 , зловживаючи наданою йому владою та службовим становищем всупереч інтересам служби, діючи при цьому умисно та з корисливих мотивів, приїхав до Радомишльського районного суду Житомирської області, де звернувся до судді вказаного суду ОСОБА_21 з проханням частково змінити мотивувальну і резолютивну частину вказаного вироку, у тому числі щодо призначеного ОСОБА_20 додаткового покарання, мотивуючи це його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону та запропонованому державним обвинувачем по справі покаранню, на що останній, не будучи обізнаним про злочинні наміри та спільні дії ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , погодився.

Одразу після цього, отримавши вказаний вирок суду від 29.12.2011 року, в якому було виправлено, у тому числі призначену ОСОБА_20 додаткову міру покарання, ОСОБА_15 передав його ОСОБА_16 .

У подальшому, 04.01.2012 року близько 14 години 00 хвилин, ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 біля ларьку «Гриль» поруч із спортивним комплексом «Динамо» в місті Радомишль Житомирської області, під час якої останній, продовжуючи спільні із ОСОБА_15 злочинні дії, передав ОСОБА_20 зазначену вище копію виправленого, відповідно до досягнутих ними попередньо домовленостям, вироку суду, в якому у тому числі було змінено призначене йому додаткове покарання, після чого висунув вимогу про передачу решти суми хабаря, яка залишилась, а саме - у розмірі 2000 доларів США.
20.01.2012 року приблизно о 13 години 00 хвилин, попередньо домовившись про зустріч по телефону, та перебуваючи при цьому на паркувальному майданчику біля супермаркету «Сільпо», що по вулиці Соборний Майдан у Радомишлі Житомирської області, ОСОБА_16 , діючи згідно досягнутоїпопередньо домовленості із ОСОБА_15 , та продовжуючи спільні із ним злочинні дії, одержав в якості хабаря від ОСОБА_20 решту суми хабаря, а саме - у розмірі 2000 доларів США, що згідно офіційному курсу Національного Банку України станом на 20.01.2012 року становило 15979.60 гривень, а всього на загальну суму 56 079.60 гривень, чим довів спільний із ОСОБА_15 злочинний умисел до кінця.
Одразу після цього, ОСОБА_16 був затриманий працівниками Служби безпеки України, та під час огляду місця події виявлені і вилучені грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які останній вимагав та одержав разом із ОСОБА_15 від ОСОБА_20 в якості хабаря.

Підсудний ОСОБА_16 своїми умисними діями вчинив пособництво в одержанні хабаря у значному розмірі прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , тобто службовою особою, яка займає відповідальне становище, уповноваженою на виконання функцій держави, представником влади та працівником правоохоронного органу за наступних обставин.

Прокуратурою Малинського району Житомирської області проведено досудове слідство у кримінальній справі, 28.04.2011 року порушеній щодо заступника начальника відділу - начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського районного відділу Управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Житомирській області ОСОБА_20 за ознаками злочину, передбаченогму ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.
Проведеним прокуратурою Малинського району Житомирської області досудовим слідством у вказаній кримінальній справі встановлено, що заступник начальника відділу - начальник сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВ УМНС України в Житомирській області ОСОБА_20 , який на момент вчинення інкримінуємого йому злочину тимчасово виконував обов`язки начальника зазначеного районного відділу, 18.04.2011 року одержав хабар та вчинив службове підроблення.

За результатами проведеного розслідування, 11.07.2011 року вказану кримінальну справу, відповідно до вимог ст.232 КПК України, скеровано до Радомишльського районного суду Житомирської області для розгляду по суті.

18.08.2011 року зазначена кримінальна справа прийнята до провадження суддею Радомишльського районного суду Житомирської області ОСОБА_21 та призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участю державного обвинувача - прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 .

У подальшому, приблизно на початку жовтня 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час спільної зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яка мала місце неподалік території пиво-безалкогольного комбінату «Радомишль», що по вулиці Миргород у місті Радомишль Житомирської області, у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання, за пособництва ОСОБА_16 , хабаря у вигляді грошових коштів в розмірі 10000 доларів США від ОСОБА_20 , з подальшим наміром розділити їх між собою, за вирішення питання щодо незаконної зміни в суді обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення його від кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, діючи за попереднім погодженням із ОСОБА_15 та реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, ОСОБА_16 на початку листопада 2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, перебуваючи по АДРЕСА_4 , висунув категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що останній повинен дати їм грошові кошти, в якості хабаря, у розмірі 10000 доларів США за вирішення питання щодо зміни йому обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, та подальшого звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі Закону України «Про амністію».

Після цього, 10.11.2011 року, у першій половині дня, більш точніше встановити не сталося можливим, ОСОБА_15 , перебуваючи у приміщення власного службового кабінету в прокуратурі Радомишльського району Житомирської області, що по вулиці Мала Житомирська, 54, в Радомишлі Житомирської області, продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії, та реалізуючи корисливий умисел, категорично вказав ОСОБА_20 про те, що всі питання щодо передачі грошових коштів в якості хабаря у розмірі 10000 доларів США ним погоджені та він повинен узгоджувати їх безпосередньо із ОСОБА_16 , підтвердивши таким чином ОСОБА_20 спільну вимогу, висунуту перед цим ОСОБА_16 .

З огляду на викладене, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_15 злочинного умислу, 08.12.2011 року ОСОБА_16 зателефонував ОСОБА_20 та вказав на необхідність спільної зустрічі із ОСОБА_15 наступного дня зранку.

Так, зранку 09.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час спільної зустрічі, яка мала місце в службовому автомобілі ОСОБА_15 - Lаdа Ргіога 2170, біля приміщення прокуратури Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , діючи спільно та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про те, що він спочатку повинен передати їм в якості хабаря грошові кошти у розмірі 5000 доларів США за вирішення питання щодо зміни прокурором в суді обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, та у подальшому ще 5000 доларів США за погодження ним питання щодо закриття вказаної кримінальної справи, на підставі Закону України «Про амністію».

У подальшому, 16.12.2011 року близько 17.00 години під час зустрічі ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яка відбувалась в салоні автомобіля «Nissan Х-Тrаіl», яким користувався останній біля адміністративної будівлі прокуратури Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , за попередньою домовленістю, на прохання ОСОБА_20 погодились на зменшення загальної суми хабаря з 10000 доларів США до 7000 доларів США, оскільки останній не підпадав під дію Закону України «Про амністію», а тому не міг бути звільнений судом від кримінальної відповідальності.

При цьому, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , продовжуючи спільні злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, висунули категоричну вимогу ОСОБА_20 про передачу їм першої частини від зумовленої суми хабаря, а саме: у розмірі 5000 доларів США, за вирішення питання щодо зміни йому під час судового розгляду вказаної кримінальної справи, призначеного на 22.12.2011 року,обвинувачення з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та решту суми хабаря у розмірі 2000 доларів США після узгодження питання про призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання, у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України, що в свою чергу надасть йому можливість продовжити працювати на атестованих посадах.
Одночасно, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , діючи умисно та розуміючи безвихідне становище ОСОБА_20 , категорично вказали останньому про те, що в разі відмови від передачі визначеної ними суми хабаря у розмірі 7000 доларів США, він як державний обвинувач по справі запропонує суду визнати йоговинним у вчиненні злочинів, передбаченихч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити покарання виключно у вигляді реального позбавлення волі.
Враховуючи викладене, а також розуміючи, що ОСОБА_15 займає протягом тривалого проміжку часу посаду прокурора Радомишльського району Житомирської області, користуючись відповідною повагою та авторитетом, своєю позицією у судових дебатах по справі може схилити суд до призначення йому покарання у вигляді реального позбавлення волі, ОСОБА_20 , не маючи іншого виходу, був вимушений погодитися на їх незаконну вимогу щодо передачі в якості хабаря грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, з метою запобігання настання для себе вказаних негативних наслідків.
Тобто, вказаними умисними протиправними діями, реалізуючи при цьому спільний злочинний умисел, прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 ,
за пособництва ОСОБА_16 , створили умови, за яких ОСОБА_20 вимушений був погодитися на їх вимогу щодо передачі хабаря у вигляді грошових коштів в розмірі 7000 доларів США.
У подальшому, зранку 20.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , у приміщенні його офісу, що по АДРЕСА_4 , останній, продовжуючи реалізацію спіьного із ОСОБА_15 злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, боячись при цьому бути викритими у вказаних незаконних діях, передав ОСОБА_20 аркушпаперу із зазначенням банківських реквізитів карткового рахунку відкритого на ім`я його рідного брата - ОСОБА_23 , висунувши при цьому вимогу про перерахування на зазначений рахунок першої частини від обумовленої суми хабаря, а саме: у розмірі 5000 доларів США, оскільки лише у такому випадку 22.12.2011 року під час судового розгляду кримінальної справи, державним обвинувачем - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 буде винесена постанова про зміну обвинувачення в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.
Так, цього ж дня, тобто 20.12.2011 року, приблизно о 10.00 годині ранку, не маючи іншого виходу та виконуючи зазначену вище категоричну вимогу ОСОБА_16 , який діяв спільно та за погодженням із ОСОБА_15 , перебуваючи при цьому у приміщенні Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк «Аваль», що по вулиці Мала Житомирська, 3, в місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_20 здійснив обмін грошових коштів у розмірі 5000 доларів США на 40 100 гривень та зарахував їх на картковий рахунок ОСОБА_23 , реквізити якого перед цим надав йому ОСОБА_16 , після чого одразу ж дав останньому відповідні підтверджуючі вказані операції платіжні докуументи.

Після цього, зранку 21.12.2011 року, більш точніше встановити не сталося можливим, під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , яка мала місце на розі вулиць Міської Ради та 40 років Перемоги у Радомишлі Житомирської області, останній підтвердив факт одержання першої частини хабаря у розмірі 40 100 гривень, та повідомив про те, що 22.12.2011 року під час судового розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_20 державним обвинувачем - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 буде оголошена відповідна

постанова про зміну обвинувачення ОСОБА_20 , згідно домовленостей досягнутих ними раніше.
При цьому, одержавши від ОСОБА_20 першу частину хабаря у розмірі 40100 гривень, у період з 20.12.2011 року по 22.12.2011 року, у місці, яке не сталося можливим встановити, прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання і одержання хабаря від ОСОБА_20 , склав постанову про зміну обвинувачення останнього з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК країни на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року.

У подальшому, 22.12.2011 року під час чергового судового засідання по вказаній кримінальній справі, яке відбувалось у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, що по вулиці І.Франка, 4-а, в місті Радомишль Житомирської області, державний обвинувач по справі - прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , реалізуючи спільний із ОСОБА_16 злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання хабаря, оголосив та надав суду постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_25 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст. 368, ч.1 ст.366 КК України від 22.12.2011 року, винесену ним в порядку ст.277 КПК України.

Після цього, 28.12.2011 року, перебуваючи у приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, під час судових дебатів у вказаній кримінальній справі, ОСОБА_15 , продовжуючи спільні із ОСОБА_16 злочинні дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, запропонував суду визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавлення права обіймати лише керівні посади, пов`язані із виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС Україги строком на один рік три місяці.

Так, вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.12.2011 року ОСОБА_20 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне карання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій та атестовані посади в системі МНС України строком на один рік три місяці.

При цьому, ОСОБА_15 з метою приховування спільних із ОСОБА_16 злочинних дій та доведення протиправного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабара, до кінця, а також не бажаючи бути викритим у них, в порушення вимог пунктів 3.1. та 5.7 наказу Генерального прокурора України №5гн від 19.09.2005 року «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», не повідомив про зміну обвинувачення ОСОБА_20 та в цілому про результати судового розгляду вказаної кримінальної справи виконувача обов`язків прокурора Малинського району Житомирської області, який затвердив обвинувальний висновок у справі та скерував її до суду для розгляду по суті, чим позбавив його права на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення, передбаченого ст.348 КПК України.

Одночасно, враховуючи невідповідність резолютивної частини проголошеного судом вироку, досягнутим попередньо домовленостям щодо призначеного додатково покарання у виді позбавлення права обіймати не керівні, а атестовані посади в системі МНС України, 29.12.2011 року ОСОБА_20 під час телефонної розмови, повідомив про це ОСОБА_16 , який, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, запевнив останнього про те, що ОСОБА_15 усуне вказане непорозуміння.

У подальшому, 04.01.2012 року ОСОБА_20 отримав у Радомишльському районному суді Житомирської області копію вказаного вироку від 29.12.2011 року, до якого не було внесено жодних обумовлених раніше змін, у зв`язку із чим зустрівся іх ОСОБА_16 .

Під час вказаної зустрічі, яка мала місце у першій половині дня 04.01.2012 року біля магазину «Автодом» по вулиці Карпенка в Радомишлі Житомирської області, ОСОБА_16 , продовжуючи спільні злочиннії дії, спрямовані на вимагання та одержання хабаря, отримав від ОСОБА_20 копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року з метою подальшої передачі її ОСОБА_15 , який повинен був домовитися про внесення відповідних виправлень.

У першій половині дня 04.01.2012 року, більш точніще встановити не сталося можливим, ОСОБА_15 , отримавши від ОСОБА_16 копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, приїхав до Радомишльського районного суду Житомирської області, де звернувся до судді вказаного суду ОСОБА_21 з проханням частково змінити мотивувальну і резолютивну частини вказаного вироку суду, у тому числі щодо призначеного ОСОБА_20 додаткового покарання, в частині позбавлення права обіймати не атестовані, а керівні посади в системі МНС України, мотивуючи це його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону та запропонованому державним обвинувачем по справі покаранню, на що останній, не будучи обізнаним про злочинні наміри та спільні дії ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , погодився.

Одразу після цього, отримавши копію вказаного вироку суду від 29.12.2011 року, в якому було виправлено, у тому числі призначену ОСОБА_20 зазначену вище міру додаткового покарання, ОСОБА_15 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на вимагання та одержання хабаря, передав її ОСОБА_16 .

У подальшому, 04.01.2012 року близько 14.00 години, ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 біля ларьку «Гриль», поруч із спортивним комплексом «Динамо» в Радомишлі Житомирської області, під час якої останній продовжуючи спільні із ОСОБА_15 спільні дії, передав ОСОБА_20 зазначену вище копію виправленого, відповідно до досягнутих ними попередньо домовленостям, вироку суду від 29.12.2011 року, в якому у тому числі було змінене призначене йому додаткове покарання, після чого одразу висунув вимогу про передачу решти суми хабаря, яка залишилась, а саме у розмірі 2000 доларів США.

20.01.2012 року приблизно о 13.00 годині, попередньо домовившись про зустріч по телефону та перебуваючи при цьому на паркувальному майданчику біля супермаркету «Сільпо», що по вулиці Соборний Майдан у Радомишлі Житомирської області ОСОБА_16 , діючи згідно досягнутої попередньо домовленості із ОСОБА_15 та продовжуючи спільні із ним злочинні дії, одержав в якості хабара від ОСОБА_20 решту суми хабаря, а саме у розмірі 2000 доларів США, що згідно офіційному курсу Національного Банку України станом на 20.01.2012 року становило 15979.60 гривень, а всього на загальну суму 56079.60 гривень, чим довів спільний із ОСОБА_15 злочинний умисел до кінця.

Одразу після цього ОСОБА_16 був затриманий працівниками Служби безпеки України та під час огляду місця події виявлені і вилучені грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які останній вимагав та одержав разом із ОСОБА_15 від ОСОБА_20 в якості хабаря.

В судовому засіданні підсудний ОСОБА_15 винним себе не визнав зі всього обсягу обвинувачення, так як була відмова від вчинення будь-яких протиправних дій, та пояснив, що прокурором Радомишльського району працював з 23.04.2008 року по 30.01.2012 року. До цього працював з 2003 року у цій же прокуратурі на посадах помічника і старшого помічника прокурора.
ОСОБА_16 знає по місту Радомишль приблизно з 2005 року.

ОСОБА_28 та його син ОСОБА_29 відомі в місті як особи, що мають автомагазин та займаються авто бізнесом, в тому числі і ремонтом та продажем автомобілів.

Чублукова особисто знав, оскільки сам і знайомі звертались за придбанням автозапчастин до особистих автомобілів. Окрім того, службовий транспорт прокуратури Радомишльського району також обслуговувався у них.

Також за допомогою ОСОБА_28 придбав для своєї сім`ї спочатку автомобіль Шевроле Авео, а коли його продав то інший автомобіль Сузукі.

Щодо кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_30 , то вона надійшла в Радомишльський райсуд в липні 2011 року.

ОСОБА_20 знав як працівника Радомишльського райвідділу МНС. Їхня службова діяльність пересікалась у зв`язку з проведенням спільних перевірок суб`єктів господарювання. Окрім того, ОСОБА_31 здавав звіти в прокуратуру району. Факт отримання ОСОБА_32 хабаря одразу став резонансним в ОСОБА_33 . Його викликали в прокуратуру області і хотіли доручити розслідування цієї справи його підлеглим працівникам. Однак він сказав, що знає ОСОБА_30 і тому не стане цим займатись. В зв`язку з цим, розслідування справи було доручено прокуратурі Малинського району. За результатами розслідування справа була направлена в Радомишльський райсуд.

В його обвинуваченні зазначено, що судовий розгляд справи було призначено за його участі в якості державного обвинувача. ОСОБА_34 що на початку жовтня 2011 року, під час спільної зустрічі ОСОБА_28 , ОСОБА_30 і ним, у нього і у ОСОБА_28 виник умисел на вимагання та одержання хабаря від ОСОБА_30 в сумі 10 тисяч доларів США за незаконну зміну обвинувачення з ч.2 на ч.1 ст.368 КК України та подальшого звільнення ОСОБА_30 від кримінальної відповідальності.

У цій частині обвинувачення, слідчий нічого не вказує про те, з яких саме обставин. Слідчий робить висновок, що у нього і у ОСОБА_28 виник умисел на вимагання хабаря. Отже, обвинувачення в цій частині вочевидь не конкретне.

Не конкретність обвинувачення проявилась і у тому, що слідчий не вказує причину, за якої відбулась спільна зустріч ОСОБА_30 з ними. Цілком зрозуміло, з якою метою слідчий уникнув вказування причин цієї зустрічі. Якщо умовно припустити, що така зустріч на початку жовтня 2011 року дійсно відбулась, то зрозуміло, що її ініціатором міг бути тільки ОСОБА_20 , адже був зацікавлений в тому, щоб у якийсь спосіб прокурор ОСОБА_35 допоміг йому пом`якшити покарання у кримінальній справі.

А це означає, що мова йшла про можливість отримання хабаря, то з такою пропозицією, за логікою, мав би прийти ОСОБА_20 .

Ось чому слідчий абстрактно вказує в обвинуваченні «відбулась зустріч». Адже якщо написати, що ОСОБА_31 звернувся за допомогою, пообіцявши дати хабар, то автоматично зникає поняття вимагання хабара.
Вимагання хабара потрібно було інсценувати для того, щоб була можливість звільнити ОСОБА_20 від кримінальної відповідальності, за підготовку і дачу хабаря і мати в Білошицькому «надійного» свідка обвинувачення з тим, щоб він погодився на будь-які неправдиві свідчення з метою «викриття» прокурора в отриманні хабара. Що так надалі і сталось.

Показання ОСОБА_20 неспростовно неправдиві, на що вказують наступні обставини.

Білошицький вказує, що під час досудового слідства він передав деяким особам 10 тисяч доларів США для владнання його справи. Ці особи ошукали його, нічого не допомогли і спочатку взагалі не повертали грошей, а надалі повернули частину з них.

Як стверджує далі ОСОБА_20 , маючи цей гіркий досвід, і, маючи на меті звернутись за допомогою до прокурора Радомишльського району ОСОБА_15 щоб його знову не ошукали - він вирішив записувати за власною ініціативою на диктофон всі розмови, що пов`язані з наданням йому допомоги та пом`якшення йому долі.

Якщо умовно повірити таким твердженням ОСОБА_20 , то логічно, що він мав би мати запис на диктофоні цієї спільної розмови, що ніби-то відбулась між ним, ним, ОСОБА_36 та ОСОБА_28 .

Як вбачається з так, званої «добровільної заяви» в органи СБУ, він не надав звукозапису такої розмови за початок жовтня 2011 року - перша розмова надана лише за 03.11.2011 року.
Зі змісту звукозапису ОСОБА_30 та ОСОБА_28 за 03.11.2011 року, незаперечно між ними вже була розмова про справу ОСОБА_20 , Однак, звукозапис тієї попередньої розмови ОСОБА_31 в органи СБУ не надав, і зрозуміло чому - ОСОБА_35 не був присутній і не міг бути присутнім при тій розмові з огляду на наступне.
Із різних показань ОСОБА_20 на досудовому слідстві і в суді вбачається, що ця перша розмова між ним, ОСОБА_37 і ОСОБА_16 нібито відбулась чи в середині вересня, чи в кінці вересня чи на початку жовтня.
На зазначені Білошицьким дати, він не міг висловлювати будь-які міркування з приводу можливої йому допомоги, тим більше пропонувати йому дати хабар чи вимагати хабар, так як абсолютно не був обізнаний із його справою. Іншими словами було б просто абсурдним пропонувати дати або вимагати хабар, абсолютно не знаючи справи, тобто абсолютно не розуміючи чи взагалі була можливість допомогти ОСОБА_20 .
Таким чином, ось перші, вочевидь брехливі свідчення ОСОБА_30 де він в заяві до СБУ вказав, що на початку жовтня ОСОБА_35 у нього вимагав хабаря в сумі 10 тис. доларів США, у противному випадку погрожуючи, що його засудять, хоча він злочину не вчиняв. В показаннях вже говорить, що вимагав 15-17 тисяч доларів США.

Неправду каже ОСОБА_31 і про те, що із самого початку, він, ОСОБА_38 підтримував обвинувачення в суді.

Державне обвинувачення з самого початку підтримували старший помічник прокурора району ОСОБА_39 та ОСОБА_40 . За їх участі проводилось слідство, допитувались свідки.

Він вступив у справу лише з 29.11.2011 року, тобто до цього взагалі не заглядав у матеріали справи.

Із звукозапису його з ОСОБА_32 розмови за 10.11.2011 рік чітко чути, що він каже, що не має про що розмовляти, так як справи не знає.

З даної розмови видно, що нібито на початку жовтня, він, ОСОБА_38 особисто вимагав від нього чи то 10, чи 15 чи 17 тисяч доларів США хабаря, адже у такому випадку ОСОБА_31 мав би сказати у цій розмові за 10.11.2011 року, що він згоден на таку пропозицію. Однак свою розмову ОСОБА_31 10.11.2011 року починає зі слів «… ОСОБА_41 , я згоден з тим, що говорив ОСОБА_28 ...»
Ось незаперечний приклад тому, що всі перші розмови у своїй справі ОСОБА_31 вів з ОСОБА_28 , а не з ним. В даному випадку ОСОБА_28 і має пояснити, про що велись ці розмови.

Іще один яскравий момент щодо позиції ОСОБА_30 . Він стверджує, що нібито мало місце не його пропозиція дати хабар, а у нього почали його вимагати. Так ось, яким же тоді чином логічно зв`язати інші показання ОСОБА_30 : « я вирішив записати всі розмови, аби мене не ошукали, так як інші особи вже раніше ошукали..»

Ось незаперечний приклад того, що саме ОСОБА_20 , через ОСОБА_28 вишукував вихід на нього як на прокурора району, щоб за хабар вирішити своє питання у кримінальній справі.

Це вказує на те, що хоче того чи ні, але за будь-яких обставин вимаганням хабаря у цій справі навіть «не пахне», тобто ОСОБА_20 , ніяк не міг бути звільнений від кримінальної відповідальності за підготовку до дачі хабаря, якщо умовно вважати, що ОСОБА_15 як прокурор району і державний обвинувач його отримав. Більше того, до компетенції прокурора району не входить вирішення такого питання, оскільки це прерогатива суду.

Із розмови ОСОБА_28 та ОСОБА_30 за 03.11.2011 року вбачається, що між ними раніше вже були якісь розмови про справу ОСОБА_30 , де між ними озвучувались якісь суми.

ОСОБА_38 зазначає, щоне пам`ятає, коли вперше до нього звернувся ОСОБА_28 , але перша ця розмова з ним полягала в наступному.

ОСОБА_28 сказав, що у його сина ОСОБА_42 є кум, стосовно якого в суді є кримінальна справа про хабар, і треба звернути увагу на цю справу і чим там можна допомогти. ОСОБА_28 назвав прізвище ОСОБА_20 , а він, ОСОБА_38 сказав, що цей факт знає і буде приймати участь у цій справі. Такожпояснив, що справи не вивчав і нічого сказати не може. Тоді йшла перевірка з Генеральної прокуратури. Саме тому на початку судового розгляду справи ОСОБА_30 він не підтримував обвинувачення, хоча згідно наказу №5 Генеральної прокуратури «Про організацію участі прокурорів у судах та підтримання державного обвинувачення» та різних розпоряджень з цих питань, був зобов`язаний це робити. У зв`язку з підготовкою до перевірки та самою перевіркою, ОСОБА_15 планував вступити у справу після її закінчення, що і фактично відбулось з 29.11.2011 року.

Під час цієї розмови ОСОБА_28 говорив, що ОСОБА_31 наполягає на зустрічі з ним, ОСОБА_36 і що ОСОБА_28 сказав йому, що прокурор зустрічатись не буде.

Ніяких натяків зі сторони ОСОБА_16 , про можливі якісь вдячності, в тому числі грошового характеру від ОСОБА_30 не йшлося. Мова йшла в розумінні, щоб об`єктивно подивитись справу і в рамках закону посприяти у більш м`якому покаранні, тому що це стосується кума сина ОСОБА_28 .

І раптом, 10.11.2011 року ОСОБА_31 без будь-якої домовленості з`явився і чекав 10-15 хвилин на зустріч у приймальній прокуратури Радомишльського району. До речі саме цей прихід ОСОБА_30 за його ініціативою, надалі призвів до серйозних сумнівів в його безпечності та безпечності йому допомоги в плані можливого отримання винагороди і до подальших дій ОСОБА_15 у цій справі.

Під час цієї розмови ОСОБА_31 сказав, що згоден з тим, що сказав йому ОСОБА_28 . На той час він, ОСОБА_38 не надав значення цим натякам і сказав йому, щоб він розбирався з ОСОБА_28 .

Не зважаючи на те, що зі змісту цих розмов проглядається обізнаність ОСОБА_15 в тому, що ОСОБА_20 , пропонує винагороду за зміну обвинувачення у його справі, не має сенсу коментувати детальний зміст цих розмов, тому що запис за 9.12.2011 року не може бути доказом винуватості як і записи розмов ОСОБА_30 та ОСОБА_28 за 03.11.2011 рік та два записи 10.11.2011 року.

Тривалий час розмов з ОСОБА_28 про справу ОСОБА_30 не було, а потім раптом ОСОБА_28 постійно почав говорити, що ОСОБА_31 дуже наполягає на зустрічі із ОСОБА_15 .

Такі зустрічі відбулись 09.12.2011 року та 16.12.2011 року.

Не зважаючи на те, що зі змісту цих розмов проглядається його обізнаність в тому, що ОСОБА_20 , пропонує винагороду за зміну обвинувачення у його справі, не має сенсу коментувати детальний зміст цих розмов, тому що запис за 9.12.2011 року не може бути доказом його винуватості як і записи розмов ОСОБА_30 та ОСОБА_28 за 03.11.2011 рік та два записи 10.11.2011 року.

Справа в тому, що всі ці розмови за версією слідства здійснював особисто ОСОБА_31 . Згідно ж рішенню Конституційного Суду України №12рп-2011 від 20.10.2011 року вони являються недопустимими доказами.
Так, ОСОБА_31 записуючи на диктофон свої розмови з ОСОБА_28 із ним, мав на меті викрити вчинення злочину, тобто особисто, за власною ініціативою проводив оперативно-розшукову діяльність.
Конституційний Суд України у своєму рішенні виходить з того, що проведення оперативно-розшукової діяльності фізичними особами заборонено.

КСУ вказує, що при оцінюванні доказів на предмет допустимості, потрібно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичної осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні даних.

Сумніву не має, що дії ОСОБА_30 мали явно ініціативний характер по збиранню оперативних даних для викриття злочину.

З цього приводу КСУ дійшов висновку, що згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на фактичних даних одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність»

Що стосується фіксування з допомогою відео під контролем СБУ 16.12.2011 року, то цей захід не може бути використаний як джерело доказів і судом має бути визнаний недопустимим із наступних підстав.

У протоколі за 19.12.2011 року оперативний працівник СБУ вказав, що провів цей оперативно-розшуковий захід на підставі ч.2 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Звернення до цієї норми вказує, що цей захід на стадії до порушення кримінальної справи міг бути проведений виключно з метою запобігти злочину, та якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

Фактично, було безспірно видно, що даний оперативно-розшуковий захід був проведений не з метою запобігти злочину, а виключно з метою продовжити його вчинення і викрити злочинців.

Окрім того, цілком очевидно, що у цьому оперативно-розшуковому заході не було будь-якої потреби, адже отримати інформацію можливо було б в достатньому обсязі без порушення конституційних прав і свобод громадян.

15.12.2011 року в СБУ від ОСОБА_20 поступила заява про вимагання хабаря до якої він долучає звукозаписи чотирьох розмов із ОСОБА_28 та ОСОБА_37 , з яких прямо вбачається намір вчинити за винагороду певні дії у справі про його обвинувачення. Таким чином, допитом ОСОБА_30 , ОСОБА_28 та ОСОБА_43 по змісту цих же розмов є більше ніж достатньо підстав для висновків про підготовку до вчинення злочину, тому ніяких оперативно-розшукових заходів проводити не потрібно.
Більше того, 15.12.2011 року ОСОБА_31 подає заяву про вчинення злочину - хабарництва з поданням відповідної доказової бази. Ніхто не давав права органам СБУ отримавши цю заяву, починати проводити оперативні дії і порушувати КПК щодо порядку офіційного розгляду заяви.
Зокрема, справу про хабарництво в їх чистому вигляді, не підслідні органам СБУ.
Стаття 97 ч.2 КПК України зобов`язує, в тому числі орган дізнання, яким є СБУ, при надходженні заяви або повідомлення про злочин, якщо цей злочин їм не підвідомчий, направити заяву або повідомлення за належністю.
Таким чином, СБУ, отримавши заяву про злочин від ОСОБА_30 про вимагання ОСОБА_37 хабаря, мала направити її за належністю до Генеральної прокуратури України і лише за завданням належного органу, тобто прокуратури, у відповідності до ч.5 ст.97 КПК України, СБУ могло перевірити заяву про злочин, шляхом проведення оперативно- розшукової діяльності.
У будь-якому випадку ця заява ОСОБА_30 про злочин, мала б бути перевірена у строк не пізніше 10 днів, шляхом відібрання пояснень від громадян, посадових осіб, або витребування документів, а не 32-х днів.
Не може бути визнано цей доказ допустимим ще й тому, що відео-записуючий пристрій безперечно знаходився при Білошицькому, який не єоперативним працівником СБУ, а ч.2 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» не передбачає проведення оперативно- розшукової діяльності за допомогою будь-яких сторонніх осіб, тим більше, що в протоколі від 19.12.2011 року приховано, що в цьому заході приймав участь ОСОБА_31 і який дав згоду на його за діяння у цьому заході.

Сказане повністю відноситься і щодо недопустимості виключно всіх наступних оперативно-розшукових заходів, що відображені в інших протоколах.

Що стосується обвинувачення у зловживанні службовим становищем та підробленні зміненого Білошицькому обвинувачення за ст.364 ч.3, 366 ч.1 КК України.

Це обвинувачення зводиться до того, що він, ОСОБА_38 безпідставно вважав ОСОБА_30 особою, що не займає відповідальне становище.

Коли станом на 29.11.2011 року вивчив матеріали кримінальної справи, то помітив, що враховуючи незначний проміжок часу перебування його на посаді, він вирішив перевірити чи був він обізнаний з посадовою інструкцією і чи діяв він при притягненні до адміністративної відповідальності ОСОБА_44 , як новопризначена посадова особа. Результати були наступними. З`ясувалось, що до призначення заступником начальника - начальником сектору Білошицький обіймав посаду старшого інспектора наглядово-профілактичної роботи і був ознайомлений під розписку саме з посадовою інструкцією старшого інспектора. Разом з тим існувало положення про сектор наглядово- профілактичної діяльності Радомишльського РВ УМНС, згідно якого на заступника начальника - начальника сектору покладались зовсім інші обов`язки.

Зважаючи на це, на його погляд були всі підстави для висновку, що ОСОБА_31 не міг притягатись до кримінальної відповідальності за притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_44 , як заступник начальника - начальник сектору. Саме тому він вирішив проконсультуватись з приводу такого свого висновку з прокуратурою області, адже поняття відповідальне становище пов`язане виключно з посадою ОСОБА_30 як заступника начальника. Дії ж його по притягненню до адміністративної відповідальності ОСОБА_44 нічим не відрізнялись від дій інспектора.
З цього приводу запланував консультацію на 19 грудня - День Святого Миколая, так як в цей день за ініціативи прокуратури області був виїзд в місто Бердичів в школу-інтернат, де прокуратура області була «шефом».
В цей день при поверненні з м. Бердичева ОСОБА_15 заїхав в прокуратуру області і мав консультацію із старшим прокурором відділу ОСОБА_45 начальником відділу ОСОБА_46 та заступником начальника ОСОБА_47 , які погодились із правильністю його міркувань про перекваліфікацію дій ОСОБА_20 з ч.2 на ч.1 ст.368 КК України.

Безпосередньо що стосується відмови від вчинення протиправних дій.

Органом досудового слідства, підтримуючи державне обвинувачення, виходить зі змісту розмов, що велися між ОСОБА_32 , ОСОБА_28 і ним про допомогу ОСОБА_48 у його справі за певну винагороду.
ОСОБА_38 зазначає, що не буде торкатись детально змісту цих розмов, тому що всі оперативно-розшукові заходи, в результаті яких були зафіксовані ці розмови є недопустимими доказами.
Всі події і розмови із натяками та пропозиціями ОСОБА_30 були ним в одну мить оцінені під час складання проекту зміни обвинувачення з ч.2 на ч.1 ст.368 КК України.
Верстаючи зміст цього обвинувачення, коли на папері стала видна його позиція, він раптом усвідомив, що це може бути використано для підозри в якійсь його зацікавленості.
Його осяйнуло, як кажуть, і він негайно зробив все для того, щоб припинити будь-які наміри продовжувати вважати, що об`єктивний розгляд його справи можливий лише за винагороди з його сторони.
Розуміючи, що такі розмови не можна вести по телефону, перед поїздкою в місто Бердичів, 19.12.2011 року, мав намір негайно зустрітись із ОСОБА_28 і сказати йому, що він ніяких справ щодо можливого отримання грошей з ОСОБА_32 більше не мав і сказав йому, що нічого не потрібно. Така поспішність викликана тим, що зміна обвинувачення мала відбутись 22.12.2011 року на черговому судовому засіданні, а до цього часу висловлювались наміри про можливість передачі винагороди.
Перед поїздкою в місто Бердичів він зателефонував ОСОБА_28 , щоб зустрітись, але той сказав, що він в ОСОБА_49 чи збирається в ОСОБА_50 , одним словом з ним не зустрівся. Так як поспішав в місто Бердичів, заїхав до сина ОСОБА_51 в магазин, що по АДРЕСА_4 , і сказав, щоб він будь-що зустрівся з батьком і попередив його, щоб він припинив будь-які стосунки із Білошицьким.

В цей же день, 19.12.2011 року з ОСОБА_52 не зустрічався.

Він сказав ОСОБА_29 , щоб також не зустрічався з ОСОБА_32 , тому що той може принести гроші і підкинути в його магазин і краще взагалі в ці дні закрити магазин.

Незважаючи на те, що через сина ОСОБА_29 попередив ОСОБА_53 про вищесказане, все ж для переконання 20.12.2011 року зранку по телефону запитав ОСОБА_28 , чи все в порядку, маючи на увазі відмову від винагороди ОСОБА_30 .

ОСОБА_28 сказав, що зараз він має зустрічатись з ОСОБА_32 і все йому скаже.

Через півгодини знову передзвонив, і ОСОБА_28 сказав, що все в порядку.

Надалі в особистій розмові ОСОБА_28 сказав, що він повідомив ОСОБА_30 , що ніяких грошей не потрібно. Як зараз видно з матеріалів справи, фактично 20.12.2011 року ОСОБА_31 по домовленості з ОСОБА_28 вніс на картку ОСОБА_23 40 100 гривень. Чому так відбулось і чому ОСОБА_28 не виконав його прохання, він сам має пояснити.

Ці показання могли б бути розцінені як неправдиві і як бажання уникнути від кримінальної відповідальності за отримання хабаря, якби не випадковість, яка повністю підтверджує правдивість його свідчень.

На думку підсудного, чисельні фабрикації доказів призвели до того, що випадково оперативні працівники залишили їх сліди у кримінальній справі.

Зокрема в роздруківці особистої розмови між ОСОБА_32 і ОСОБА_28 за 20.12.2011 рік чітко вбачається, що ОСОБА_28 частково виконав вказівку негайно відмовитись від будь-яких винагород від ОСОБА_30 і що він, ОСОБА_38 не бажає їх отримувати, але тим не менше гроші прийняв.

В особистій розмові ОСОБА_30 та ОСОБА_28 і за 20.12.2011 року, останній на запитання про можливість застосування амністії повідомляє, що «..да, блин давай не обобщать. Он вообще мне запретил сегодня что-то етоє Димку заставил закрить магазин, что-то там... ну, я не знаю, сказал, что так оно шось не робиться, а робиться совсем иначе..».

Наміри не мати з ОСОБА_32 ніяких стосунків проявились у таких додаткових діях.

В ці дні перед зміною обвинувачення в суді при зустрічах з ОСОБА_28 , він сказав, що ОСОБА_31 дуже наполягає, щоб він, ОСОБА_38 йому дав постанову про зміну обвинувачення. На що категорично відмовив ОСОБА_28 у цьому і сказав йому, що все буде по закону і не потрібно ніяких лишніх неприємностей.

ОСОБА_28 запевнив, що сказав ОСОБА_48 , що ніяких грошей не потрібно і він, ОСОБА_38 більше ні разу при спілкуванні з ОСОБА_28 , не повертався до питання якоїсь винагороди за зміну обвинувачення.

Ці показання також не є голослівними. Це підтверджується наступним змістом розмови між ОСОБА_28 та ОСОБА_32 за 21.12.2011 рік.

ОСОБА_28 «...Значит, у нас задача какая? Проект он не будет давать не будет..»

Після цього був переконаний в тому, що ОСОБА_28 дійсно відмовився від отримання винагороди, тому ні разу більше ОСОБА_28 з ним про це не говорив. Так що ні про які 40 100 гривень, що були покладені на картку ОСОБА_23 , ні про подальше отримання 2 тисяч доларів США не знав і розмов про це ні з ким не вів.

ОСОБА_38 зазначає з приводу того, що дійсно відмовився від вчинення протиправних дій наступними обставинами, а саме діями оперативних служб станом з 20.12.2011 року і далі.

ОСОБА_54 нагадує, чому саме наполягав на витребуванні від СБУ виключно всіх записів телефонних розмов між фігурантами цієї справи, що уже до офіційно заведеної ОРД велися оперативними службами, починаючи з 12 грудня.

Тому що переконаний, що короткотривалі його розмови з ОСОБА_28 за 19-20 грудня 2011 року, дали б всі підстави почути, що мова йшла про відмову в отриманні винагороди від ОСОБА_30 .

А про те, що з цих розмов, можна було б почерпнути саме таку розмову, про яку він каже видно з того, що оперативні служби її почули, адже дозволили ОСОБА_48 покласти гроші на кредитну картку ОСОБА_55 в надії на те, що можливо ОСОБА_35 «схаменеться» тобто, спокуса на гроші призведе до того, що він особисто отримає суму хабара чи його частину.

Розрахунки оперслужб були наступними: - ОСОБА_28 повідомляє про наявність 40 100 гривень і він, ОСОБА_38 забуваючи про свої страхи, спокушується на гроші.

Помилка оперативних служб була в одному - вони не могли передбачити, що на цей час ОСОБА_28 , незважаючи на заборону їх отримати, гроші отримав та замкнув на собі, і не мав наміру про їх отримання повідомляти ОСОБА_15 .

Тому діями оперативних служб, які у будь-що, навіть шляхом втрати значних державних коштів, мали на меті отримати додаткові зірочки на погонах, викривши прокурора, так-би мовити « з поличним» і що він отримав на руки ці кошти, або їх частину.

Так як задумане не вдалось і побачивши, що ці 40 100 гривень для нього, він ні разу, чи за його дорученням хтось інший через картку ОСОБА_55 не знімав, а бажання, щоб він отримав хоч копійку, уяви спецслужб не покидало, і був надуманий черговий, незаконний оперативно розшуковий захід з передачею через ОСОБА_28 другої частини хабара - 2 000 доларів США. І ця так звана операція завершилась нічим - жодної копійки з отриманих ОСОБА_28 за два рази коштів особисто, він не отримав і як показують матеріали справи ОСОБА_28 не мав наміру їх йому передавати.

З цього приводу, у своїх показаннях на спростування обвинувачення ОСОБА_38 звертає увагу у цій частині на очевидні факти фабрикації доказів з метою створити уяву про фактичне отримання ним хабаря.

Так, слідчі органи зіштовхнулися з проблемою, що гроші двічі отримував ОСОБА_16 і немає фактів, щоб ці гроші чи їх частина дійшла до нього, то шляхом фальсифікації оперативні служби намагалися створити уяву про можливість отримання ним частини грошей, що їх передав ОСОБА_56 .

Зокрема, зі справи вбачається, що Білошицький обміняв 5000 доларів США на гривні і вніс гривні 20.12.2011 року на картковий рахунок ОСОБА_55 .

Із наданих банком відомостей про зняття коштів з цього рахунку, кошти знімалися 23, 29, 30 грудня 2011 року і 03 та 06 січня 2012 року.

У справі мається диск з відеозаписом зняття коштів за 23, 29, 30 грудня 2011 року.

Відтворенням відеозапису в суді встановлено, що обстановка, де мається банкомат, знімається камерою зовнішнього спостереження.

ОСОБА_16 пояснив на судовому засіданні 25.09.2013 року по відеозапису, що зафіксовані там особи не мають ніякого відношення до зняття коштів з карткового рахунку ОСОБА_55 .

Зважаючи на те, що відеокамерою зафіксовано зняття коштів через банкомат якимись особами за часом близьким до часу зняття коштів з картки ОСОБА_55 , це дало йому підстави для висновку, що наданий у справу відеозапис змонтований з тим, щоб створити ілюзію, що нібито особисто ОСОБА_15 направляв якихось людей для зняття коштів для нього з картки ОСОБА_55 .

Щоб підтвердити здогадку, захисник використав своє право на отримання висновків фахівців і направив ту копію відеозапису, що надав суд, для експертного дослідження.

Результати експертизи стали вражаючими - оперативними працівниками СБУ у справу були надані змонтовані відеозаписи, з яких видалені фрагменти з записом фактичних осіб, що знімали кошти з карткового рахунку ОСОБА_55 . Це видно з дослідницької частини експертизи. На думку підсудного, із відділення банку оперативні служби отримали певні відеозаписи, які потім змонтували і надали слідчому.

Із матеріалів справи видно, що саме стало підставою для фальсифікації відеозапису подій біля банкомату. Це зміст звукозапису телефонної розмови між ОСОБА_32 і ОСОБА_28 за 31.12.2011 року, коли ОСОБА_28 з якихось тільки йому відомих причин чомусь каже, що ніби це ОСОБА_35 , знімав в грудні 2011 року 5 і 8 тисяч гривень з картки ОСОБА_55 , на яку 20 грудня поклав кошти ОСОБА_31 .

Маючи такі слова ОСОБА_28 , які в жодній мірі не відповідають дійсності, оперативні працівники і змонтували відеозапис, щоб не було видно, хто фактично знімав кошти у близький час до операцій зі зняттям коштів з картки ОСОБА_55 .

Якщо припустити, що ОСОБА_28 дає йому картку для зняття коштів. Само собою розуміється, що за таких обставин ОСОБА_15 не міг не запитати у нього про те, а яким це чином гроші з`явилися на картці. Зрозуміло, що ОСОБА_16 мав би сказати, що їх туди поклав Білошицький від свого імені. За таких обставин отримувати хабар особисто чи посилати інших осіб для зняття грошей з картки це рівнозначно самогубству.

Якщо оперативні служби запитували в установі банку відео матеріали по проведенню операцій по картці ОСОБА_55 , то це незаперечно мали б бути відео матеріали, що видає безпосередньо банкомат, де мається своя окрема фотокамера. Банкомат обладнаний такою властивістю, щоб ідентифікувати особу, що проводить операцію по зняттю коштів з картки.

Справа ОСОБА_30 була розглянута у відповідності до закону. ОСОБА_15 був переконаний у правильності своїх дій по перекваліфікації.

Погодженість його дій по перекваліфікації з прокуратурою області незаперечно підтверджується тим, що зміст зміни обвинувачення, довідка про результати судового розгляду справи і копію вироку ОСОБА_15 направив в прокуратуру області.

Він також повідомив прокурора Малинського району про зміну обвинувачення ОСОБА_48 і інформував його, що це питання узгоджене з прокуратурою області.

Приймаючи до уваги, що одним із пунктів обвинувачення є приховування від прокурора, що затвердив обвинувальний висновок факти зміни обвинувачення Білошицькому, допитаний як свідок колишній прокурор Малинського району ОСОБА_57 , повністю це спростував. Він підтвердив те, що він, ОСОБА_38 постійно з ним мав зв`язок та консультувався. Крім того, він погодився зі зміненим обвинуваченням.
ОСОБА_38 зауважує, що в обвинуваченні записано, що він порушив вимоги п.3.1 п.5 Наказу Генерального прокурора України №5гн не повідомивши прокурора, що затвердив обвинувальний висновок.

Це не відповідає дійсності, так як згаданий наказ не передбачає письмового повідомлення прокурора, що затвердив обвинувальний висновок, а передбачає надання довідки в прокуратуру вищого рівня - тобто прокуратуру Житомирської області, що він в дійсності і зробив.

Окрім того сумніву не має, що якби це питання (про зміну обвинувачення) всіма сторонами ( ОСОБА_15 , прокуратурою області, прокуратурою Малинського району) не обговорювалось, то само собою у разі пропущення строків подачі апеляції (якби він приховав від всіх факт зміни обвинувачення), мали б місце обов`язкові дисциплінарні наслідки з боку прокуратури області.

Після постановлення вироку, до нього звернувся ОСОБА_28 і сказав, що за словами ОСОБА_30 , суд вказав у вироку позбавлення права займати атестовані посади, а фактично державний обвинувач просив позбавити права займати керівні посади і чи є можливість внести уточнення.

Прочитав вирок і побачив деякі інші неточності:

-неправильно було вирішено долю грошей, що вилучені у ОСОБА_30 ;

-неправильно вирішено долю судових витрат та речових доказів.

Виходячи із цього сказав ОСОБА_58 про ці неточності, маючи на увазі, що він має право постановою внести відповідні уточнення у вироку відповідно до ст.409 КПК України.

Розуміється, що єдине, що залишилось у державного обвинувачення, це нібито зізнання у вчиненні злочинів у показаннях, що давав на досудовому слідстві.

Протоколи допиту та очних ставок мають його підписи, однак це не його, ОСОБА_59 показання. Це запропонована слідчим позиція, яка за тих обставин, що склалися не могла не бути ним не сприйнята.

При цьому він не може не сказати, що вдячний колишнім колегам, які дійсно поступили по-людськи, призвівши до підписання запропонованої ними позиції.

Ось проста схема, яка не могла не спрацювати зважаючи на те, що він був прокурором і прекрасно розумів, що тільки погодження з цією схемою дасть йому можливість у тій складній життєвій ситуації на той час, вийти з найменшими втратами для свого здоров`я та здоров`я його близьких.

Фактично він був затриманий 20.01.2012 року о 13-20 в місті Радомишль на вулиці Велика Житомирська напроти магазину «Мак-Дак» і доставлений в Генеральну прокуратуру України.

З самого початку в неофіційній розмові були побажання, щоб він, ОСОБА_38 написав явку з повинною. Обгрунтовувалось це тим, що всі його спілкування з ОСОБА_32 та ОСОБА_28 зафіксовані оперативниками. У випадку іншої поведінки, як було сказано, є розпорядження керівництва ГПУ про затримання і обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Щоб показати дійсність добрих намірів, йому дали можливість поспілкуватись з ОСОБА_28 , щоб його налаштував також визнавати вину.

Користуючись цією нагодою на цьому першому етапі вирішив поки-що скористатись правом не давати свідчення на підставі ст. 63 Конституції України.

Це саме порадив і зробити ОСОБА_28 . При цьому було зрозумілим, що у цей вечірній час ніяк не можливо забезпечити, щоб у справі появились адвокати, тому і підписав протокол і порадив так само вести себе і ОСОБА_28 .

ОСОБА_38 зазначив, що відмовився писати явку з повинною і в неформальній розмові пояснив, що ніяких хабарів від ОСОБА_30 не отримував.

За такої своєї позиції правдивість і серйозність подальших намірів щодо його долі була проявлена складанням в ГПУ в цей же день о 21-15 протоколу затримання.

У справі мається явка з повинною, написана ним власноручно, на якій мається дата 20.01.12.

Ця явка з повинною була написана на пропозицію слідчого 23.01.12 року і на прохання слідчого він поставив на ній дату 20.01.12.

Мотивація слідчого полягала у тому, що цим самим у нього будуть підстави доводити керівництву ГПУ, що не має необхідності обирати запобіжний захід тримання під вартою.

Проте, що явка з повинною на прохання слідчого оформлена заднім числом, незаперечно свідчить наступне.

Так, якби в дійсності, ця явка з повинною була написана 20.01.12, то безсумнівно спрацював би принцип «куй железо пока горячо», тобто мав би місце зразу ж детальний допит в якості підозрюваного без затримання із застосуванням відеозапису, щоб закріпити добровільність показань.

Якщо звернутись до протоколу допиту в якості підозрюваного від 20.01.2012 року після оформлення протоколу затримання, то з`ясовується, що він, ОСОБА_38 відмовляється від дачі показань згідно ст.63 Конституції України, добавляючи сюди несумісну річ «погане самопочуття» і пряму вказівку, що свою позицію щодо підозри висловить пізніше.

Слідчий вже втілив в життя свої побажання про наміри керівництва ГПУ - не хочеш з самого початку каятись - ось тобі затримання, щоб 3 дні на нарах подумав, чи слід приймати запропоновану лінію з тим, щоб бути на волі.

Ось так появляється 23.01.2012 року явка з повинною датована 20.01.2012 року і визнавальні покази від 23.01.2012 року. При цьому ці визнавальні покази в протоколі відмічені з участю захисника у період часу з 10-55 до 11-50 (т.1 а.с.179).

Фактично ж поява визнавальних показів стала можливою в результаті наступного.

23.01.2012 року ним були підписані показання, які не могли бути не підписані з огляду на виконання обіцянки про його 20 січня затримання, якщо він негайно не визнає вини.

До 23 січня ніхто його нікуди не викликав. Дали час подумати. 23 січня привезли в Генпрокуратуру, показали проект клопотання в суд про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і гарантували на словах, що це клопотання не буде реалізоване, якщо визнає вину. Хоч був ризик обману, але вибору не було. Фактично ніяких показань не давав. Слідчий сам на свій розсуд склав протокол допиту як підозрюваного по тим фактам, що він мав у своєму розпорядженні, тобто по роздруківкам розмов між ОСОБА_36 , ОСОБА_28 і ОСОБА_32 . Слідчий сказав, що для управління кадрів для звільнення потрібно пояснення. Слідчий переніс з комп`ютера зміст протоколу допиту як підозрюваного в пояснення. Зразу ж була складена постанова про притягнення як обвинуваченого. Допиту як обвинуваченого не було. Слідчий склав протокол допиту обвинуваченого, в який переніс з комп`ютера ті показання, що раніше сам придумав з протоколу допиту як підозрюваного. Потім оформили протокол очної ставки між ним і ОСОБА_28 . Очної ставки не проводилося. В цей протокол перенесли показання його і ОСОБА_28 показання з попередніх протоколів. Все це займали хвилини і фактично підписувалося одночасно і займало незначний проміжок часу.

Перед початком процесуального формального оформлення цих документів слідчий сказав, щоб ніяких не було вибриків адвокатів щодо формальності слідчих дій інакше буде реалізовано обрання запобіжного заходу тримання під вартою.

Слідчий дав можливість поспілкуватися з ОСОБА_28 і переконати його все підписати, визнавши вину і підтвердивши його, ОСОБА_59 вину.

Переконувати ОСОБА_28 не було тяжко, ОСОБА_38 йому сказав, що це єдиний шанс поїхати додому, а не сидіти в СІЗО. Він відповів, що заперечень немає, тому що в його житті подібна ситуація була.

Коли приїхав адвокат ОСОБА_60 , він йому все розказав про ці домовленості зі слідчими органами, а також, що бере всі ризики на себе ( ОСОБА_59 ) про можливе порушення домовленостей. ОСОБА_28 також мав все це передати своєму адвокату. Тепер у справі, як бачить ОСОБА_38 , що всі все на той час правильно зрозуміли і ніяких зауважень свідомо в протоколах не робили про формальність такої процедури досудового слідства.

Про правдивість цих показань щодо формальності досудового слідства і фактичної відсутності будь-яких його показань, де б він за власною ініціативою визнав вину, свідчить деякі очевидні нелогічності змісту протоколу його допиту як підозрюваного від 23 січня, від якого стали ідентично-похідними всі інші підписані ним протоколи показань ніби від його імені.

Наприклад, з матеріалів справи незаперечно видно, що він з приводу справи з ОСОБА_32 до 10 листопада не зустрічався, адже з роздруківці його розмови з ОСОБА_28 за 3 листопада та послідуючих телефонних розмов і з розмови з ОСОБА_36 за 10 листопада чітко видно, що ОСОБА_31 постійно запитує у ОСОБА_28 , чи говорив він з ОСОБА_37 , щоб той допоміг йому за 10 тисяч отримати нормальний вирок. Під час зустрічі 10 листопада Білошицький також говорить, що згоден на висунуті ОСОБА_28 умови.

Разом з тим в протоколі його, ОСОБА_59 допиту від 23 січня звучить, що нібито він, ОСОБА_38 з початку вересня систематично зустрічався з Білошицьким і обговорював всі питання по його справі. ОСОБА_38 вказує, що не міг такого сказати, так як такого не було. Слідчий це домислював. Це стосується й інших показань, які нібито з його слів викладені в хронологічній послідовності точно дуже детально до змісту зафіксованих оперативними службами розмов між ними.

Ці показання в суді про причини погодитися підписати так звані визнавальні показання, що склав слідчий на власний розсуд, повністю знаходять своє підтвердження його подальшою поведінкою на досудовому слідстві.

Зокрема, коли під час триденного затримання він підписав виключно все запропоноване слідством визнання, то після звільнення поведінка зразу ж стала іншою. На очній ставці 07 лютого з ОСОБА_32 та з ОСОБА_21 відмовився визнавати вину і давати будь-які показання, скориставшись правом, передбаченим ст.63 Конституції України.

При цьому фактично ніяких очних ставок не відбулося. Ні ОСОБА_31 , ні ОСОБА_21 жодних показань не давали. Слідчий з комп`ютера переніс з їх протоколів допиту зміст їх показань і на цьому все скінчилося. Щоб показати формальність такого досудового слідства в суді він, ОСОБА_38 з захисником домовилися не робити зауважень з приводу такого підходу до проведення очних ставок.

Кінцеве обвинувачення ОСОБА_15 пред`явлено 18 квітня. На допиті знову відмовився від дачі показань і від визнання вини.

ОСОБА_38 звертає увагу на методи слідства і по відношенню до ОСОБА_28 , який після звільнення з ІТТ також зайняв позицію не давати будь-яких свідчень. Тим не менше, користуючись правовою неосвіченістю, слідчий умисно двічі вніс в протоколи допиту ОСОБА_28 при відмові від дачі показань ніби нічого не значущі для ОСОБА_28 фрази, що він визнає частково вчинення злочину. Слідчий вказує чітку правову кваліфікацію злочину, яка б ніколи не могла прозвучати з вуст ОСОБА_28 . Цими показаннями слідчий, за відсутності факту отримання ним, ОСОБА_36 через ОСОБА_28 грошей, які він отримав від ОСОБА_30 , в будь-що намагався звести на нього, ОСОБА_59 хоча б тінь підозри в отриманні хабара.

Ще звертає на себе увагу те, що слідчий навіть полінувався по іншому скласти протоколи з показаннями про визнання вини, адже абзацами переніс з його протоколів українськомовні показання в протокол допиту російськомовного підозрюваного ОСОБА_28 .

ОСОБА_38 зазначає, що просить взяти до уваги його правдиві, остаточні і такі, що повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи показання, з показаннями свідків ОСОБА_61 , ОСОБА_62 (т.16 а.с.234-237).

Також підсудний ОСОБА_15 в судовому засіданні на запитання пояснив, що знав родину ОСОБА_28 . ОСОБА_28 і його син займалися обслуговуванням автомобілей. Автомобіль прокуратури там також обслуговувався. Не дуже дружили, були знайомі. ОСОБА_28 був реалізатором автомобілей АІС. Для себе з його допомогою купував два автомобілі.

Коли вступив у справу за обвинуваченням ОСОБА_30 до дослідження матеріалів справи, вивчав наглядове провадження, а справу детально вивчив, коли готував постанову. Вступив у справу, бо заграла совість, щоб не дуже покарали. Неодноразово повідомляв, що знайомий з ОСОБА_32 . Возив справу, радився. На нарадах були присутні представники прокуратури Малинського району. Білошицький дізнався за справу і почав ходити «по п?ятах» його, ОСОБА_59 та судді. Оббивав пороги його друзів, щоб підібратися до нього. Зустріч з ним повністю аморфна, хабарем і не пахне. Білошицький пропонував хабар за вирішення питання будь які кошти, щоб залишитися на посаді. У грудні натякав, але він його «відшив». Не міг пояснити, що саме треба зробити, тому йому нічого було обіцяти. Від всього, що пропонував ОСОБА_31 , відмовився, а пропонував він 10-12 тисяч доларів. До зміни обвинувачення з Білошицьким зустрічався один раз в прокуратурі 10.11, в машині 16.12 та 09.12. Білошицький працював з СБУ. Це проглядалося його активністю, хаотичністю дзвінків. Не міг йому нічого пообіцяти, оскільки від нього, ОСОБА_59 нічого не залежало. Білошицький здійснював записи на свій диктофон. Це було 03.11, 10.11, 09.12. було 2 зустрічі. Записи незаконні. Оперативна справа заведена незаконно.

Повністю підтвердив, що заборонив ОСОБА_28 спілкуватися з Білошицьким. Пізніше дізнався про їх розмови.

Для зміни обвинувачення керувався внутрішнім переконанням. Після дослідження доказів, ознайомився з посадою ОСОБА_30 , наказом та посадовою інструкцією. Його посадові обов?язки випливли після постановлення вироку. А для зміни обвинувачення були всі підстави. Радився з прокуратурою області. Разом було прийнято рішення про зміну кваліфікації. Суд міг не врахувати і направити справу на досудове розслідування. Всі погодилися на зміну. Анкетні дані ОСОБА_30 з?ясовував прокурор ОСОБА_63 і суд безпосередньо. Перекваліфікували дії з ч.2 на ч.1. ч.2 це тяжкий злочин, а ч.1 злочин середньої тяжкості. Не було сумнівів стосовно посади, в справі були посадові інструкції.

Засідання по справі ОСОБА_30 було 22.12. У нього, ОСОБА_59 на флешці був проект постанови про зміну обвинувачення. У суді є кімната для прокурора там корегував. Не пам?ятає, яке покарання просив згідно обвинувальної промови. Суд допустив помилку. Було винесено додаткову постанову про виправлення помилок. Не було зустрічей із суддею щодо виправлення помилок. Коштів від ОСОБА_28 , ОСОБА_30 чи третіх осіб не отримував. До моменту порушення справи не відомо було, що ОСОБА_28 отримував кошти.

На прохання слідчого, написав явку з повинною, бо це був єдиний вихід, щоб зберегти здоров?я та не потрапити в СІЗО. Знайомі порадили так зробити, як просив слідчий. Тоді вже було пред?явлено обвинувачення. Тому в анкетних даних вказано «обвинувачений» - написав власноручно. Ставиться під сумнів, якби визнавав вину, була б відсутня фраза про стан здоров?я. На прохання слідчого поставив дату. Явка з повинною мала б бути від підозрюваного з поясненнями.

До судді Невмержицького заходив постійно. Не відомо, яку він справу просив у ОСОБА_64 .

Після проголошення вироку, зустрічей з ОСОБА_32 не було. Не відомо чи зустрічався ОСОБА_28 з Білошицьким після проголошення вироку.

Після 19.12 почав протидіяти діям спецслужб до матеріалів справи не долучені всі записи розмов, немає експертизи щодо записів.

Телефонував ОСОБА_65 і заборонив йому будь які контакти з Білошицьким. Заборонив приймати кошти. Доказ щодо запису на власний диктофон не допустимий.

В той час в прокуратурі району був службовий автомобіль «Лада Пріора». Водій ОСОБА_66 . Дуже часто користувався автомобілем службовим без водія.

У 2011 році ОСОБА_28 працював директором ТОВ «Геліо», ФОП, користувався корпоративним телефоном, який належить ТОВ «Наталка ЛТД».

Знав, що ОСОБА_31 є однокласником, другом дитинства, кумом сина ОСОБА_16 . Раніш спільно з Білошицьким здавав звіти.

Відповідно оголошеним в судовому засіданні показань підсудного ОСОБА_15 , наданих ним під час досудого слідства в присутності адвоката ОСОБА_67 (т.1 а.с.179-184), останній показав, що в органах прокуратрури працював з 2003 року, а на посаді прокурора Радомишльського району працював з 23.04.2008 року.

В провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_20 за ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Відповідно до вказівки Генерального прокурора України, у вказаній справі з ознаками корупції, державне обвинувачення підтримував він особисто. Вказана справа слухалась суддею ОСОБА_21 .

Приблизно на початку вересня 2011 року, до нього звернувся ОСОБА_16 та попросив про спільну зустріч із ОСОБА_20 , якому необхідна була консультація чи допомога від нього по його кримінальній справі.

Після цього, відбулась зустріч між ним та ОСОБА_20 , яку організував ОСОБА_16 , та який під час розмови перебував на відстані близько 5 метрів від них.

Вказана зустріч мала місце біля території ПБК "Радомишль" (пивзаводу) у м. Радомишль Житомирської області.

В ході їх із ОСОБА_20 розмови він запитав про те, чи може він допомогти йому вирішити питання по кримінальній справі за його обвинуваченням, шляхом вирішення питання щодо винесення виправдувального вироку, оскільки останній вини не визнавав.

При цьому ОСОБА_35 зазначив, що не може нічого сказати конкретного, оскільки не бачив всіх матеріалів кримінальної справи, у зв`язку із чим не володіє всіма обставинами вчинення злочину, який йому інкримінується. На цьому їх розмова закінчилась.

Через деякий час ОСОБА_16 знов попросив зустрітися із ОСОБА_20 та переговорити по тому ж самому питанню, на що він погодився.

Так, приблизно наприкінці вересня- на початку жовтня 2011 року, вібулась повторна зустріч між ним, ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , у якій останній активної участі не приймав стоячи поруч.

Під час вказаної зустрічі, він повідомив ОСОБА_20 про те, що винести виправдувальний вирок по справі являється не можливим, оскільки у справі було достатньо доказів його вини.

Проте, він повідомив йому, що подумає яким чином зможе допомогти по його кримінальній справі.

Приблизно на початку листопада 2011 року відбулась розмова між ним та ОСОБА_16 , під час якої ОСОБА_16 запропонував йому допомогти чимось ОСОБА_20 з його питанням по кримінальній справі за грошову винагороду.

Одночасно, ОСОБА_16 повідомив про те, що у нього була розмова із ОСОБА_20 , під час якої вони узгодили приблизно суму грошових коштів, яку б останній передав за допомогу у його кримінальній справі, яка складала 10 000 доларів США.

При цьому він знав, що за вказані кошти може змінити обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368 КК України на ч.1 ст.368 КК України та у подальшому допомогти у вирішенні питання про закриття кримінальної справи на підставі акту амністії, про що ОСОБА_16 повідомив ОСОБА_20 .

Одночасно, ОСОБА_16 говорив про те, що ОСОБА_20 хоче обговорити ці питання з ним особисто, проте він не мав наміру та бажання з ним вести про це мову.

У подальшому, через декілька днів, зранку ОСОБА_20 прийшов до його службового кабінету.

Під час вказаної розмови ОСОБА_20 повідомив про те, що згоден на всі умови, які йому переказав ОСОБА_16 , але боїться, щоб його знов не ошукали, якщо він передасть гроші ОСОБА_16 .

При цьому, він зазначив йому, що ніхто його кидати не збирається, такі розмови в кабінеті не ведуться і щоб він всі ці питання обговорював із ОСОБА_16 .

Крім того, він також зазначив, що найближчим часом судового засідання по його справі не буде, оскільки у нього не було часу, так як приїзджала перевірка з Генеральної прокуратури України.

При цьому, так як ОСОБА_20 постійно просив ОСОБА_16 про зустріч з ним, то він погодився, домовившись із ним, що ОСОБА_20 приїде до нього наступного дня.

Наступного дня, повернувшись з райвідділу міліції до приміщення прокуратури, він побачив ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , які сиділи в машині останнього.

Після цього, він попросив, щоб ОСОБА_16 запросив ОСОБА_20 до його службового автомобіля, що останній і зробив.

Так, перебуваючи у його службовому автомобілі разом із ОСОБА_20 , він рушив з місця та поїхав по місту.

Під час вказаної розмови він підтвердив останньому, щоб він вів усі перемовини з приводу його справи та передачі коштів із ОСОБА_16 .

Під час вказаної розмови, він повідомив ОСОБА_20 , що є два варіанти, а саме те, що він змінює обвинувачення з ч.2 на ч.1 ст.368 КК України та справу закриють по амністії, в разі якщо він надасть відповідні документи про вагітність дружини чи Чорнобильське посвідчення, чи наявність старих батьків. А другий варіант те, що він змінює обвинувачення та попросить, щоб призначили йому мінімальну міру покарання.

При цьому, він ще раз зазначив ОСОБА_20 , що виправдувальний вирок по справі ніхто не постановить.

При цьому, зазначив, що спочатку він передасть ОСОБА_16 5 000 доларів США, тоді ним буде змінено обвинувачення, а решту суми коштів у розмірі 2 000 доларів США, після прийняття остаточного рішення по справі.

Приїхавши назад до приміщення прокуратури, ОСОБА_20 зазначив, що хоче подумати та у подальшому повідомить своє рішення йому через ОСОБА_16 .

Так, 16.12.2011 року до нього зателефонував ОСОБА_16 та знов попросив про зустріч із ОСОБА_20 , на що він погодився, домовившись про зустріч на вечір того ж дня.

Ввечері 16.12.2011 року він приїхав до прокуратури району, де його чекав ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , після цього вони втрьох сіли до автомобіля ОСОБА_16 , а саме за кермом був ОСОБА_16 , він на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_20 на задньому позаду нього та поїхали по місту Радомишль.

Під час вказаної поїздки між ними знов відбулась розмова з приводу кримінальної справи ОСОБА_20 , під час якої він запевнив останнього, що як вони і домовлялись раніше, він змінить ОСОБА_20 обвинувачення з ч.2 ст.368 КК України на ч.1 ст.368 КК України та у подальшому допоможе йому у вирішенні питання про закриття кримінальної справи на підставі акту амністії чи призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті.

Крім того, під час вказаної розмови він знов таки запевнив ОСОБА_20 , щоб він взагалі забув про закриття справи чи винесення виправдувального вироку, оскільки це було неможливо.

Одночасно, ОСОБА_20 зазначив, що він не може знайти 10 000 доларів США, попросивши про зменшення зазначеної суми.

В ході вказаної розмови вони дійшли втрьох спільної домовленості про зменшення зазначеної суми з 10 000 на 7 000 доларів США, з яких 5 000 доларів США ОСОБА_20 повинен був передати ОСОБА_16 , після чого він би змінив йому в суді обвинувачення, а решту коштів у сумі 2 000 доларів США, після вирішення його справи в суді по суті.

Після цього вони попрощалися та домовилися про те, що ОСОБА_20 подумає про цю розмову та наступного дня зателефонує ОСОБА_16 .

Наступного дня під час розмови із ОСОБА_16 останній йому повідомив, що мав розмову із ОСОБА_20 , який погодився на всі умови, що вони обговорювали напередодні.

При цьому, ОСОБА_20 , так як він не являвся суб`єктом амністії, попросив, щоб йому було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією статті та призначено позбавлення права обіймати лише керівні, а не атестовані посади, з метою того, щоб він у подальшому зміг працювати, на що він погодився.

Зазначав також, що у нього були довірительні відносини із ОСОБА_16 , у зв`язку із чим він повністю довіряв йому вирішувати із ОСОБА_20 всі питання про передачу коштів, а сам в свою чергу не питав про них у ОСОБА_16 .

Тобто йому не було відомо про порядок та обставини передачі грошових коштів ОСОБА_20 ОСОБА_16 , оскільки вони із ОСОБА_16 домовились про розподіл одержаних від ОСОБА_20 грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США, вже після того, як він закінчить справу по обвинуваченню ОСОБА_20 в суді.

У зв`язку із тим, що між ними було досягнуто домовленості, 22.12.2011 року він змінив в суді обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

Після цього, 28.12.2011 року відбулись судові дебати по справі, в ході яких він пропонував суду визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст. 70 КК України призначити йому покарання у виді штрафу в розмір 8 500 гривень з позбавлення права обіймати посади на 1 рік 3 місяці, після чого суддя зробив перерву для підготовки до останнього слова підсудного та переніс засідання на 29.12.2011 року.

На вказаному судовому засіданні він участі не брав, у зв`язку із навантаженістю по роботі.

У подальшому 04.01.2012 року йому зателефонував ОСОБА_16 та погодився зустрітися, що вони і зробили того ж дня біля приміщення Радомишльського районного суду Житомирської області.

Під час вказаної розмови ОСОБА_16 повідомив про те, що мав зустріч із ОСОБА_20 , який зазначив, що отримав вирок суду, який не відповідає спільним домовленостям, оскільки його позбавили права займати атестовані посади в органах МНС, а не керівні, як просив прокурор в суді.

Крім того, ОСОБА_16 передав йому копію вказаного вироку, яку перед цим отримав в суді ОСОБА_20 .

Після цього він звернувся до судді ОСОБА_21 та повідомив останньому, що вирок суду від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 містить деякі неточності, у тому числі не вирішено питання щодо судових витрат, речових доказів, а також з приводу того, що він у дебатах просив позбавити ОСОБА_20 права займати керівні посади, а у вироку зазначено атестовані посади.

Через деякий час, у приміщенні суду, він точно не пам`ятає у кого саме, він отримав копію вироку від 29.12.2011 року відносно ОСОБА_20 із виправленнями, у тому числі щодо додаткової міри покарання засудженого.

Вказану копію вироку він передав ОСОБА_16 цього ж дня також біля приміщення суду. В подальшому, в середині січня 2012 року, коли вирок вступив в законну силу, під час зустрічі із ОСОБА_16 , в них була розмова, зміст якої звівся до того чи розрахувався ОСОБА_20 із ОСОБА_16 за надану допомогу йому в суді чи «кинув» їх, на що ОСОБА_16 пожав плечима. На цьому їх зустріч закінчилась.

В подальшому, 20.01.2012 року працівниками Генеральної прокуратури України та СБ України було проведено обшук в його службовому кабінеті.

Цього ж дня, він був затриманий в порядку ст.115 КПК України за підозрою у вчиненні злочину (т.1 а.с.179-184).

В судовому засіданні підсудний ОСОБА_16 винним себе не визнав, згідно оголошеним в судовому засіданні його письмових показань він не визнає себе винним повністю в тому, що є пособником в отриманні хабаря прокурором Радомишльського району ОСОБА_68 . Не визнає вини і в тому, що це було поєднано з вимаганням хабаря.

Ніякого вимагання хабаря не було, тому що ОСОБА_69 сам звернувся до нього з пропозицією попросити прокурора ОСОБА_59 , щоб той йому допоміг, тому що до Радомишльського суду надійшла на нього кримінальна справа. Знав, що ОСОБА_20 звинувачують в отриманні хабаря, який він отримав як працівник пожежної охорони за якісь послуги.

Справа у тому, що ОСОБА_69 є кумом його, ОСОБА_70 сина ОСОБА_29 . ОСОБА_69 знав також, що у нього, ОСОБА_70 добрі стосунки з ОСОБА_36 , тому що службовий автомобіль ОСОБА_59 обслуговувався у нього, ОСОБА_71 . Він і його син ОСОБА_29 мають також магазин автозапчастин та станцію технічного обслуговування.

ОСОБА_72 також допомогав придбати особистий автомобіль.

Перший раз з цього питання ОСОБА_69 до нього звернувся по телефону влітку 2011 року. Сказав, що його справа прийшла до ОСОБА_73 на розгляд. При зустрічі ОСОБА_69 сказав, що думав, що його справа взагалі не прийде до суду. Також ОСОБА_69 казав, що дав хабар 10 тисяч доларів США «Шипу» і «Безрукову», але вони йому не допомогли і він зараз займається питанням повернення цих коштів. ОСОБА_69 сказав, щоб він, ОСОБА_74 допоміг через прокурора ОСОБА_59 і що він дасть за це 10 тисяч доларів.

Він відповів ОСОБА_75 , що з такими проханнями ніколи не звертався і не знає, чи погодиться ОСОБА_38 взяти гроші, а якщо так, то не знає скільки буде коштувати таку суму чи це буде більше. Він нічого не обіцяв ОСОБА_75 і ніяких зустрічей з прокурором не організовував.

Деякий час ОСОБА_69 по своїй справі про себе не нагадував, а тому став діяти через його, ОСОБА_70 сина ОСОБА_29 , який є кумом та однокдасником ОСОБА_20 , щоб син попросив допомогли ОСОБА_76 .

Тільки зараз розуміє, чому ОСОБА_69 весь час наполягав на особистій зустрічі з ОСОБА_36 і щоб він, ОСОБА_74 організував цю зустріч. Ніколи не обіцяв зустрічі з ОСОБА_36 , казав, що ОСОБА_69 сам може зустрітися з ним і сам поговорити про свою справу.

ОСОБА_74 вказує, що зараз бачить бажання ОСОБА_20 особисто зустрітися з ОСОБА_36 було викликане завданням СБУ, щоб спровокувати отримання хабаря ОСОБА_68 .

Потім з`ясувалось, що ОСОБА_69 з своєї ініціативи сам без його, ОСОБА_70 відому звернувся до ОСОБА_59 по своїй справі. Йому ОСОБА_38 пред`явив претензію про ведення переговорів з ОСОБА_77 .

ОСОБА_74 визнає, що не бажає торкатися різних розмов між ними, які записані за завданням СБУ. Розуміє, якщо планувалась працівниками СБУ за допомогою ОСОБА_20 провокація хабаря, то немає сенсу казати про зміст розмов, тому що все це незаконно як доказ.

Він пам`ятає події 19-20 грудня 2011 року, коли його син ОСОБА_29 сказав, що ОСОБА_38 просив передати негайно припинити усякі стосунки з ОСОБА_77 . ОСОБА_38 і йому, ОСОБА_78 дзвонив і казав, що все передав ОСОБА_75 , що від нього нічого не треба. Але це було не так.

20.12.2011 року ОСОБА_69 сам спровокував його, ОСОБА_70 , щоб взяти гроші. Він розумів, що це може бути провокацією для ОСОБА_59 і тому вирішив, щоб у цій справі було все відкрито і не було підзор в якихось злочинних вчинках він, ОСОБА_74 дав рахунок кредитної картки свого брата ОСОБА_55 і сказав ОСОБА_75 , щоб він саме від свого імені обміняв 5 тисяч доларів США і вніс офіційно через банк та поклав гроші на картку.

ОСОБА_74 зазначає, що не хоче пояснювати мотиви, чому так зробив. Про ці гроші він нічого не казав ОСОБА_79 . Гроші були витрачені на потреби його, ОСОБА_70 сім`ї. 23.12.11 року син ОСОБА_29 зняв у два прийоми 5 тисяч гривень через банкомат в банку «Аваль» і сказав, що банкомат дозволяє за один раз зняти до 8 тисяч гривень. 29 та 30 грудня було знято також по 8 тисяч гривень, один раз він знімав із братом ОСОБА_80 , а другий самостійно. 3 та 6 січня також знімав особисто по 8 тисяч гривень.

Коли в суді дивилися відеоролики зняття грошей за ці дні, то чомусь не було зафіксовано сина, його, ОСОБА_70 , та брата. Це означає, що ці записи підроблені.

Хоча вважає, що усі записи їхніх розмов незаконні, але хоче сказати, що і вони сфабриковані, так як багато чого втрачено, а це означає, що записи змонтовані.

ОСОБА_74 зазначає, що після вироку ОСОБА_69 звертався до нього з проханням, щоб ОСОБА_38 допоміг усунути дрібні неточності у вироку. Він сказав про це ОСОБА_79 . Після усіх цих подій, ніяких натяків ОСОБА_75 про те, щоб він щось платив, не давав. Він сам казав, що винен ще 2 тисячі доларів США. Про цю додаткову пропозицію ОСОБА_20 він не казав ОСОБА_79 . Він домовився з ОСОБА_81 про те, коли він передасть ці 2 тисячі доларів. Він не мав намірів передавати ці гроші ОСОБА_72 і ділитися з ним.

ОСОБА_74 зазначає, що немає сенсу розповідати навіщо взяв ці гроші, тому що це треба було б робити, якби він робив щось злочинне. Фактично він скористався знайомством з ОСОБА_36 і попросив його зробити все, що можливо по закону, щоб допомогти ОСОБА_76 .

ОСОБА_74 вказує, що вважає, що за результатами вироку тоді для ОСОБА_20 все обійшлось гаразд і він оплатив його, ОСОБА_70 послуги за своє прохання. Злочину в цьому немає. По відношенню до ОСОБА_20 він його не обманював. Він по справі не потерпілий, щоб вважати, що він обманув ОСОБА_20 та спричинив матеріальну шкоду. Особисто він його не підбурював на хабар, а ОСОБА_69 сам звернувся з такою пропозицією.

Те, що слідчий написав, що він «вимагав разом із ОСОБА_37 » хабар від ОСОБА_30 , то нехай покаже хоч одне слово про це у тих розмовах, що писав.

У результаті він, ОСОБА_74 ніякого злочину не вчиняв. Залишається лише моральна сторона, що не послухав ОСОБА_59 відмовитися від матеріальної пропозиції ОСОБА_20 , але це не злочин і за це не судять.

Після іхнього затримання і звільнення ОСОБА_69 шукав можливість зустрітися, можливо у нього зіграла совість.

Оскільки у сина ОСОБА_29 є магазин, ОСОБА_69 приїжджав до нього і вибачався за скоєне. Зі слів сина ОСОБА_29 , ОСОБА_69 розповів про те, що був вимушений все це зробити, оскільки працівники СБУ змушували його спровокувати дачу хабаря прокурору ОСОБА_79 . Зробив він це тому, що працівники СБУ зловили його на дачі хабаря «Шипу» і « ОСОБА_82 » і шантажували цим.

ОСОБА_74 зазначив, що намагався уникати зустрічей з ОСОБА_81 , казав свому сину уникати ціх зустрічей, тому що він може дати будь які показання через свою залежність від працівників СБУ. Зі слів сина ОСОБА_29 , відомо, що ОСОБА_69 також розповідав, що працівники СБУ мали намір впливати на суддю Свинцицького, який розглядав повторно його справу. Результат розгляду його справи приголомшив йому дали 6 років позбавлення волі.

Через деякий час ОСОБА_69 знову прийшов до магазину, де знаходився він з сином ОСОБА_29 . Він сказав ОСОБА_75 про те, що немає їм про що балакати. ОСОБА_69 відповів, що розповість усю правду про працівників СБУ та про шантаж при допиту його в Макарівському райсуді, і при цьому він зробить усе, щоб не їздити у суд, поки не вирішиться його справа в апеляції, де йому пообіцяли допомогти працівники СБУ.

Побачивши ОСОБА_20 15.05.2014 року біля Макарівського суду, то він ненароком підійшов і сказав, що вимушений підтвердити усе те, що було написано слідчим Генеральної прокуратури і він вивчає свій протокол допиту. Він також сказав, що працівники СБУ на нього впливають, залякували, якщо не прийде до суду, то його доставлять примусово міліцією. Також вибачився і сказав, що йому обіцяють допомогти у Житомирському апеляційному суді. Він відійшов від ОСОБА_20 щоб ніхто не подумав, що впливає на нього. Як йому допомогли працівники СБУ не знає, але ОСОБА_69 був заарештований та відправлений до колонії. З 2014 року по 2021 рік неоднарозово зустрічався з ОСОБА_81 , він постійно вибачався за свій вчинок і казав, що був під «ковпаком» (т.16 а.с.234-237).

Відповідно оголошеним в судовому засіданні показанням підсудного ОСОБА_16 , що надані ним під час досудового розслідування в присутності адвоката ОСОБА_83 , останній показав (т.1 а.с.204-209, 238-244, 248-250, т.2 а.с.37-39), що з постановою про притягнення в якості обвинуваченого від 23.01.12 року ознайомився, її суть йому роз`яснена та зрозуміла, також вручена її копія.

З приводу пред`явленого обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України показав, що свою вину визнає частково, а саме повністю визнає факт пособництва в одержані хабаря спільно із ОСОБА_15 від ОСОБА_20 за зміну обвинувачення в суді та вирішення питання про призначення йому мінімального покарання у суді, проте заперечив факт його вимагання, оскільки одержання грошових коштів було вчинене за ініціативи ОСОБА_20 .

Покази надані під час попередніх допитів підтримав повністю.

По суті пред`явленого обвинувачення показав, що працює приватним підприємцем у місті Радомишль.

У вересні 2011 року від ОСОБА_20 йому стало відомо, що у провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебуває кримінальна справа відносно останнього за ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

При цьому, вказана справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_21 , а обвинувачення у ній підтримував прокурор ОСОБА_84 .

Під час вказаної розмови із ОСОБА_20 , останній попросив його організувати зустріч із ОСОБА_18 , щоб переговорити по його кримінальній справі, на що він погодився і зробив.

В ході зазначеної зустрічі, між ним, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , яка мала місце біля території ПБК "Радомишль" (пивзаводу) у місті Радомишль Житомирської області, ОСОБА_20 спитав у ОСОБА_17 про те, чи зможе він допомогти йому вирішити питання по кримінальній справі за його обвинуваченням, шляхом вирішення питання щодо винесення виправдувального вироку, оскільки останній вини не визнавав.

При цьому, ОСОБА_19 зазначив, що не може нічого сказати конкретного, оскільки не бачив всіх матеріалів кримінальної справи, у зв`язку із чим не володіє всіма обставинами вчинення злочину, який йому інкримінується. На цьому їх розмова закінчилась.

В подальшому, через деякий час до нього знов звернувся ОСОБА_20 та попросив повторно організувати зустріч із ОСОБА_18 , щоб переговорити по тому ж самому питанню, що він і зробив.

Так, приблизно наприкінці вересня на початку жовтня 2011 року, відбулась повторна зустріч між ним, ОСОБА_20 та ОСОБА_18 .

Вказана зустріч мала місце біля території ПБК "Радомишль" (пивзаводу) у місті Радомишль Житомирської області.

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_19 повідомив ОСОБА_20 про те, що винести виправдувальний вирок по справі являється не можливим, оскільки у справі було достатньо доказів його вини.

Проте, ОСОБА_19 повідомив йому про те, що подумає яким чином зможе допомогти по його кримінальній справі.

Приблизно на початку листопада 2011 року відбулась розмова між ним та ОСОБА_18 , під час якої він запропонував допомогти чимось ОСОБА_20 з його питанням по кримінальній справі за грошову винагороду.

Одночасно, він повідомив ОСОБА_24 про те, що у нього була розмова із ОСОБА_20 , під час якої вони узгодили приблизну суму грошових коштів, яку б останній передав за допомогу у його кримінальній справі, яка складала 10 000 доларів США.

В подальшому, під час його зустрічі із ОСОБА_20 , яка відбувалась на початку листопада 2011 року, він повідомив про те, що ОСОБА_19 сказав йому, що ОСОБА_20 повинен спочатку віддати грошові кошти йому і лише після цього він буде із ним зустрічатися і говорити про його проблеми.

Одночасно, він зазначив, щоб той не хвилювався, оскільки він буде зберігати їх у себе або у свого сина ОСОБА_29 , і віддасть ОСОБА_24 лише після того, як останній вирішить його проблему у суді.

Через декілька днів йому стало відомо від ОСОБА_20 про те, що він зранку був у ОСОБА_17 та розмовляв з приводу його справи та ОСОБА_19 сказав, щоб всі питання він узгоджував безпосередньо з ним. Крім того, ОСОБА_20 зазначив, що його влаштовують всі умови, які між ними були досягнуті, але гроші у нього будуть десь всередині грудня.

В подальшому, після розмови із ОСОБА_18 та враховуючи, що ОСОБА_20 хотів зустрітися із ОСОБА_18 та отримати від нього гарантії, він зателефонував ОСОБА_48 та повідомив, що ОСОБА_19 наступного дня готовий із ним зустрітися.

Наступного дня, біля приміщення прокуратури вони разом із ОСОБА_20 чекали на ОСОБА_22 .

Після того, як приїхав ОСОБА_19 , то він запросив ОСОБА_20 до свого службового автомобіля та вони кудись удвох поїхали.

Після того, як вони через деякий час повернулись, то ОСОБА_20 сів до його машини та повідомив, що вони дійшли домовленості із ОСОБА_18 про суму коштів в розмірі 10 000 доларів США, зміну обвинувачення в суді та вирішення його справи в суді по суті.

Одночасно, ОСОБА_20 повідомив йому, що ОСОБА_19 зазначив, щоб всі питання з приводу передачі коштів він узгоджував з ним.

На цьому їх розмова закінчилась.

Так, 16.12.2011 року близько 14 години 30 хвилин, він мав зустріч із ОСОБА_20 біля ларьку "Гриль" поруч із спорткомплексом "Динамо" у місті Радомишль Житомирської області.

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_20 йому повідомив про те, що має половину, тобто 5 000 доларів США від обумовленої суми та готовий їх віддати після того, як ОСОБА_19 зустрінеться та чітко повідомить йому яким чином він повинен буде діяти далі та який результат буде по його справі.

При цьому, він зазначив, що переговорить із ОСОБА_18 та йому зателефонує.

Того ж дня, близько 16 години 30 хвилин, після узгодження питання про зустріч із ОСОБА_18 , він зателефонував ОСОБА_20 , та сказав, щоб він терміново приїхав до прокуратури, що він і зробив.

Приїхавши до прокуратури, він, ОСОБА_20 та ОСОБА_19 сіли утрьох до його машини.

При цьому, за кермом сидів він, справа попереду на пасажирському сидінні ОСОБА_19 , а ззаду справа за прокурором ОСОБА_20 .

В подальшому вони поїхали разом на машині по місту.

Під час вказаної поїздки між ними знов відбулась розмова з приводу кримінальної справи ОСОБА_20 , під час якої ОСОБА_19 запевнив останнього, що як вони і домовлялись раніше, він змінить ОСОБА_20 обвинувачення з ч.2 ст.368 КК України на ч.1 ст.368 КК України та у подальшому допоможе йому у вирішенні питання про закриття кримінальної справи, на підставі акту амністії чи призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті.

Крім того, під час вказаної розмови ОСОБА_19 знов таки запевнив ОСОБА_20 , щоб він взагалі забув про закриття справи чи винесення виправдувального вироку, оскільки це було неможливо.

Одночасно, ОСОБА_20 зазначив, що він не може знайти 10 000 доларів США, попросивши про зменшення зазначеної суми.

В ході вказаної розмови, вони дійшли втрьох спільної домовленості про зменшення зазначеної суми з 10 000 на 7 000 доларів США, з яких 5 000 доларів США ОСОБА_20 повинен був передати йому, після чого ОСОБА_19 б змінив йому в суді обвинувачення, а решту коштів у сумі 2 000 доларів США, після вирішення його справи в суді по суті.

Після цього, вони попрощалися та домовилися про те, що ОСОБА_20 подумає про цю розмову та наступного дня зателефонує йому.

Наступного дня він зустрівся із ОСОБА_20 у місті Радомишль по вулиці Карпенка біля магазину його сина та він попросив ще раз спитати у ОСОБА_17 про те, чи зможе він вирішити питання застосування до нього амністії, після чого вони попрощались.

Того ж дня, близько 17 години він зателефонував ОСОБА_20 та повідомив, що спілкувався із ОСОБА_18 .

Також він зазначив, що ОСОБА_19 дав йому строк обміркувати його вчорашню пропозицію до понеділка, тобто до 19.12.2011 року.

В подальшому, 19.12.2011 року йому зателефонував ОСОБА_20 та повідомив, що згоден на всі умови, які висунув ОСОБА_19 , після чого він попросив його приїхати до нього в офіс наступного ранку, тобто 20.12.2011 року.

Наступного ранку, тобто 20.12.2011 року у приміщенні його офісу, який знаходиться по вулиці Карпенка, 4-а, в місті Радомишль, він надав на аркуші паперу реквізити банківського рахунку платіжної картки його брата та сказав ОСОБА_20 , щоб він перерахував 5 000 доларів США саме на цей рахунок.

Через деякий час він зустрівся із ОСОБА_20 неподалік банку "Аваль", де останній передав йому платіжні банківські документи про перерахування коштів.

З вказаної картки він знімав грошові кошти приблизно 8 разів, на загальну суму приблизно 39 000 гривень, більшість з яких знімав у місті Радомишль за допомогою банкоматів.

Зазначав, що у нього були довірительні відносини із ОСОБА_18 , у зв`язку із чим він повністю довіряв йому вирішувати із ОСОБА_20 всі питання про передачу коштів, а сам в свою чергу не питав про них у нього.

Тобто йому не було відомо про порядок та обставини передачі грошових коштів ОСОБА_20 йому, оскільки вони із ним домовились про розподіл одержаних від ОСОБА_20 грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США, вже після того, як він закінчить справу по обвинуваченню ОСОБА_20 в суді.

З огляду на викладене, він не говорив ОСОБА_24 про те, що ОСОБА_20 перерахував на рахунок вказані грошові кошти.

Наскільки йому стало відомо у подальшому, 22.12.2011 року під час слухання справи ОСОБА_20 у суді прокурором ОСОБА_18 було змінено йому обвинувачення з ч.2 ст.368 на ч.1 ст.368 КК України.

Після цього, 29.12.2011 року йому зателефонував ОСОБА_20 та повідомив, що суддя оголосив вирок, який не відповідає домовленостям, у зв`язку із чим попросив його зустрітися із ОСОБА_18 .

В ході вказаної розмови, він повідомив ОСОБА_20 про те, що всі питання буде вирішувати після свят у січні.

Так, 04.01.2012 року йому зателефонував ОСОБА_20 та повідомив, що отримав у суді копію вироку, зміст якого не відповідав спільним домовленостям.

Того ж дня він зустрівся із ОСОБА_20 , та забрав у нього копію вказаного вироку.

Після цього він приїхав до приміщення Радомишльського районного суду Житомирської області та зустрівся із ОСОБА_18 , якому розповів зміст розмови із ОСОБА_20 та передав йому вказану копію вироку, яку отримав від ОСОБА_20 .

Через деякий час, ОСОБА_19 виніс йому копію вироку суду від 29.12.2011 року, в якому було виправлено неточності та попросив віддати його ОСОБА_20 .

В подальшому, того ж дня, приблизно о 14 годині, він зателефонував ОСОБА_20 та попросив приїхати до ларька "Гриль", що біля спорткомплексу "Динамо" у місті Радомишль, що він і зробив.

Під час вказаної зустрічі він передав йому копію вироку від 29.12.2011 року, яку йому надав ОСОБА_84 .

Після цього, нагадав йому про те, що він повинен передати ще 2 000 доларів CША, про які вони домовлялись.

В подальшому, 12.01.2012 року під час його зустрічі із ОСОБА_20 він попросив його спитати у ОСОБА_17 про те, чи його вирок остаточний та ніхто не буде вносити апеляцію.

На це він повідомив, що ОСОБА_19 запевнив його про те, що вирок остаточний і ніхто оскаржувати його не буде.

У подальшому, всередині січня 2012 року, коли вирок вступив в законну силу, під час зустріч із ОСОБА_15 була розмова, зміст якої звівся до того, чи розрахувався ОСОБА_20 з ним, ОСОБА_16 , за надану допомогу в суді чи «кинув» усіх, на що він, ОСОБА_16 пожав плечима та нічого не відповів, оскільки повинен був одержати від ОСОБА_20 решту суми грошових коштів у розмірі 2000 доларів США. На цьому зустріч закінчилась.

У подальшому, 20.01.2012 року приблизно о 13 годині йому зателефонував ОСОБА_20 та повідомив про те, що готовий зустрітися. Зустріч відбулась біля магазину «Сільпо» по вулиці Соборний Майдан в Радомишлі, під час якої у його, ОСОБА_16 автомобілі ОСОБА_20 передав йому грошові кошти у сумі 2000 доларів США купюрами по 100 доларів кожна, які він перерахував та поклав до своєї кишені.

Згідно протоколу додаткового допиту обвинуваченого ОСОБА_16 від 18.04.2012 року, останній відмовився від захисника і ця відмова не пов`язана із матеріальним становищем, бо не потребує його захисту і бажає права захищати самостійно. З постановою про притягнення в якості обвинуваченого від 18.04.2012 року ознайомлений, її суть роз`яснена та є зрозумілою, а також вручена її копія. З приводу пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України, вину визнав частково, а саме підтвердив факт одержання грошових коштів від ОСОБА_20 проте, заперечив факт їх вимагання. Відповідно вимог ст.63 Конституції України, ст.43 і ст.142 КПК України від дачі показів, а також проведення інших слідчих дій відмовився, зазначивши, що покази буде давати в суді (т.1 а.с.204-209, 238-244, 248-250, т.2 а.с.37-39).

В судовому засідані був допитай ряд свідків.

Свідок ОСОБА_85 пояснив, що слідчим працював з 1997 року по 1999 рік, потім з 2001 року по 2008 рік в Радомишлі, з 2008 року по 2010 року старшим слідчим в Житомирському управлінні внутрішніх справ Житомирської області. З квітня 2010 року по вересень 2017 року заступник начальника райвідділу міліції начальник слідчого відділу. До моменту звільнення зі служби працював керівником слідчого підрозділу спочатку міліції, потім поліції Радомишльського райвідділу.

Існувало провадження за заявою ОСОБА_70 про підроблення відеозапису з банкомату Радомишльського відділення Райффайзен Банк Аваль, в 2014 році. Пам`ятає, що справа стосувалася підробки документів, де фігурував відеозапис, який надав ОСОБА_86 . Він, свідок, як керівник підрозділу, входив до складу слідчої групи. Пам`ятає, що у кримінальному провадженні призначалася технічна експертиза документу чи відеозапису, правильніше не може сказати. За результатами висновку експерта чи експертів, було виявлено якісь елементи підробки чи монтажу. Є дані про те, що цей відеозапис піддавався якомусь монтажу чи якомусь підробленню. У цьому провадженні допитувалася свідок ОСОБА_87 , яка на той час працювала у відділенні Райффайзен Банк Аваль, який розміщувався неподалік міліції в ОСОБА_33 . Він, свідок переглядав цей відеозапис і на ньому ОСОБА_87 візуально видно. З цього приводу вона допитувалася, він демонстрував їй відеозапис і вона під час допиту дійсно впізнала себе на відеозаписі. Вона проводила якісь операції біля банкомату.

Також свідок пояснив, що обставин передачі відеозапису не пам`ятає, звідки він взявся сказати не може. Не пам`ятає, чи після ознайомлення з матеріалами в ОСОБА_70 запис виявився, чи він його взяв десь іншим чином. Задачею розслідування було встановлення особи, яка здійснила підроблення, оскільки були дані, що є якісь підроблення, які утворюють склад злочину. Оскільки вже пройшов тривалий час, свідок не пам`ятає, які докази були. Логічно було б передбачити, що це камера банку. Якщо банкомат був на вулиці могла фіксувати камера іншого відомства. На той час в ОСОБА_33 був один банкомат, який був схований в самому приміщенні. Розслідування ОСОБА_88 слідчим підрозділом відносно працівників СБУ точно не проводилося. Даних, які б свідчили про причетність до підробки якихось правоохоронних органів не пам`ятає. Свідок не пам`ятає, які матеріали містяться в кримінальному провадженні.

Свідок ОСОБА_89 пояснила, що працювала у 2011 році головним економістом у «Райффайзен Банк Аваль» міста Радомишль. В цьому відділені банку був банкомат. Це було нове приміщення банку, де була окрема кімната банкомат і депозитний термінал, де була відеокамера. Приміщення, де знаходився банкомат було окремо, не потрібно було заходити в зал. Вхід до приміщення банкомату був з вулиці. Вона особисто користувалася цим банкоматом для зняття коштів з карти. Номер банкомату 4518. У 2011 році не була особисто знайома з ОСОБА_15 . Дізналася про нього лише тоді, коли її прийшли допитувати. Допитував слідчий ОСОБА_90 . Слідчий спочатку показав відеозапис, як вона знімала зарплату в банкоматі. Відеозапис був приблизно за 28-29 грудня 2011 року, точніше не пам`ятає. На вказаному відео вона побачила себе, коли знімала свою заробітну плату і колись робила ще роздруківку. Робила роздруківку, щоб перевірити, чи дійсно знімала кошти саме із своєї карти. Слідчому ОСОБА_90 надавала роздруківку. В роздруківці було вказано, що це її заробітна плата. Дружина ОСОБА_16 була її клієнтом. ОСОБА_16 ніколи не просив зняти гроші з його карти чи з іншої карти. В нього навіть не було карти банку.

Свідок ОСОБА_91 пояснив, що знає ОСОБА_20 , вони однокласники і куми. На думку свідка, ОСОБА_20 намагався дати хабаря прокурору в 2011 році. 19.12.2011 року в день народження його матері, дзвонив ОСОБА_35 і просив не спілкуватися з Білошицьким, попередивши, що той може намагатися передати гроші. Чому саме не потрібно спілкуватися не знав. Скоріше за все, що в той день ОСОБА_31 телефонував, бо батька в той день не було. Ніяких його пропозицій в той день не пам?ятає.

Свідок також пояснив, що працював в магазині, був робочий день. ОСОБА_35 попросив по можливості закрити магазин, щоб не було контакту з ОСОБА_32 . Не був в курсі їх справ, не знав чому він так застерігає. Розмова з ОСОБА_32 була в день затримання батька. Він пояснив, щоб він, свідок не переживав, з батьком все буде добре. На той час на ОСОБА_30 була відкрита справа про отримання хабаря, коли він працював інспектором пожежної частини.

Білошицький розповідав, що намагався раніше вирішити своє питання. Передав кошти ОСОБА_92 , але питання не було вирішено. Перед затриманням зустрічався з ОСОБА_32 , 13.01.2012 року у свідка день народження, святкували компанією, він там був. В процесі святкування дня народження, свідок разом з ОСОБА_32 вийшли на вулицю, оскільки він палить. На його, свідка питання ОСОБА_31 пояснив, що по його справі все вирішується. Сказав, що «накаже ОСОБА_93 ». ОСОБА_94 його дядько, рідний брат батька, його карткою користувався. Періодично брав кошти в дядька, потім повертав, користувався його карткою. У 2011 році знімав з його картки у банкоматі Аваль банку 5000.00 гривень. Білошицький питав за батька, оскільки знав, що батько в гарних відносинах з ОСОБА_37 . Просив поговорити з батьком, щоб той поговорив з ОСОБА_37 . Під час проведення розслідування щодо батька, разом з ОСОБА_32 їздили до Києва. Спочатку їхали в трьох: він, батько та ОСОБА_31 , а потім приєднався працівник СБУ, який розповідав, що їх це не буде стосуватися. Чув, що працівник СБУ просив батька дати свідчення проти прокурора ОСОБА_43 . На той час, і зараз користується телефоном за номером НОМЕР_1 .

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що працював на посаді старшого інспектора, тимчасово виконував обов`язки заступника начальника відділу сектору нагядово-публічної діяльності. Мала відбутися перевірка стану пожежної безпеки в ТОВ «Тера», керівник ОСОБА_95 , і яка відбувалася. В ході перевірки був виявлений ряд порушень, виписаний припис на усунення недоліків, складено протокол. На ОСОБА_96 як на керівника був складений протокол, винесена постанова, їй було запропоновано сплатити штраф. Він попросив її залишити платіжне доручення в одному місці в ОСОБА_33 , тому що його не було в місті. Вона не хотіла так зробити. Він погодився на її прохання особисто зустрітися. Вони зустрілися вона передала квитанцію і нею були підкинуті грошові кошти. Потім його звинуватили у вимаганні і отриманні хабаря. З часом ознаку вимагання прибрали, тому що слідство не побачило в його діях цієї ознаки. Він був затриманий працівниками міліції. Досудове слідство велося ОСОБА_97 прокуратурою, справа передалася в Радомишльський суд. Державне обвинувачення підтримував ОСОБА_15 , були і інші прокурори. Суддя ОСОБА_21 . В ході судового розгляду було декілька зустрічей з ОСОБА_37 , в ході яких мало бути вирішене питання про подальше обвинувачення. Потім він, свідок написав заяву до СБУ, що з нього вимагають кошти. Кошти були передані ОСОБА_28 на якісь рахунок. Потім відбулося затримання ОСОБА_43 і ОСОБА_28 . Захищав його ОСОБА_98 . Судове слідство було упереджене. Спочатку було присуджено штраф в сумі 8000 гривень, потім був реальний термін. Після апеляції частково змінений вирок, покарання 5 років реально з конфіскацією майна. Його затримали близько 3 місяців, перебував в СІЗО, скільки не пам?ятає. У касаційній інстанції змінено вирок, покарання 2 роки умовно

Також свідок ОСОБА_20 пояснив, що у 2011 році спілкувалися з прокурором ОСОБА_15 по роботі як працівник МНС. Був знайомий з ОСОБА_28 , з його сином ОСОБА_99 є кумами приблизно з 2009 року.

Перебував на посаді старшого інспектора сектору з питань наглядово-профілактичної діяльності. Безпосередньо займався перевірками та контролем пожежної безпеки підприємств. Сектор був уповноважений проводити перевірки дотримання норм пожежної безпеки на підконтрольних підприємствах. Юрисдикція поширювалася на Радомишльський район. Не знає, чи був начальником відділу. Не пам?ятає, чи бачив наказ про призначення його начальником відділу. Інспектором працював з 2008 року. Начальник був ОСОБА_100 . Він, свідок виконував обов?язки, але не пам?ятає, чи було це документально оформлено. Начальник сектору по своїй посаді паралельно був заступником начальника районного відділу. Кримінальна справа була порушена як до заступника начальника відділу начальника сектору. Під час судового слідства був тільки адвокат ОСОБА_98 .

Він, свідок думає, що справа розглядала щодо нього, як до заступника начальника відділу начальника сектору. Вину не визнавав повністю. Ряд клопотань не приймалося до уваги. Відеофайл не був досліджений в жодній інстанції. Судове слідство було упереджене тому що, клопотання судом відхилялися, суддя забороняв ОСОБА_101 давати відповідь на запитання захисника, відеоносій інформації не досліджувався.

Свідок зазначив, що під час розгляду справи в суді звертався до працівників СБУ в Києві із заявою щодо вчинення до нього неправомірних дій ОСОБА_15 . Вважає, що ОСОБА_15 вимагав певні кошти для вирішення питання про притягнення його, свідка до відповідальності по меншій мірі покарання, залишення на роботі. Для нього, на той час було головне залишитися на роботі, хотів повного виправдувального вироку. В ОСОБА_33 всі знали особу, яка «дала хабар». Ініціатором першої зустрічі з ОСОБА_36 був він, свідок.

Свідок також вказав, що пам`ятає, що документ про зміну обвинувачення зачитував прокурор ОСОБА_35 . Зміна обвинувачення відбулася на менш тяжку статтю, акцент робився на тому, що він, свідок був старшим інспектором, а не заступником начальника-начальником сектора. Там міра покарання штраф і для нього це означало залишитися в системі. На момент зміни обвинувачення ОСОБА_35 був в залі засідання. Ключовим, про що домовлялися з ОСОБА_37 , було те, що він, свідок має залишитися в системі пожежної служби. Після отримання вироку, його текст змінювався суддею ОСОБА_21 щодо атестованих чи неатестованих посад. Після отримання вироку, спілкувався з ОСОБА_28 з приводу того, що вирок не влаштовує. Текст першого вироку залишився у ОСОБА_20 . Кошти у сумі 2 тисяч доларів надали працівники СБУ. Були моменти, коли розписувався за кошти, які отримував, були і свідки.

Відповідно оголошеним в судовому засіданні показів свідка ОСОБА_20 , які він надав від час досудового слідства, останній показав, що 28.04.2011 року слідчим прокуратури Малинського району Житомирської області ОСОБА_102 була порушена відносно нього кримінальна справа за ч.2 ст.368 КК України, а в подальшому ще й за ч.1 ст.366 КК України. За результатами досудового слідства, приблизно наприкінці серпня, кримінальна справа направлена в порядку ст.232 КПК України до Радомишльського районного суду Житомирської області для розгляду по суті. Справа слухалась суддею ОСОБА_21 , державне обвинувачення у ній підтримував прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , а його інтереси захищав адвокат ОСОБА_103 .

Приблизно на початку вересня 2011 року, під час однієї із розмов з ОСОБА_16 , він розповів останньому про те, що має проблеми у районному суді, пов`язані із порушеною кримінальною справою. При цьому, він звернувся до нього із питанням про те, чи не міг би він організувати йому зустріч із ОСОБА_15 , який можливо міг би чимось допомогти.

Після цього, відбулась зустріч між ним, ОСОБА_20 та ОСОБА_15 , яку організував ОСОБА_16 , який під час розмови перебував на відстані близько п`яти метрів від них. Зустріч мала місце біля території ПБК "Радомишль" міста Радомишль Житомирської області.

В ході розмови із ОСОБА_15 останній запитав, чим саме може допомогти, на що ОСОБА_20 розповів про кримінальну справу відносно себе, та яка перебувала у Радомишльському районному суді, також спитав чи можливо посприяти постановленню виправдувального вироку, оскільки він не визнавав вину.

При цьому, ОСОБА_15 зазначив, що не може нічого сказати конкретного, оскільки не бачив матеріалів кримінальної справи, тому не володіє інформацією, після чого розмова закінчилась.

Через деякий час, ОСОБА_20 припустивши те, що ОСОБА_15 вже міг ознайомитися із матеріалами кримінальної справи, знов попросив ОСОБА_16 організувати зустріч, що останній і зробив. Приблизно наприкінці вересня - на початку жовтня 2011 року, відбулась повторна зустріч з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , у якій останній активної участі не приймав, стоячи поруч. Під час зустрічі ОСОБА_15 повідомив, що винести виравдувальний вирок не можливо, проте в разі передачі ОСОБА_20 йому грошових коштів у розмірі 15-17 тисяч доларів США, він спробує "розвалити" вказану справу в суді, в разі якщо погодить це питання в обласній прокуратурі. Також він зазначив, що закрити справу чи винести виправдувальний вирок не є можливим, оскільки існує відповідна статистика.

При цьому, ОСОБА_20 не зрозумів, що означало поняття «розвалити» справу але чомусь не перепитав у ОСОБА_15 про це. ОСОБА_20 зазначив, що має на вирішення питання лише 5000 доларів США, та більше зібрати грошей не зможе, на що останній зазначив, що цих коштів мало, і зазначив, що «із цим я в область не поїду».

ОСОБА_15 вказав ОСОБА_20 , що це питання обійдеться йому мінімум в 10000 доларів США, після чого вони попрощались. В подальшому, між ОСОБА_20 та ОСОБА_16 відбулась зустріч на початку листопада 2011 року.

ОСОБА_20 зазначив, що коли кримінальна справа перебувала у провадженні слідчого Малинської районної прокуратури, він віддав грошові кошти у розмірі 10000 доларів США своєму знайомому ОСОБА_104 , який мав зв`язки у місті Києві та пообіцяв закрити цю справу взагалі. Проте, вказаний чоловік ввів його в оману та не зробив того, що обіцяв, при цьому повернув лише 6 із 10 тисяч доларів США. Тому ОСОБА_20 вирішив записувати розмови між ним, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 на диктофон, щоб в разі, якщо вони його ошукають, то він міг би пред`явити їм зазначені записи розмов.

Під час зазначеної вище зустрічі із ОСОБА_16 , яка відбувалась на початку листопада 2011 року, та записувалась ним на диктофон, ОСОБА_16 повідомив, що ОСОБА_15 сказав йому, що ОСОБА_20 повинен спочатку віддати грошові кошти ОСОБА_16 і лише після цього ОСОБА_15 буде із ним зустрічатися та обговорювати його проблемні питання.

Одночасно ОСОБА_16 зазначив, щоб він не хвилювався, оскільки буде зберігати грошові кошти у себе або у свого сина ОСОБА_29 і віддасть їх ОСОБА_15 лише після того, як останній вирішить вказану проблему у суді.

Через декілька днів, зранку, ОСОБА_20 прийшов у службовий кабінет до прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 . Під час розмови ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_15 , що згоден на всі умови, які йому переказав перед цим ОСОБА_16 , але боїться, щоб його знов не ошукали, якщо він передасть гроші.

При цьому, ОСОБА_15 зазначив, що такі розмови в кабінеті не ведуться і щоб він всі ці питання обговорював із ОСОБА_16 .

Крім того, він також йому зазначив про те, що найближчим часом судового засідання по кримінальній справі не буде, оскільки у нього не має на це часу, так як до нього приїзджає якась перевірка з обласної чи Генеральної прокуратури.

Після цієї зустрічі, ОСОБА_20 відразу зустрівся із ОСОБА_16 , якого повідомив, що мав зустріч і розмову з ОСОБА_15 .

Під час цієї розмови, яка також записувалась на диктофон, ОСОБА_16 знов таки наголосив на тому, щоб він передав йому гроші для ОСОБА_15 та повідомив, щоб ОСОБА_20 не хвилювався за гроші, оскільки якщо щось буде не так як пообіцяв ОСОБА_15 , то він їх поверне. При цьому, ОСОБА_20 зазначив ОСОБА_16 , що гроші в нього будуть десь всередині грудня.

Приблизно на початку грудня 2011 року, до ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_16 та повідомив, що наступного дня зранку його хоче бачити ОСОБА_15 .

Наступного дня близько 09 години він приїхав до приміщення прокуратури Радомишльського району Житомирської області, біля якої хтось із працівників прокуратури сказав, що ОСОБА_15 від`їхав до управління міліції та скоро має приїхати, у зв`язку із чим він в салоні власного автомобіля чекав ОСОБА_15 біля приміщення прокуратури.

В цей час, поки чекав на ОСОБА_15 повз нього проїзджав ОСОБА_16 , який зупинився та спитав, чи чекає він на прокурора. ОСОБА_20 попросив зателефонувати ОСОБА_15 , спитати коли той буде, що останній і зробив. ОСОБА_16 зазначив, що ОСОБА_15 скоро приїде і щоб він дочекався, у зв`язку із чим ОСОБА_20 чекав на ОСОБА_15 разом із ОСОБА_16 у машині останнього.

Коли приїхав ОСОБА_15 то покликав ОСОБА_16 до себе. В подальшому до ОСОБА_20 підійшов ОСОБА_16 та сказав, щоб він сів до машини ОСОБА_15 , оскільки останній хоче із ним переговорити, що він і зробив.

Під час розмови ОСОБА_15 зазначив, що є два варіанти, а саме: він змінить обвинувачення з ч.2 на ч.1 ст.368 КК України та справу закриють по амністії, в разі якщо він, ОСОБА_20 надасть відповідні документи про вагітність дружини, чи Чорнобильське посвідчення, чи наявність старих батьків. А другий варіант полягав у тому, що він змінить в суді обвинувачення, а в подальшому ОСОБА_20 суд призначить покарання у виді мінімального штрафу. При цьому, на прохання ОСОБА_20 з приводу, щоб був постановлений виправдувальний вирок, ОСОБА_15 категорично відмовив, пояснивши, що це не є можливим взагалі.

Крім того, ОСОБА_15 зазначив, що до моменту зміни ним обвинувачення в суді ОСОБА_20 повинен передати першу частину грошових коштів, про які вони говорили перед цим, у розмірі 5000 доларів США ОСОБА_16

ОСОБА_15 також вказав ОСОБА_20 , що в разі якщо він відмовиться від його умов, то йому світить строк по кримінальній справі.

ОСОБА_20 сказав, що хоче подумати, після чого попрощався сів разом із ОСОБА_16 до машини останнього та продовжив із ним спілкування.

Приблизно на початку чи всередині грудня 2011 року до нього додому приїхав якийсь молодий чоловік, який представився працівником СБ України, показав відповідне посвідчення. В ході розмови молодий чоловік повідомив, що у нього є інформація, що прокурор ОСОБА_15 за допомогою інших осіб ведуть із ОСОБА_20 розмови про передачу їм хабара за вирішення проблеми по кримінальній справі у суді.

На це ОСОБА_20 нічого не відповів. Чоловік залишив номер свого мобільного телефону, зазначив, що в разі, коли вони знов будуть вимагати хабар, то краще звернутися із відповідною заявою до СБ України, оскільки такі дії є протизаконними.

Після цієї розмови ОСОБА_20 зустрівся із адвокатом, якому вперше розповів про зустрічі із ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , про необхідність передачі грошових коштів, а також, що до нього приїжджав працівник СБ України.

Адвокат порадив негайно звернутися із відповідною заявою, оскільки дії ОСОБА_15 та ОСОБА_16 є протиправними, а ОСОБА_20 по закону не має права передавати їм ніякі кошти за вирішення питань по кримінальній справі у суді.

Через декілька днів він зателефонував на номер, який залишив працівник СБ України, та повідомив, що хоче написати відповідну заяву, на що останній зазначив, що в такому разі йому необхідно приїхати до СБ України, яке знаходиться в місті Києві.

15.12.2011 року ОСОБА_20 приїхав до Києва на вулицю Володимирську, 33, де знаходиться СБ України, де його зустрів працівник, як потім з`ясувалось ОСОБА_105 .

В службовому кабінеті на третьому поверсі, написав власноручно заяву, у нього відібрав пояснення ОСОБА_105 . Одночасно із написанням заяви ОСОБА_20 передав працівникам СБ України магнітний оптичний диск, на якому містилися 4 записи з його диктофону, зроблених під час зустрічей із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , повідомивши, що робив їх за власною ініціативою.

Працівники СБ України зазначили про необхідність повідомляти їм про всі зустрічі із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 .

В подальшому після написання заяви, працівниками СБ України було розташовано на його одязі пристрої, які здійснювали відео та аудіо фіксацію.

16.12.2011 року близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_20 мав зустріч із ОСОБА_16 біля ларьку "Гриль" поруч із спорткомплексом "Динамо" у Радомишлі Житомирської області, під час якої повідомив ОСОБА_16 , що має половину, тобто 5000 доларів США від обумовленої суми та готовий їх віддати після того, як ОСОБА_15 зустрінеться та чітко повідомить, як він повинен буде діяти далі, та який результат буде по його справі. ОСОБА_16 сказав, що переговорить із прокурором та перетелефонує.

Того ж дня, близько 16 години 30 хвилин, ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_16 , зазначив, щоб той терміново приїхав до прокуратури району, що останній і зробив. Приїхавши до прокуратури, ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 сіли утрьох до машини ОСОБА_16 . За кермом сидів ОСОБА_16 , справа попереду на пасажирському сидінні ОСОБА_15 , а він, ОСОБА_20 позаду справа, тобто за прокурором. Вони поїхали на машині по місту. Під час розмови, вони дійшли спільної домовленості щодо зменшення суми хабара з 10 до 7 тисяч доларів США

При цьому, ОСОБА_15 повідомив, що ОСОБА_20 повинен передати ОСОБА_16 до 22.12.2011 року грошові кошти у сумі 5000 доларів США, тоді він змінить в наступному судовому засіданні обвинувачення з ч.2 ст.368 на ч.1 ст.368 КК України. Після передачі другої половини грошових коштів, тобто 2000 доларів США, він принесе відповідні документи, і його звільнять від кримінальної відповідальності по амністії.

При цьому, якщо він не збере документи для амністії, то ОСОБА_15 попросить призначити найменш суворе покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати керівні посади строком на 1 рік 3 місяці, щоб він зміг працювати в МНС на атестованих, але не керівних посадах. Приїхавши до прокуратури району, домовились, що він обміркує пропозицію та передзвонить ОСОБА_16 наступного дня.

Наступного дня він зустрівся із ОСОБА_16 Радомишлі по вулиці Карпенка, біля магазину сина останнього та повідомив, що не зміг з`ясувати у кадрах на роботі питання, чи зможе він працювати і далі в разі, якщо його засудять за ч.1 ст.368 КК України до покарання у виді штрафу. Він також попросив ОСОБА_16 ще раз спитати у ОСОБА_15 , чи зможе він вирішити питання щодо застосування до нього амністії, після чого вони попрощались.

Того ж дня, близько 17 години йому зателефонував ОСОБА_16 та повідомив, що спілкувався із ОСОБА_15 та зазначив, що ОСОБА_15 дав строк обміркувати його вчорашню пропозицію до понеділка, тобто до 19.12.2011 року.

19.12.2011 року він зателефонував ОСОБА_16 , повідомив, що згоден на всі умови, які висунув ОСОБА_15 , ОСОБА_16 попросив його приїхати до нього в офіс наступного дня зранку, тобто 20.12.2011 року.

20.12.2011 року зранку, працівники СБ України вручили йому, ОСОБА_20 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів кожна для того, щоб він передав їх ОСОБА_16 чи ОСОБА_15 , в разі якщо вони будуть їх просити. Вказана дія була оформлена у відповідному протоколі за участі понятих. Приїхавши до офісу ОСОБА_16 по вулиці Карпенка, 4а, Радомишля, зазначив, що погоджується на їх умови щодо передачі коштів.

Після цього, ОСОБА_16 попросив не говорити зайвого, оскільки прокурор ОСОБА_15 не довіряє ОСОБА_20 та думає, що за ним стежать.

В подальшому, ОСОБА_16 передав йому аркуш паперу, на якому були зазначені реквізити банківської картки його брата та зазначив, щоб саме на цей рахунок він перерахував зазначені вище грошові кошти, на що ОСОБА_20 погодився, та поїхав до банку "Аваль" у Радомишлі, де обмінявши вказані кошти на гривні, отримав 40100 гривень, по курсу 8.02 гривні за 1 долар США. Ці грошові кошти в тому ж банку перерахував на вказаний вище рахунок.

Після цього, знов зустрівся із ОСОБА_16 неподалік вказаного банку та віддав платіжні документи, підтверджуючі перерахування коштів.

22.12.2011 року під час слухання його кримінальної справи у суді прокурором ОСОБА_15 було змінено обвинувачення з ч.2 ст.368 на ч.1 ст.368 КК України, мотивуючи тим, що ОСОБА_20 нібито не був посадовою особою, яка займає відповідальне становище, копію якої було йому вручено.

28.12.2011 року відбулось судове засідання по кримінальній справі, в ході якого відбулись судові дебати, в яких ОСОБА_15 попросив призначити покарання - штраф у розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати посади строком на 1 рік 3 місяці, після чого суддя видалився в нарадчу кімнату, повідомивши, що вирок оголосить 29.12.2011 року, тобто наступного дня.

29.12.2011 року суддя оголосив вирок, згідно якому засудив ОСОБА_20 до покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень, позбавив його права обіймати атестовані посади строком на 1 рік 3 місяці.

Почувши вирок, який не відповідав домовленостям, досягнутим між ним та ОСОБА_15 , він зателефонував ОСОБА_16 , попросив про зустріч, пояснивши, що трапилось.

Проте, ОСОБА_16 так і не організував йому зустріч із ОСОБА_15 , пояснивши, що сам із ним переговорить і все з вироком буде нормально.

На протязі наступних днів ОСОБА_16 не піднімав слухавку свого телефону, коли ОСОБА_20 йому дзвонив.

Вже 03.01.2012 року ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 біля магазину "Автодом", де наголосив на невідповідність вироку їх спільним домовленостям.

ОСОБА_16 повідомив, що ОСОБА_15 не має бажання із ним зустрічатися і попросив, щоб він свої побажання виклав на папері.

ОСОБА_20 написав на аркуші паперу, який в подальшому передав ОСОБА_16 , що у вироку не повинно бути зазначено фразу - позбавлення права обіймати саме атестовані посади, після чого вони попрощались, а ОСОБА_16 сказав, що передасть цей аркуш ОСОБА_15 .

04.01.2012 року ОСОБА_20 отримав у суді копію вироку від 29.12.2011 року, в якому нічого змінено не було, у зв`язку із чим одразу зателефонував ОСОБА_16 та повідомив про це.

Приблизно через 20 хвилин зателефонував ОСОБА_16 , зазначив, що ОСОБА_15 зараз поїде до суду і змінить вказаний вирок.

Того ж дня, приблизно о 14 годині ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_16 , попросив приїхати до ларька "Гриль", що біля спорткомплексу "Динамо" у Радомишлі, що він і зробив.

Під час цієї зустрічі ОСОБА_16 передав ОСОБА_20 новий виправлений екземпляр вироку від 29.12.2011 року, та забрав у нього старий примірник, з якого ОСОБА_20 вже зробив копію.

Після цього, він нагадав йому про те, що ОСОБА_20 повинен передати для ОСОБА_15 ще 2000 доларів США, про які вони домовлялись.

12.01.2012 року під час зустрічі із ОСОБА_16 , ОСОБА_20 попросив останнього, щоб він спитав у ОСОБА_15 , чи вирок остаточний, та ніхто не буде вносити апеляцію.

На це ОСОБА_16 повідомив, що ОСОБА_15 запевнив, що вирок остаточний і ніхто оскаржувати його не буде.

При цьому, він повинен був не забути передати решту грошових коштів у розмірі 2000 доларів США, про передачу яких вони домовились на 18-19 січня 2012 року.

Після вступу вироку у законну силу, 17.01.2012 року у суді ОСОБА_20 поставили гербову печатку на вирок суду, який йому 04.01.2012 року передав ОСОБА_16 .

На протязі вказаних днів він неодноразово розмовляв із ОСОБА_16 , який нагадував, що ОСОБА_15 постійно питає, коли він передасть йому решту грошових коштів, оскільки всі попередні кошти він нібито віддав в прокуратуру області та суд, а сам залишився без нічого.

20.01.2012 року працівники СБ України вручили ОСОБА_20 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які він повинен був передати ОСОБА_16 для ОСОБА_15 , згідно попередніх домовленостей.

Вказана дія була оформлена у відповідному протоколі за участі понятих. У подальшому, 20.01.2012 року, приблизно о 13 годині, він зателефонував ОСОБА_16 та повідомив, що готовий із ним зустрітися, на що останній попросив його приїхати до магазину "Сільпо" по вулиці Соборний Майдан Радомишля, що він і зробив.

Під час цієї зустрічі, яка відбувалась у автомобілі ОСОБА_16 , ОСОБА_20 передав йому грошові кошти у сумі 2000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США кожна.

При цьому, ОСОБА_16 сказав, що ОСОБА_15 вже дістав його своїми телефонним дзвінками з приводу вказаних коштів.

В подальшому ОСОБА_16 перерахував кошти у сумі 2000 доларів США та поклав до своєї кишені, після чого вони попрощались та ОСОБА_20 вийшов із машини.

Додатково допитаний в якості свідка ОСОБА_20 по наявних аудіо та відео записах, особистих і телефонних розмов, які відбувались між ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ним, ОСОБА_20 підтвердив правильність їх змісту та відповідність обставинам, які мали місце (том 2, а.с. 42-50, 51-64, 65-112).

Свідок ОСОБА_106 в судовому засіданні пояснив, що восени, кінець вересня початок жовтня 2011 року до нього звернувся ОСОБА_69 за наданням правової допомоги. На той час йому була висунута підозра у підробці документів, вимаганні, отриманні хабаря. Слідство стосовно ОСОБА_20 вела Малинська прокуратура, слідчий Кучер, ініціали не пам?ятає. Коли він з ОСОБА_81 з?явилися до Малинської прокуратури, дуже здивувався слідчий Кучер, що ОСОБА_20 змінив захисників, але найбільше його здивувала позиція, що ОСОБА_69 бажає давати покази. До цього, захисники, які представляли ОСОБА_20 , давали йому поради взагалі не давати показів. Слідчий заборонив ставити питання підзахисному під час допиту, вносив до протоколу відомості, які не зовсім відповідали показам ОСОБА_20 . І він, свідок чітко пам?ятає, що зазначив про це в протоколі. Після того як ОСОБА_20 надав покази, одразу була змінена підозра, прибрали кваліфікуючу ознаку вимагання. Це був єдиний допит після висунення підозри. ОСОБА_69 посилався на те, що він не вимагав хабаря, на те, що він взагалі уникав зустрічі з такою особою як ОСОБА_101 , особою, яка повідомила органи міліції, про те, що ОСОБА_69 вимагає в неї хабар. При цьому ОСОБА_69 посилався на свідка ОСОБА_107 , це дівчина, яка працювала продавцем в кафе «Кури-гриль» в ОСОБА_108 . Це був єдиний сідок, який міг підтвердити те, що ОСОБА_69 уникав ОСОБА_101 , взагалі не хотів з нею зустрічатися. Кучер її навіть не допитав, але після цього змінив підозру, прибрав кваліфікуючу ознаку вимагання. В судовому слідстві ОСОБА_107 була допитана, дала покази, якими повністю підтвердила покази ОСОБА_20 . Воєводич до матеріалів справи долучила відеозапис, як вона підкинула конверт з грошима. При чому в таке місце, що у ОСОБА_20 не було можливості його викинути чи взагалі до нього доторкнутися. Вона його закинула в машину «Жигулі» 6 моделі, між переднім сидінням та ручкою для перемикання швидкостей. Оригінал цього запису в неї зберігся. Слідчий ОСОБА_109 дав оглянути цей запис, проте його копію не надав. Справа була передана до Радомишльського суду, де і розглядалася суддею ОСОБА_21 . Під час розгляду справи, свідки сторони обвинувачення поняті, дівчата з Житомира з сільськогосподарського технікуму, надали покази, що дійсно два рази проводилося обстеження рук. Першого разу у ОСОБА_20 не було жодної фарби на руках. Воєводич підтвердила, стосовно ст.366 КК України, що все те, що було викладено в акті: про те, що не було вогнегасників все це правда. Воєводич, коли її допитували в суді вже мала 6 таких епізодів, що в неї вимагали хабарі різні особи. ОСОБА_69 вже був шостим. Коли допитували ОСОБА_101 , він, свідок в неї запитав: яка в неї освіта?, бо знав, що в неї юридична освіта. Вона це підтвердила. Коли він, свідок спитав про кількість таких епізодів, суддя ОСОБА_21 почав волати на ОСОБА_101 і заборонив їй відповідати на це питання. Стосовно поведінки ОСОБА_101 суддя навіть не пускав її до кабінету, бо чудово знав, що це за людина. Відеозапис, який фактично виправдовував ОСОБА_20 навіть не досліджували в судовому засіданні. Його клопотання стосовно дослідження, допиту свідків, витребування доказів відхилялися. Під час розгляду справи в суді, до нього приїхав ОСОБА_69 і повідомив, що до нього додому приїхав співробітник СБУ і повідомив, що йому відомо про те, що ним ведуться переговори з прокурором стосовно передачі хабаря, щоб з нього було знято чи змінено обвинувачення. Спитав як йому бути і як себе поводити. Він, свідок сказав, що захищатися він має право як хоче, проте порадив не забувати що його судять. По матеріалах справи бачив, що він не винуватий і це реально провокація. Дати пораду як адвокат не мав морального права. Порадив діяти, як вважає за потрібне, але нічого не розказувати. Він, свідок виконував свою роботу і не хотів нічого знати. Приблизно 22.12.2011 року в судовому засіданні було змінено обвинувачення ОСОБА_75 та перекваліфіковані дії на ч.1 ст.368 КК України. Він, свідок попросив три дні на ознайомлення, бо для нього це була несподіванка. Прокурор ОСОБА_35 і суддя ОСОБА_21 подивилися один на одного і їх міміку він пам?ятає досі, для них також було несподіванкою те, що він попросив час на ознайомлення. 28 грудня суд перейшов до дебатів. В дебатах він просив виправдати ОСОБА_20 , оскільки його вина не підтверджувала жодним чином. Він чітко зазначав, що є провокація хабаря. Не зрозуміло було як ОСОБА_101 отримала відеозапис. Суддя пішов в нарадчу і призначив оголошення вироку на 29 грудня. На оголошення вироку він не приїхав. ОСОБА_69 потім подзвонив і повідомив, що згідно вироку отримав штраф і відсторонення від посади. Сказав, що апеляцію подавати не будемо. Оскільки це була його позиція, він, свідок не міг подати апеляцію. В січні десь числа 20.12.2012 року, йому знову передзвонив ОСОБА_69 та повідомив, що прокурора було затримано за те, що він йому передав хабар. Повідомив, що на судові засідання він ходив із спеціальною технікою. Співробітники СБУ одягали на нього цю спеціальну техніку, і саме співробітники СБУ включали та виключали цю техніку. ОСОБА_69 приїхав до нього, свідка, не пам?ятає, коли та повідомив, що свідка хочуть допитати в Генеральній прокуратурі, та надав на це дозвіл. Він, свідок був допитаний. Слідчий дуже здивувався, що йому нічого не відомо. В подальшому його допитували в суді неодноразово. В повному обсязі підтверджує те, що казав раніше. Приблизно через рік, ОСОБА_69 повідомив його, що Житомирською обласною прокуратурою подана апеляція по цій справі і справа стосовно ОСОБА_20 повернута на новий розгляд до Радомишльського районного суду. ОСОБА_69 сказав, що в нього немає грошей і він буде захищатися сам. Літом 2013 року ОСОБА_69 приїхав і повідомив, що йому винесли вирок 6 років позбавлення волі. Він звернувся з приводу підготовки апеляції та представництва його інтересів в апеляційному суді. ОСОБА_69 відфотографував матеріали справи, надіслав йому, свідку електронною поштою. Всі покази не змінилися. Свідок звертає увагу, що відеозапис не досліджувався і в другому судовому засіданні. В апеляції помітив, що відеозапис у справі відсутній. Прокурор підтримав його позицію щодо необхідності дослідження відеозапису. ОСОБА_75 призначили покарання три роки, але з конфіскацією майна. Десь через чотири місяці дружина ОСОБА_20 повідомила, що ОСОБА_20 затримали. Після апеляції, він, свідок підготував касацію, проте її не подавав. Її подав сам ОСОБА_110 касації він участь не приймав. Після розгляду справи, подзвонив ОСОБА_69 і повідомив, що йому призначено покарання два місяці умовно. Стосовно відеозапису він порадив ОСОБА_75 порушити кримінальну справу через те, що пропали докази з матеріалів судової справи. Свідок ОСОБА_106 також пояснив, що з ОСОБА_81 не було бесід з приводу сум хабара і для кого. Він сказав ОСОБА_20 , щоб він не надавав жодної інформації, щоб це ніяким чином не впливало на його, свідка моральний стан. До 20.01.2012 року про те, що на ОСОБА_75 була якась техніка в судових засіданнях, він не знав. Розмов щодо передачі хабаря не було. Виходячи з того, що ОСОБА_69 відмовився писати апеляцію, розумів, що була певна домовленість з прокурором. Незаконних порад ОСОБА_75 не міг давати. Сьогодні розуміє, що коли зустрічався з ОСОБА_81 перед судовими засіданнями в кафе, де пили каву, техніка вже була на ньому. Тому що після кафе одразу їхали до суду, не розлучалися. В судових засіданнях по справі ОСОБА_20 державне обвинувачення підтримував районний прокурор ОСОБА_35 . Всі процесуальні дії по вказаній справі проводилися лише за присутності прокурора ОСОБА_43 . Його, свідка позиція була сформована ще на досудовому слідстві, коли він ознайомився з матеріалами. Розмов щодо амністії не було. Після зміни обвинувачення в суді не бачив виразу обличчя ОСОБА_20 . Після судового засідання розмов на цю тему не було. Єдине про що сказав ОСОБА_75 , що позиція після зміни обвинувачення не змінилася і в дебатах він, свідок буде просити його виправдати. Свідок не пам?ятає, чи чув від ОСОБА_20 прізвище ОСОБА_28 . ОСОБА_69 казав у телефонній розмові після затримання прокурора, що був також затриманий ОСОБА_28 , який є батьком його кума. Коли все закінчилося, ОСОБА_69 розповів, що ОСОБА_28 брав участь як посередник. Зі слів ОСОБА_20 йому, свідку стало відомо, що ОСОБА_35 був винний гроші ОСОБА_28 і для того, щоб покрити борг хотів взяти гроші у ОСОБА_30 . Свідок не пам?ятає точно, яку посаду займав ОСОБА_111 . Зі слів ОСОБА_20 йому, свідку відомо, що ОСОБА_69 Звертався до прокурора з приводу того, що вирок не відповідає домовленостям і після Нового року за клопотанням прокурора, не знає чи було воно письмове, чи ні, суддя вніс зміни до вироку. Свідок ОСОБА_106 також пояснив, що йому не відомо, чи записував щось ОСОБА_69 з власної ініціативи. Зі слів ОСОБА_20 також відомо, що він отримував кошти від працівників СБУ, проте скільки разів і в яких сумах не знає. Питання передачі коштів він з ОСОБА_81 не обговорював, і як це відбувалося не знає. Йому не відомо, що ОСОБА_69 клав кошти на рахунок ОСОБА_55 , також не відомо кому і що передавав ОСОБА_111 . Відповідно оголошеним в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_112 , наданих ним під час досудового розслідування (т.2 а.с.131-134), які він підтримав, 28.04.2011 року слідчим прокуратури Малинського району Житомирської області ОСОБА_102 порушена щодо ОСОБА_20 кримінальна справа за ч.2 ст.368 КК України, а в подальшому ще й за ч.1 ст.366 КК України. При цьому, він представляв інтереси ОСОБА_20 як під час досудового, так і судового слідства по справі. За результатами досудового слідства, приблизно наприкінці серпня, справа була направлена, в порядку ст.232 КПК України, до Радомишльського районного суду Житомирської області, де слухалась суддею ОСОБА_21 , державне обвинувачення у ній підтримував прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , а він в свою чергу захищав інтереси ОСОБА_20 . По вказаній кримінальній справі відбувалось декілька судових засідань, оскільки було обрано повний порядок дослідження доказів, так як його підзахисний не визнавав своєї вини та він разом із ним вважав, що її не доведено. Про те, що його підзахисний спілкується по вказаній кримінальній справі із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 йому стало відомо пізніше за наступних обставин. Так, приблизно на початку або всередині грудня, він мав розмову із ОСОБА_20 , який йому повідомив про те, що до нього приїжджали співробітники СБ України, які повідомили йому, що знають про те, що останній спілкується із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 з приводу передачі коштів за вирішення його питання в суді. Після чого, вони йому зазначили, що вказані дії є незаконними та в разі якщо у нього знову будуть вимагати грошові кошти, то він повинен був звернутися до відповідних правоохоронних органів та ні в якому разі не передавати нікому грошові кошти. При цьому, на питання ОСОБА_112 про те, що саме мали на увазі співробітники СБ України, ОСОБА_20 йому розповів про те, що на протязі останнього часу він неодноразово спілкувався із прокурором ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які пропонували йому за грошову винагороду у розмірі 7 000 доларів США, яку він повинен був передатиОСОБА_113 для ОСОБА_15 , змінити обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368 КК України на ч.1 ст.368 КК України та у подальшому вказана справа була б закрита на підставі Закону України Про амністію, в разі якщо ОСОБА_20 підпадав під дію вказаного закону або б було призначено найменш суворе покарання, передбачене санкцією статті у виді штрафу. Після цього, почувши вказане від ОСОБА_20 , він, ОСОБА_106 повідомив останньому про те, що дійсно вказані дії ОСОБА_15 та ОСОБА_16 є неправомірними та він не повинен передавати їм ніякі грошові кошти, оскільки це буде передачею хабаря, що заборонено законом. Одночасно, він порадив ОСОБА_20 звернутися із відповідною заявою до СБ України, з метою викриття та припинення незаконних дій ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , що він і зробив. У подальшому, а саме 22.12.2011 року у судовому засіданні ОСОБА_15 змінив обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, мотивуючи це тим, що нібито ОСОБА_20 не був особою, яка займає відповідальне становище, тому в його діях відсутня відповідна кваліфікуюча ознака. Після цього, судом було оголошено перерву для надання можливості ознайомитись із вказаною постановою.

Наступне судове засідання відбулось 28.12.2011 року, під час якого по справі проходили судові дебати.

В ході судових дебатів, ОСОБА_15 пропонував суду визнати ОСОБА_20 винним та остаточно призначити покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі органів МНС України строком на 1 рік 3 місяці.

Після закінчення судових дебатів було оголошено перерву до 29.12.2011 року.

У судовому засіданні 29.12.2011 року та під час оголошення вироку він присутній не був, оскільки був зайнятий в іншому судовому засіданні.

ОСОБА_20 зателефонував йому після оголошення вироку суду від 29.12.2011 року, та повідомив, що його засудили до штрафу у розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати посади в системі органів МНС України строком на 1 рік 3 місяці, проте він не зазначив йому конкретно, яких саме посад його позбавили права займати. Крім того, він також повідомив про те, що копію вироку зможе отримати в суді лише 04.01.2012 року, (т.2 а.с.131-134).

Свідок ОСОБА_114 пояснив, що приблизно, в жовтні 2010 року, був в прокуратурі в Житомирській області на нараді. Йому зателефонував ОСОБА_115 начальник відділу нагляду за слідством в прокуратурі і сказав, що в ОСОБА_33 на отриманні хабаря затримали пожежника Білошицького і обласна прокуратура доручає Малинській прокуратурі проводити досудове розслідування по цій справі. Попросив подзвонити слідчому, щоб той залишився на роботі. По даній справі він, свідок як прокурор району здійснював нагляд і давав письмові вказівки слідчому, ніс відповідальність за тим, чи належним чином прийнятий обвинувальний вирок. Тому був змушений контролювати, хоча і не підтримував державне обвинувачення, але з ОСОБА_37 постійно спілкувався. І питав, про те як проходить слідство в судовому розгляді. Справа спочатку йшла з невірною кваліфікацією, з завищеною кваліфікацією, бо на той час в прокуратурі була така практика чи тактика, що всі складні справи, йшли із завищеною кваліфікацією, для того щоб в суді змінити статтю або частину. Зазвичай обвинувачений в суді визнавав вину або ще щось. Зазвичай підсудний подавав апеляційну скаргу. В цій справі можна було зіграти на кваліфікації, посаду підсудного він, свідок не пам`ятає, і як точно називалася його посада. Він був начальником якогось підрозділу чи відділу і це нібито підпадало під ч.2. Питання кваліфікації дій підсудного за ч. 2 ст. 368 КК України було погоджено ним із начальником відділу Житомирської прокуратури. По справі був обвинувальний вирок, його ніхто не оскаржував.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні відмовся від дачі показань з посиланням на ст.63 Конституції України, не заперечив проти оголошення в його відсутність показів, даних ним під час досудового слідства.

Відповідно оголошеним показам свідка ОСОБА_21 наданих під час досудового слідства, останній показав, що приблизно з липня 2011 року в його провадженні перебувала кримінальна справа №1-152/11 за обвинуваченням ОСОБА_20 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

По вказаній кримінальній справі відбувалось декілька судових засідань, у яких секретарем, яка у тому числі вела протокол судового засідання, була ОСОБА_116 .

При цьому, державне обвинувачення у вказаній кримінальній справі підтримував прокурор ОСОБА_15 та лише іноді був присутній його помічник ОСОБА_117 , коли було відомо, що справа буде відкладатися з тих чи інших поважних причин, а інтереси підсудного ОСОБА_20 представляв адвокат ОСОБА_103 . Вказана кримінальна справа тривалий час перебувала в провадженні суду, у зв`язку із повним порядком дослідження доказів, так як підсудний не визнавав своєї вини.

Крім того, адвокат підсудного постійно заявляв різного роду клопотання з метою затягування слухання по справі.

Так 22.12.2011 року державним обвинувачем по справі прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 було оголошено та долучено до справи постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

При цьому, питання про зміну прокурором обвинувачення підсудному було порушено прокурором після закінчення судового слідства. В подальшому, після зміни обвинувачення прокурором, судом було оголошено перерву на декілька днів, з метою надання можливості підсудному ознайомитися із новою редакцією обвинувачення, а також підготуватися до судових дебатів і останнього слова.

Наступне судове засідання по вказаній кримінальній справі відбулося 28.12.2011 року, під час якого відбулися судові дебати, в ході яких прокурор ОСОБА_15 пропонував суду визнати винним ОСОБА_20 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права обіймати, якщо він не помиляється, саме керівних посад, пов`язаних із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій строком на 1 рік та 3 місяці.

При цьому підсудний ОСОБА_20 , який не визнавав своєї вини, та його захисник просили суд виправдати його, оскільки на їх думку вину не було доведено.

Після закінчення судових дебатів по справі, судом було оголошено перерву до 29.12.2011 року для підготовки ОСОБА_20 до останнього слова, участь у якому він виявив бажання приймати без участі захисника.

Наступного дня, тобто 29.12.2011 року відбулось судове засідання по вказаній справі, в ході якого ОСОБА_20 промовив своє останнє слово. Після цього ОСОБА_21 видалився до нарадчої кімнати. У подальшому, після виходу з нарадчої кімнати, яка тривала близько 2 годин, він оголосив вирок, у тому числі наступного змісту: визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на 1 рік 3 місяці, але він точно не пам`ятає, яких саме посад він позбавив його права займати можливо атестованих, а можливо керівних.

Крім того, під час проголошення вироку, у зв`язку із закінченням звітного року, а також великою навантаженістю він оголосив у вироку про те, що кошти розмірі 1300 грн., вилучені та які належать ОСОБА_20 зарахувати на рахунок Державного бюджету, а також зазначив про відсутність судових витрат.

На цьому судове засідання по справі було закінчено та зазначено, що копію вироку ОСОБА_20 зможе забрати у приміщенні суду 04.01.2012 року.

Де саме перебувала вказана кримінальна справа в період з 29.12.2011 року по 04.01.2012 року він точно не пам`ятає, оскільки вона могла бути як у нього, так і у його секретаря.

Приблизно вдень 04.01.2012 року до нього звернувся прокурор ОСОБА_15 та повідомив, що він помилково у вироку суду від 29.12.2011 року зазначив про стягнення в дохід держави грошових коштів у розмірі 1300 гривень, вилучених у ОСОБА_20 , в дохід держави, а також забув вирішити питання щодо судових витрат.

При цьому, він не пам`ятає чи говорив йому ОСОБА_15 з приводу виправлення посад, право займати яких було ним позбавлено ОСОБА_20 , тобто керівних чи атестованих.

Після цього, він зазначив, що напише відповідну заяву про виправлення даних описок, відповідно до ст.409 КПК України.

Крім того, ОСОБА_15 , у зв`язку із закінченням звітного періоду, попросив у нього виправити вказані описки та одразу надати йому копію вироку, у тому числі, щоб не було апеляційної скарги з боку підсудного.

Після цього, ОСОБА_21 виправив описки на власному компютері у вказаному вироку суду та надав ОСОБА_15 його резолютивну частину, тобто останні два аркуші вироку, підписавши його.

Після того, як він виправив описки у вироку, а ОСОБА_15 пішов у власних справах, він віддав вказані дві останні сторінки вироку, підписані ним, секретарю, попросивши її перепрошити їх у справу та пояснивши, що виправив у них деякі описки.

В подальшому, 06.01.2012 року, він, не дочекавшись заяви прокурора, виніс постанову, відповідно до ст. 409 КПК України про виправлення помилок у вироку.

Вказану постанову він написав від руки та поклав до сейфу, не встигнувши зробити її в електронному варіанті та долучити до матеріалів кримінальної справи, оскільки 10.01.2012 року потрапив до лікарні (том 2, а.с. 124-130).

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що є інвалідом другої групи, був в Афганістані. ОСОБА_16 його брат, і тому відмовляється давати покази по справі в цілому.

Свідок ОСОБА_118 в судовому засіданні пояснила, що раніш допитувалась по даній справі в якості свідка в Генеральній прокуратурі України. Працювала секретарем судових засідань в Радомишльському районному суді Житомирської області у судді ОСОБА_21 з липня 2011 року по січень 2012 року, а помічником була ОСОБА_119 .

Пам`ятає, що в провадженні судді була кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_120 за фактом одержання хабаря. Вона приймала участь в розгляді справи як секретар судового засідання, тільки не пам`ятає чи з самого початку слухання справи чи ні. Не пам`ятає чи приймав участь у справі в якості прокурора ОСОБА_15 .

Справа слухалась довго, не знає чи визнавав вину ОСОБА_111 . Пам`ятає, що ОСОБА_31 працював в пожарній частині і коли перевіряв якесь підприємство, отримав хабар. Не пам`ятає, чи змінювалось прокурором обвинувачення.

За її участі перед Новим 2012 роком ухвалювався вирок по справі. Вона оформлювала кримінальну справу відповідно до вимог діловодства, після винесення вироку, справу прошила, пронумеровала та здала до канцелярії. У справі був не один том, а скільки саме не пам`ятає. Вирок по справі був обвинувальний, але вирок не читала, призначену міру покарання не пам`ятає.

Суддя після новорічних вихідних попросив дати йому останній том справи. Вона принесла том до судді в кабінет, суддя останню сторінку вироку вирвав, поклав інший надрукований та сказав перешити, занести до канцелярії, сказавши, що допустив помилку, але не сказав яку. Після того, як була в Генеральній прокуратурі їй відома різниця тексту на аркушах вироку. ОСОБА_38 при цьому був присутній в кабінете судді. В її присутності розмови між суддею та ОСОБА_36 не було.

Також свідок ОСОБА_121 пояснила, що приблизно півроку пропрацювала в Радомишльському райсуді Житомирської області. На той час мала освіту молодшого спеціаліста. Освіту отримала в кооперативному Житомирському коледжі бізнесу і права, навчалась на стаціонарі, навчалась чотири роки. Загальну та особливу частину кримінального кодексу вивчала протягом одного року, вивчала і кримінальне право.

Після звільнення з Радомишльського райсуду працювала рік-півтора провідним спеціалістом в рагсі. Потім по спеціальності не працювала.

На даний час не пам`ятає за якими статтями обвинувачувався ОСОБА_111 . Не може сказати, що таке основне та додаткове покарання. Не можє щось зазначити з приводу ст.70, 71 КК України. Логічне пояснення тому, що таке штраф та додаткова міра покарання може дати, а з точки зору законодавства ні.

Про помилку суду їй відомо, але не станом на січень 2012 року. Не чула розмов між суддею ОСОБА_21 та прокурором ОСОБА_68 . Не готувала проектів рішень по справі Білошицького. В Генеральній прокуратурі показували відео засідань, яке записував ОСОБА_31 ; показували копії документів у справі, а конкретні які не пам`ятає. Не пам`ятає які показання давала слідчому. Не давала покази в посиланням на статті. Слідчий себе вів спокійно, сам друкував показання на комп`ютері, сам роздрукував та прочитав.

Відповідно оголошеним показанням свідка ОСОБА_122 , які нею надавались під час досудового слідства (т.2 а.с.114-119), остання показала, що у період з 15.07.2011 року по 10.01.2012 року вона працювала у Радомишльському районному суді Житомирської області на посаді секретаря судових засідань у судді вказаного районного суду ОСОБА_21 .

Так, приблизно з липня 2011 року в провадженні судді Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала кримінальна справа №1-152/11 по обвинуваченню ОСОБА_20 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

По вказаній кримінальній справі відбувалось декілька судових засідань, у яких вона була секретарем та вела протокол судового засідання.

При цьому, вказана справа слухалась під головуванням судді ОСОБА_21 , за участі державного обвинувача ОСОБА_15 , а також адвоката підсудного ОСОБА_123 .

Вказана кримінальна справа тривалий час перебувала в провадженні суду, у зв`язку із повним порядком дослідження доказів, так як підсудний не визнавав своєї вини.

Так, 22.12.2011 року державним обвинувачем по справі - прокурором Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 було оголошено та долучено до справи постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України.

У подальшому, після зміни обвинувачення прокурором, судом було оголошено перерву на декілька днів, з метою надання можливості підсудному ознайомитися із новою редакцією обвинувачення, а також підготуватися до судових дебатів і останнього слова.

Наступне судове засідання по вказаній кримінальній справі відбулося 28.12.2011 року, під час якого відбулися судові дебати, в ході яких прокурор ОСОБА_15 пропонував суду визнати винним ОСОБА_20 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 1 рік та 3 місяці.

Після закінчення судових дебатів по справі, судом була оголошена перерва до 29.12.2011 року для підготовки ОСОБА_20 до останнього слова, участь у якому він виявив бажання приймати без участі захисника.

Наступного дня, тобто 29.12.2011 року відбулось судове засідання по вказаній справі, в ході якого ОСОБА_20 промовив своє останнє слово.

Після цього суддя ОСОБА_21 видалився до нарадчої кімнати.

В подальшому, після виходу з нарадчої кімнати, яка тривала близько 2 годин, суддя ОСОБА_21 оголосив вирок, у тому числі наступного змісту: визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно- розпорядчих та адміністративно-господарських функцій та атестовані посади в системі МНС України строком на 1 рік 3 місяці.

Крім того, під час проголошення вироку суд не зазначив про судові витрати по справі, а також грошові кошти у розмірі 1300 гривень, вилучені та які належали ОСОБА_20 зарахував на рахунок Державного бюджету.

На цьому судове засідання по справі було закінчено та зазначено, що копію вироку ОСОБА_20 зможе забрати в приміщенні суду 04.01.2012 року.

В подальшому вказана справа в період з 29.12.2011 року по 04.01.2012 року перебувала у судді ОСОБА_124 .

Лише після свят, а саме зранку 04.01.2012 року суддя ОСОБА_125 віддав їй вказану справу разом із надрукованим примірником вироку суду від 29.12.2011 року, зазначивши про те, щоб вона привела її у відповідний стан, тобто прошила та пронумерувала, після чого здала до канцелярії.

Цього ж дня, 04.01.2012 року вона прошила та пронумерувала вказану кримінальну справу, при цьому вирок суду був прошитий і пронумерований в повному обсязі та знаходився в кінці 3-го тому.

Крім того, 04.01.2012 року в першій половині дня до її службового кабінету зайшов ОСОБА_20 та попросив видати йому копію вироку від 29.12.2011 року відносно нього.

Так як у ксероксі закінчився тонер, вона звернулась із цим питанням до судді ОСОБА_21 , якому пояснила, що не може зробити копію вироку, через технічні проблеми.

У зв`язку із цим, суддя ОСОБА_21 роздрукував на своєму комп`ютері білого кольору ще один примірник вказаного вироку та підписав його особисто.

Після цього вона взяла вказаний та підписаний суддею примірник вироку, спустилася до канцелярії та поставила на ньому печатку "З оригіналом згідно", після чого віддала копію зазначеного вироку суду ОСОБА_20 , про що останній написав відповідну розписку.

Одночасно свідок зазначила, що цього ж дня, тобто 04.01.2012 року її покликав суддя ОСОБА_21 та попросив занести йому всі томи кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_20 , яка була вже прошита і пронумерована, а також містила вирок суду, що вона і зробила.

В подальшому, через деякий час до кабінету судді ОСОБА_21 увійшов прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , з яким вони перебували разом у службовому кабінеті судді на протязі декількох хвилин.

Після того, як ОСОБА_15 залишив кабінет судді ОСОБА_21 , останній приніс їй вказану кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_20 , а також два останні аркуші вироку суду відносно нього.

При цьому, ОСОБА_21 зазначив про те, що допустив деякі помилки у вироку суду, у зв`язку із чим попросив перешити справу і прошити надані ним дві нові останні сторінки вироку, що вона і зробила.

Так, нові останні дві сторінки вироку вже мали деякі відмінності від попередніх, які полягали в тому, що у новому примірнику було вирішено питання щодо судових витрат, а також про те, що грошові кошти у розмірі 1300 гривень, вилучених у ОСОБА_20 , необхідно вже було повернути власнику.

Крім того, також різнилась додаткова міра покарання призначена ОСОБА_20 , оскільки відповідно новому екземпляру вироку його було позбавлено права займати керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на 1 рік 3 місяці.

Одночасно нею було встановлено, що дві останні сторінки попереднього вироку вже були вирвані зі справи.

Після того, як вона вшила надані суддею дві нові останні сторінки вироку суду відносно ОСОБА_20 від 29.12.2011 року, то забула їх пронумерувати.

В подальшому, вона віднесла вказану кримінальну справу до канцелярії суду та здала її (т.2, а.с.114-119).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_122 пояснила, що підтримує надані раніш під час досудового слідства показання, оскільки вони були більш свіжими, бо з часом щось частково забула.

Під час дослідження в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що згідно довідки про вивчення опреративно-розшукової справи №5870 від 10.01.2012 року за підписом заступника начальника відділу 21/1/1 старшого радника юстиції ОСОБА_126 , в результаті вивчення оперативно-розшукової справи №5870 встановлено, що остання заведена ГУБКОЗ СБУ 12.12.2011 року стосовно співробітника районної прокуратури однієї з областей України, який зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересам служби, з метою особистого збагачення, за посередства громадянина України, вимагає хабар в розмірі 10 тисяч доларів США у начальника відділу одного з райвідділів УМНС України в області за перекваліфікацію в суді по кримінальній справі дій останнього (ч.2 ст.368 КК України) на менш тяжкий злочин з подальшим звільненням від кримінальної відповідальності. Підставою для заведення ОРС стала оперативна інформація, викладена в рапорті співробітника спецпідрозділу №14/2/2-25594 від 12.12.2011 року. В діях фігурантів по справі вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 13.12.2011 року Апеляційним судом міста Києва надано дозволи на проведення оперативно-технічних заходів відносно фігурантів по справі. Висновок: опреративно-розшукова справа №5870 заведена у відповідності до ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Дозволи на зняття інформації з каналів зв`язку та проведення інших оперативно-технічних заходів стосовно фігурантів по справі надано Апеляційним судом міста Києва з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (т.1 а.с.24).

Згідно протоколу усної заяви про злочин ОСОБА_20 від 15.12.2011 року до Служби безпеки України, останній виклав порядок та обставини вимагання у нього ОСОБА_15 , за пособництва ОСОБА_16 , грошових коштів у вигляді хабара за вирішення питання щодо зміни йому обвинувачення з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України (т.1 а.с.26).

Згідно протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.12.2011 року, оперуповноваженим ГУ по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ капітаном ОСОБА_127 у відповідності до п.7 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», в службовому кабінеті в присутності понятих ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , здійснив огляд та вручення грошових коштів номіналом сто доларів США в кількості п`ятдесят купюр на загальну суму 5000 (п`ять тисяч) доларів США громадянину ОСОБА_20 з метою проведення оперативно-розшукових заходів для отримання фактичних даних про вимагання та одержання хабаря прокурорм Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 . Серії та номери купюр номіналом по 100 доларів США кожна у кількості 50 штук записані у протоколі, а їх ксерокопії долучені до протоколу (т.1 а.с. 51-65).

З протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.01.2012 року, складеним оперуповноваженим ГУ по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ капітаном ОСОБА_127 у відповідности до п.7 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», в службовому кабінеті в присутності понятих ОСОБА_130 , ОСОБА_131 , вбачається, що здіцйснений огляд та вручення грошових коштів банкнотами номіналом сто доларів США в кількості двадцять купюр громадянину ОСОБА_20 з метою проведення оперативно-розшукових заходів для отримання фактичних даних про вимагання та одержання хабаря прокурорм Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 . Серії та номери купюр номіналом по 100 доларів США кожна у кількості 20 штук записані у протоколі, а їх ксерокопії долучені до протоколу (т.1 а.с.66-71).

Відповідно протоколу про результати проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 19.12.2011 року, встановлений зміст особистої розмови, яка мала місце 16.12.2011 року між ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , під час якої останні обговорювали порядок та обставини передачі ОСОБА_20 грошових коштів у розмірі 7000 доларів США за вирішення питання щодо зміни обвинувачення останньому з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначення йому остаточного найменш суворого, передбаченого санкціями вказаних статей покарання у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів Міністерства надзвичайних ситуацій України (т.1 а.с.80-84).

З протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 27.12.2011 року, вбачається, що під час особистої зустрічі від 20.12.2011 року ОСОБА_20 із ОСОБА_16 , останній передав ОСОБА_20 аркуш паперу із банківськими реквізитами карткового рахунку, вказавши про те, що ОСОБА_15 чомусь хвилюється, у зв`язку із чим ОСОБА_20 повинен зарахувати першу частину грошових коштів саме на вказаний рахунок, відкритий на ім`я рідного брата - ОСОБА_23 .

Крім того, встановлено, що ОСОБА_20 , перебуваючи у приміщенні банківської філії обміняв грошові кошти у розмірі 5000 доларів США на 40100 гривень, після чого зарахував їх на картковий рахунок, який перед цим йому надав ОСОБА_16 . Після цього, ОСОБА_20 зустрівся із ОСОБА_16 та передав йому платіжні банківські документи, які підтверджували факт обміну ним грошових коштів у розмірі 5000 доларів США на 40100 гривень та подальше зарахування їх на картковий рахунок його рідного брата ОСОБА_23 (т.1 а.с.85-87).

Згідно протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 13.01.2012 року, встановлено зміст телефонних розмов між ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 , у тому числі під час обговорення ними порядку передачі грошових коштів, а також звільнення ОСОБА_20 від кримінальної відповідальності на підставі акту амністії та того, як ОСОБА_16 домовляється про спільну зустріч із ОСОБА_15 на другу половину дня 16.12.2011 року, а також повідомляє ОСОБА_20 про те, що ОСОБА_15 надав йому крайній строк до понеділка, щоб висловити свою згоду на передачу грошових коштів.

Також встановлено зміст телефонної розмови ОСОБА_16 з ОСОБА_20 від 19.12.2011 року, під час якої останній повідомив про те, що згоден на всі умови ОСОБА_15 , а також розмови між останніми від 20.12.2011 року, під час яких ОСОБА_20 питає про те, у якій валюті необхідно перерахувати грошові кошти та у подальшому повідомляє про те, що зарахував їх на рахунок, як того і вимагав перед цим ОСОБА_16 . Одночасно, встановлено зміст телефонної розмови між ОСОБА_16 та ОСОБА_20 від 31.12.2011 року, під час якої останній повідомляє про наявні неточності у вироку суду від 29.12.2011 року, а ОСОБА_16 запевняє про те, що все буде гаразд та щоб він не хвилювався, оскільки саме він являється гарантом у передачі грошових коштів, а ОСОБА_15 зняв з картки лише 5 та 8 тисяч гривень.

Також встановлено зміст телефонних розмов ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_20 від 04.01.2012 року, під час яких вони обговорюють те, що у вироку суду від 29.12.2011 року нічого не змінилось та домовляються про порядок подальшого внесення змін у нього, при цьому ОСОБА_15 вказує ОСОБА_16 на те, що поміняє вирок, але він повинен забрати у ОСОБА_20 його перший примірник (т.1 а.с.88-92).
В протоколі за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 27.12.2011 року, встановлений зміст розмов під час особистих зустрічей ОСОБА_20 та ОСОБА_16 від 20.12.2011 року та 21.12.2011 року, в ході яких останній передав ОСОБА_20 аркуш паперу з банківськими реквізитами карткового рахунку його рідного брата ОСОБА_23 та вказав на необхідність зарахування на неї першої частини від загальної суми хабаря, що він у подальшому і зробив, повернувши ОСОБА_16 банківські платіжні документи, підтверджуючі обмін 5000 доларів США на 40100 гривень, а також їх подальше зарахування на зазначений картковий рахунок.

Крім того, встановлено, що під час зустрічі ОСОБА_20 та ОСОБА_16 21.12.2011 року останній повідомив про те, що все йде як вони і домовлялися раніше, про те ОСОБА_15 відмовився від надання йому копії постанови про зміну обвинувачення, боячись відповідного розголосу, та повідомив, що наступного дня, тобто 22.12.2011 року, ОСОБА_15 оголосить її в судовому засідання по вказаній кримінальній справі (т.1 а.с. 93-98).

Відповідно протоколу за результатами оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 13.01.2012 року, встановлено зміст розмов між ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 , під час яких вони обговорюють порядок зміни обвинувачення, звільнення останнього від кримінальної відповідальності та виправлення неточностей у вироку суду (т.1 а.с.99-103).

З протоколу за результатами оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 05.01.2012 року, вбачається, що встановлено зміст особистої розмови ОСОБА_20 та ОСОБА_16 від 28.12.2011 року, під час якої останній повідомляє приблизний зміст вироку, який буде винесено судом відносно ОСОБА_20 та вказує йому на те, що він повинен не забути передати ще 2000 доларів США, оскільки ОСОБА_15 про них пам`ятає та у нього вже питав (т.1 а.с.104-107).

Відповідноу протоколу за результатами оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 05.01.2012 року, встановлено зміст особистих зустрічей ОСОБА_20 із ОСОБА_16 від 03.01.2012 року та 04.01.2012 року, під час яких останній повідомляє про те, що ОСОБА_15 відмовляється особисто зустрічатися із ОСОБА_20 , у зв`язку із чим просить ОСОБА_20 , щоб він передав через ОСОБА_16 аркуш паперу, на якому б було написано те, що саме він хоче бачити у вироку.

Також встановлено, що під час зустрічі ОСОБА_20 із ОСОБА_16 04.01.2012 року останній передав йому копію виправленого, згідно досягнутих попередньо домовленостей вироку суду від 29.12.2011 року відносно засудженого ОСОБА_20 та зазначив, що ОСОБА_15 попросив про нього не забувати (т.1 а.с.108-110, 114-115).

З протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 30.01.2012 року, встановлені обставини проголошення 29.12.2011 року суддею Радомишльського районного суду Житомирської області ОСОБА_21 вироку суду у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_20 , відповідно до резолютивної частини якого останнього визнано винним за ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та на підставі ст.70 КК України засуджено до остаточного покарання у виді штрафу у розмірі 8500 гривень із позбавленням права займати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій та атестовані посади в органах МНС України строком на 1 рік 3 місяці (т.1 а.с. 111-113).

З протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 12.01.2012 року, вбачається, що встановлено зміст особистої розмови ОСОБА_20 та ОСОБА_16 від 12.01.2012 року, під час якої останній запевнив його про те, що мав розмову із ОСОБА_15 , який зазначив, що ніяких апеляцій на вирок суду подано не буде, одночасно нагадавши про те, що ОСОБА_20 повинен передати ще 2000 доларів США, які залишились (т.1 а.с.116-118).

Відповідно протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870 від 24.01.2012 року, встановлено зміст телефонних розмов між ОСОБА_20 та ОСОБА_16 від 16.01.2012 року та 20.01.2012 року, під час першої з яких останній питає у ОСОБА_20 про те, коли саме він передасть решту грошових коштів, мотивуючи це тим, що в нього питає про це ОСОБА_15 , а ОСОБА_20 зазначає про те, що вже отримав вирок суду та для збору грошей йому потрібно ще пару днів.

Також, згідно змісту телефонної розмови між ОСОБА_16 та ОСОБА_20 від 20.01.2012 року, останній повідомляє про те, що у нього все із собою, а ОСОБА_16 просить приїхати його до супермаркету "Сільпо" (т.1 а.с.119).

З протоколу за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою №5870, вбачається, що встановлено зміст особистої розмови між ОСОБА_20 та ОСОБА_16 від 20.01.2012 року, під час якої останній зазначив про те, що ОСОБА_15 знов питав у нього про решту грошових коштів, а ОСОБА_20 в свою чергу передав ОСОБА_16 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які він у свою чергу перерахував та поклав до своєї кишені (т.1 а.с.120-121).

Відповідно протоколу огляду від 20.01.2012 року, проведено в місті Радомишль старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, молодшим радником юстиції ОСОБА_132 , із додеоржанням вимог ст.85, 85-2, 190, 191, 195 КПК України, у період часу з 13.30 години до 14.20 години у присутності понятих ОСОБА_133 , ОСОБА_134 , на площі поблизу супермаркета «Сільпо» по вулиці Соборний Майдан в місті Родомишль Житомирській області, у ОСОБА_16 виявлені та вилучені грошові кошти у розмірі 2000 доларів США купюрами номіналом по сто доларів США кожна, який на питання слідчого повідомив, що вилучені грошові кошти йому передав чоловік на ім`я ОСОБА_135 (його прізвища та по батькові він пригадати не зміг) як повернення боргу (т.1 а.с.126-128).

Згідно протоколу обшуку від 20.01.2012 року, проведеному слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, радником юстиції ОСОБА_136 , із додержанням вимог ст.85, 85-2, 183-186, 188, 189 КПК України, у період часу з 13.45 години до 15.50 години, на підставі постанови від 17.01.2012 року в присутності понятих ОСОБА_137 , ОСОБА_138 , в приміщенні прокуратури Радомишльського району Житомирської області за адресою: Житомирська область , місто Радомишль, вулиця Мала Житомирська, 54, службовий кабінет прокурора Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 , під час якого у тому числі виявлена та вилучена довідка про результати розгляду судом першої інстанції кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_20 , постанови про зміну йому обвинувачення в суді від 22.12.2011 року, копію вироку суду від 29.12.2011 року, а також аркуш паперу із рукописними записами державного обвинувача судового засідання у вказаній кримінальній справі (т.1 а.с.130-132).

Згідно явки з повинною ОСОБА_15 від 20.01.2012 року, останній повністю визнав свою вину у одержанні хабара за пособництва ОСОБА_16 (т.1 а.с.169).
Згідно явки з повинною ОСОБА_16 від 20.01.2012 року, останній повністю визнав свою вину в одержанні грошей у сумі 7000 доларів США для передачі ОСОБА_15 по ініціатіві ОСОБА_20 (т.1 а.с.194).

Відповідно постанови про зміну обвинувачення від 22.12.2011 року, складеної прокурором Радомишльського району радником юстиції ОСОБА_15 , який підтримує державне обвинувачення по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_139 за ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, було змінене обвинувачення підсудному ОСОБА_75 на ч.1 ст.368 КК Укрпїни, а саме: - вчинення умисних дій, що виразилися в одержані службовою особою хабаря у будь-якому вигляді за виконання чи не виконання в інтересах того хто дає хабаря будь якої дії з використання службового становища; на ч.1 ст.366 КК України, а саме: - вчинення умисних дій, що виразилися у вчиненні службового підроблення, внесення службовою особою до офіційний документів завідомо неправдивих відомостей чи інше підроблення документів, а також складання і видача завідомо неправдивих документів, (т.5 а.с.116-119).

З протоколу судового засідання по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_139 вбачається, що судові дебати мали місце 28.12.2011 року, а вирок проголошувався 29.12.2011 року, (т.5 а.с.124, 125).

Згідно вироку Радомишського районного суду Житомирської області від 29.12.2011 року по справі №1-152/11 за обвинуваченням ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.368 КК України, встановлено, що останній визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.368 КК України, а саме: у вчиненні службового підроблення, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, та одержання службовою особою в будь-якому вигляді хабаря за виконання чи невиконання в інтересах того хто дає хабаря чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службових повноважень. ОСОБА_20 призначене покарання за ч.1 ст.366 КК України штраф у розмірі 850 гривень з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС строком на один рік.; за ч.1 ст.368 КК України призначене покарання шраф у розмірі 8500 гривень з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на один рік три місяці. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_20 призначене остаточне покарання у вигляді штрафу у розмірі 8500 гривень з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на один рік три місяці, (т.5 а.с.126-147).

Відповідно протоколу огляду із фототаблицею від 06.02.2012 року, складеному старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, радником юстиції ОСОБА_136 із додержанням вимог ст.84, 85, 190, 191 КПК України у присутності понятих: ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , проведено огляд речей, предметів та документів, вилучених 20.01.2012 року під час огляду місця події, на території паркувального майданчику поблизу супермаркету «Сільпо» по вулиці Соборний Майдан в місті Радомишль Житомирської області, та встановлено, що грошові кошти у розмірі 2000 доларів США купюрами по сто доларів США кожна, вилучені 20.01.2012 року у ОСОБА_16 під час огляду місця події повністю співпадають, тобто є ідентичними за серіями та номерами, із грошовими коштами у розмірі 2000 доларів США купюрами по сто доларів кожна, які були вручені 20.02.2012 року ОСОБА_20 для передачі ОСОБА_16 або ОСОБА_15 , в разі якщо останні будуть їх вимагати.

Також в тому числі у ОСОБА_16 виявлені: - квитанція Райффайзен Банку Аваль №V07Т003560 про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 20.12.2011 року о 10 годині 12 хвилин 5 секунд, згідно якої клієнт ОСОБА_20 обміняв 5000 доларів США по курсу 802 гривні за 100 доларів США та в результаті отримав загальну суму у розмірі 40100 гривень; - квитанція Райффайзен Банку Аваль №07Т068844 від 20.12.2011 року о 10 годині 14 хвилин 11 секунд ОСОБА_20 поповнено картковий рахунок Дт0028UAH/1002/0001, НОМЕР_2 ОСОБА_23 на загальну суму 40100 гривень (т.6 а.с.1-58).

Згідно протоколу огляду від 21.02.2012 року, складеному старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури радником юстиції ОСОБА_136 із додержанням вимог ст.84, 85, 190, 191 КПК України, в присутності понятих ОСОБА_140 , ОСОБА_142 , об`єктом огляду являється мобільний телефон ОСОБА_15 , який 20.01.2012 року вилучений під час проведення обшуку його службового кабінету та мобільного телефону ОСОБА_16 , вилученого 20.01.2012 року під час проведення огляду місця події. Оглядом встановлена наявність у вказаних телефонах номерів абонентів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відповідно (т.6 а.с.170-171).

Відповідно протоколу огляду із фототаблицею від 06.02.2012 року, складеному слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України радником юстиції ОСОБА_136 із додержанням вимог ст.84, 85, 190, 191 КПК України у писутності понятих: ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , проведено огляд речей, предметів та документів, вилучених 20.01.2012 року під час обшуку приміщення Радомишльського районного суду Житомирської області, проведеного 20.01.2012 року на підставі постанови Печерського районного суду міста Києва від 18.01.2012 року, та встановлено, що об`єктом зовнішнього огляду є належним чином завірена копія матеріалів кримінальної справи №1-152/11 по обвинуваченню ОСОБА_20 за ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, а також оригінал вироку суду у вказаній кримінальній справі, та встановлено, що 22.12.2011 року державний обвинувач по справі прокурор Радомишльського району Житомирської області ОСОБА_15 оголосив та надав суду постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, мотивуючи прийняття такого рішення тим, що ОСОБА_20 не являвся особою, яка займає відповідальне становище.

Крім того, встановлено, що 28.12.2011 року під час судових дебатів ОСОБА_15 пропонував суду визнати ОСОБА_20 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права обіймати саме керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій в системі МНС України строком на 1 рік 3 місяці.

Одночасно, згідно копій матеріалів вказаної кримінальної справи, а також оригіналу вироку суду від 29.12.2011 року встановлено, що судом ОСОБА_20 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та остаточно засуджений до міри покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень із позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в системі МНС України строком на 1 рік 3 місяці, при цьому дві останні сторінки вироку суду не мають відповідної нумерації (т.6 а.с.174-211).

Згідно протоколу огляду та прослуховування із фототаблицею від 06.02.2012 року,

складеноиму слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України радником юстиції ОСОБА_136 із додержанням вимог ст.84, 85, 190, 191 КПК України у писутності понятих: ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , встановлено, що об`єктом огляду та прослуховування є оптичний магнітний диск Philips, наданий ОСОБА_20 до своєї заяви від 15.12.2011 року, та який містить аудіо записи його розмов із ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо обговорення ними порядку та обставин передачі ОСОБА_20 грошових коштів у вигляді хабаря за вирішення питання щодо зміни обвинувачення останньому в суді з ч.2 ст.368, ч.1 ст.366 КК України на ч.1 ст.368, ч.1 ст.366 КК України та подальшого звільнення його від кримінальної відповідальності чи призначення остаточного найменш суворого передбаченого санкціями вказаних статей покарання у виді штрафу із позбавленням права обіймати лише керівні посади в системі органів МНС України, що в свою чергу у подальшому надасть йому можливість працювати на атестованих посадах (т.7 а.с.1-15).

Також в судовому засіданні були прослухані легалізовані матеріали оперативно-технічних заходів: відео-аудіо записи (т.7 а.с.108-124).

Згідно вироку Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.04.2013 року по кримінальній справі №3/289/43/13, ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.368 КК України, а саме: у вчиненні службового підроблення, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, складання і видача завідомо неправдивих документів, та в одержанні службовою особою в будь-якому вигляді хабара за виконання чи невиконання в інтересах того хто дає хабара будь-якої дії, з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненого особою, яка займає відповідальне становище.

ОСОБА_20 призначене покарання за ч.1 ст.366 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій строком на два роки; за ч.2 ст.368 КК України у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій строком на три роки.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено засудженому ОСОБА_20 покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій строком на три роки, (т.17 а.с.21-36, 72-79).

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2013 року по справі №289/43/13-к, вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.04.2013 року щодо ОСОБА_20 змінений, а саме:

- в мотивувальній частині вироку суду вважати, що «1 квітня 2011 року наказом начальника управління Міністерства з надзвичайних ситуацій в Житомирській області №81 ОСОБА_20 призначено на посаду заступника начальника відділу начальника сектору наглядово-профілактичної діяльності Радомишльського РВ УМНС України в Житомирській області»;

- вказнано вважати ОСОБА_20 засудженим за ч.2 ст.368 КК України із застосування вимог ч.1 ст.69 КК України до трьох років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій на три роки;

- визнано вважати ОСОБА_20 засудженим за ч.1 ст.366 КК України до двох років обмеження волі з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій на два роки;

- на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим засудженому ОСОБА_20 визначене остаточне покарання за сукупністю злочинів три роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, з позбавленням права займати атестовані посади в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій на три роки, (т.17 а.с.37-53, 80-88).

Відповідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2014 року у кримінальній справі №5-411км14 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_20 , вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.04.2013 року та ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2013 року змінені, а саме: визнано вважати ОСОБА_20 засудженим за ч.2 ст.368 КК України (в редакції Закону від 11.05.2009) та за ч.1 ст.366 КК України, ч.1 ст.70 КК України до покарання призначеного судами без конфіскації майна. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_20 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено на нього обов`язки згідно п.п.2, 3, 4 ст.76 КК України, (т.17 а.с.54-57, 89-90).

З ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 05.02.2016 року по справі №620/2678/12 вбачається, що ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільнений від відбування призначеного вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.04.2013 року, який змінений ухвалою Апеляційного суду Житомрської області від 11.06.2013 року, та змінені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2014 року, основного покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з іспитовим строком два роки по закінченню строку випробування (т.17 а.с.58-59, 91).

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2012 року, вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.12.2012 року та постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.01.2012 року щодо ОСОБА_20 скасовано (т.17 а.с.62-65).

В судовому засіданні підсудними ОСОБА_15 , ОСОБА_16 заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, неналежними, які складені з істотним порушенням прав і свобод, з посиланням на наступне.

У розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція) «всі докази, отримані внаслідок підбурювання з боку правоохоронних органів мають визнаватись недопустимими. Дотримання цього принципу особливо важливе, якщо оперативно-розшуковий захід було проведено без достатньої правової підстави чи належних гарантій недопущення зловживань» (рішення ЕСПЛ у справі «Худобін проти Росії» п.п.133-135, «Романаускас проти Литви» п.60).

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, тобто їх застосування є обов`язковим.

Згідно з ч.2 ст.22 КПК України 1960 року, прокурор, слідчий не вправі перекладати обов`язок доказування на обвинуваченого.

У відповідності до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року у справі за конституційним зверненням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.62 Конституції України акцентується увага па наступному:

Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії; в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8 Основного Закону України).
Недопустимість обгрунтування обвинувачення особи у вчиненні злочину на доказах, одержаних незаконним шляхом, закріплена в першому реченні ч.3 ст.62 Конституції України,а згідно з ч.2 ст.64 ця гарантія не може бути обмежена.
Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях встановлював наявність порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року... коли у процесі одержання доказів обмежувалися права і свободи, гарантовані Конвенцією, зокрема її ст.6 «Право на справедливий суд», ст.8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя».
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази
Таким чином, даючи офіційне тлумачення положення частини третьої ст.62 Конституції України, Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження.
Верховна Рада України відповідно до п.3 ч.1 ст.85, п.1, 14 ч.1 ст.92 Конституції України законодавчо визначила повноваження органів дізнання і слідства щодо одержання фактичних даних, що можуть бути визнані доказами і які суд оцінює на предмет законності (допустимості)...
Збирання, перевірка та оцінка доказів можливі лише в порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 65 Кодексу доказами в кримінальній справі є фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша); ці дані встановлюються... протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами(частина друга)...
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина вкримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення ч.3 ст.62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме:
- з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина;
- з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних... не уповноваженою на те особою тощо.
Оперативно-розшукові заходи можуть проводитися виключно визначеними в Законі державними органами та їх посадовими особами, які зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Основного Закону України).
Системний аналіз положень Кодексу та Закону дає підстави стверджувати, що проведення оперативно-розшукових заходів або використання засобів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках та у відповідному процесуальному порядку особами або підрозділами, які уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність...
Оперативно-розшукова діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у ч.1 ст.5 Закону. Відповідно до частини другої вказаної статті проведення оперативно-розшукової діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у частині першій цієї статті, заборонено. Така заборона пов`язана з тим, що здійснення не уповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь-яких заходів, які віднесені до оперативно- розшукової діяльності (мають ознаки оперативно-розшукової діяльності), порушує не лише законодавчі положення, а й конституційні права і свободи людини і громадянина.
Конституційний Суд України виходить з того, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження.
При оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього та подані в порядку, передбаченому ч.2 статті 66 Кодексу, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних.
Конституційний Суд України вважає, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно з ч.2 статті 66 Кодексу речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ст.62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Тому положення першого речення частини третьої цієї статті «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності... особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
В аспекті конституційного подання щодо суб`єктів одержання доказів у кримінальній справі в результаті здійснення оперативно-розшукової діяльності положення першого речення ч.3 ст.62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності.. .не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Щодо порушення доктрини «плодів отруєного дерева» підсудні зазначають, що
згідно з правовою позицією щодо визнання доказів недопустимими та їх відхилення, що викладена в Постанові ІЗС/ККС від 10.06.2020 року у справі 711/7640/17 на вирок Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25.02.2019 року, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року (провадження №13-43кс 19) констатовано:якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно не вжила всі необхідні та залежні від неї заходи,спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для НСРД і яких немає в розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК.
Згідно з доктриною «плодів отруєного дерева» недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав і свобод людини. Тобто при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому (рішення у справі Хан проти Сполученого Королівства) від 12.05.2000 року, заява №35394/97
Зважаючи на вимоги вищезгаданих джерел права, підсудні просять визнати недопустимими наступні докази, у зв`язку з порушенням:
1.п.1 ст.6 Конвенції у зв`язку з підбурюванням з боку правоохоронних органів,

тобто провокацією вчинення злочину, ст.62 Конституції України, Рішення Конституційного Суду №12-рп/2011.

Том 1

- заява ОСОБА_20 за 15.12.2011 року, а.с.26;
- пояснення ОСОБА_20 , а.с. 27-43, 44-46;
- протокол огляду та вручення грошових коштів від 20.12.12, а.с.51-65;
- потокол огляду та вручення грошових коштів від 20.01.12, а.с.66-71;
- протокол прослуховування аудіо записів від 16.12.11, а.с.73-78.
2. Порушенням ст.62 Конституції України, Рішення Конституційного Суду №12-

рп/2011, практики ЕСПЛ, Конвенції.

У відповідності до ст.6 Конвенції - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В основу стороною обвинувачення покладена значна кількість доказів, що отримані з порушенням Закону, що складені на підставі нібито постанов голови Апеляційного суду міста Києва Чернушенка від 13.12.2011 року в оперативно-розшуковій справі №5870.
Самих постанов в матеріалах справи не має. Всі зусилля сторони захисту та суду отримати від державного обвинувача були марними. Відтак, сторона захисту вважає, що основного документу - Дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів, їх виду, терміну застосування, місця застосування, осіб, щодо яких відбувається обмеження конституційних прав та свобод.

У відповідності до ст.8 ч.2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», застосування технічних засобів отримання інформації, що пов`язане з втручанням в приватне спілкування людини та негласною фіксацією розмов, дій, обстановки здійснюється за вмотивованим рішенням суду.

Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 11.12.2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов`язані з операцією, щодо прослуховування телефонних розмов, результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалося достатніми адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обгрунтованим.

Відсутність у справі дозволу на проведення ОТЗ - постанов голови Апеляційного суду м.Києва є «отруєним деревом», а згідно з доктриною «Плодів отруєного дерева» суд має визнати недопустимими весь ланцюжок доказів, що складені (отримані) внаслідок незаконних дій працівників оперативних служб.

Протоколи за наслідками проведених незаконних ОТЗ, провокативні дії працівників СБУ до заявника Білошицького, щодо якого слухалася справа в Радомишльському районному суді, спонукання останнього до запису розмов з ОСОБА_28 з наступною фіксацією на неіснуючий записуючий пристрій, можливість корегування слів та виразів, стали «приводами та підставами» до порушення кримінальної справи

Недопустимими в цьому аспекті є:
у томі 1

- протокол за результатами проведення ОТЗ від 19.12.11, а.с.80-84;

- протокол за результатами проведення ОТ3 від 27.12.11, а.с.85-87, 93-98;
- протокол за результатами проведення ОТЗ від 13.01.12, а.с.88-92, 99-103;
- протокол за результатами проведення ОТЗ від 05.01.12, а.с.104-107, 108-110.

- протокол за результатами проведення ОТЗ від 30.01.12, а.с.111-113;

- протокол за результатами проведення ОТЗ від 12.01.12, а.с.116-118;

- протокол за результатами проведення ОТЗ від 24.01.12, а.с.119;

- протокол за результатами проведення ОТЗ від 26.01.12, а.с.120-121.

у томі 2

-протокол огляду постанови судді від 06.01.12, а.с.235-239.

у томі 6

-протокол огляду з фототаблицею предметів, речей та грошових коштів, що були

вручені Білошицьким на прохання працівників спецслужб ОСОБА_28 , а.с.1-58;

-протокол огляду з фото таблицею предметів, речей та грошових коштів, що були

вилучені в службовому кабінеті ОСОБА_43 , а.с.77-100;

- протокол огляду мобільного телефону вилученого у ОСОБА_43 , а.с. 170-171;

-протокол огляду з фото-таблицею предметів, речей, що вилучені в приміщенні Радомишльського районного суду, а.с.174-211.

у томі 7

-протокол огляду та прослуховування оптичного магнітного диску з фото таблицею наданого Білошицьким, а.с.1-15;

-протокол огляду та перегляду з фото таблицею документів та відеозаписів, що наданого ОСОБА_143 , а.с.35-40;

-протокол огляду з фото таблицею документів, що надавались прокуратурою Житомирської області та ОСОБА_20 , а.с.59-75;

-протокол огляду, перегляду та прослуховування легалізованих

матеріалів, застосування оперативно-технічних засобів, відео та аудіо записів 22.12.11 в приміщенні Радомишльського районного суду, а.с.108-124;

-протокол огляду, перегляду та прослуховування легалізованих

матеріалів, застосування оперативно-технічних засобів, відео та аудіо записів особистих та телефонних розмов у період з 15.12.11 до 20.01.12, а.с.127-170.

Незаконність заведення ОРС №5870 12.12.2011 року, відсутність у сторін можливості перевірити мотивацію під час звернення до суду, терміни проведення, інші важливі аспекти у кримінальній справі свідчать про наявність обгрунтованих сумнівів у сторони захисту щодо правомірності та достовірності доказів.
Водночас, слід зазначити, що ст.9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачена заборону оприлюднювати або надавати зібрані відомості а також надавати інформацію щодо проведення або не проведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності лише до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про державну таємницю», забороняється віднесення до такої таємниці будь-яких відомостей, якщо цим можуть звужуватися зміст та обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Приховування стороною обвинувачення постанов Голови Апеляційного суду міста Києва від 13.12.2011 року, постанови про заведення ОРС №5870, рапортів та подань спецслужб на підставі яких надавались дозволи, прямо порушує право обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд.
У цьому аспекті слід визнати недопустимими наступний ланцюжок доказів, згідно обвинувального висновку:
-подання про надання дозволу на проведення обшуку транспортних засобів, т.1 а.с.122;
-постанова суду, т.1 а.с.125;
-протокол огляду, т.1 а.с.126-128;
-постанова про проведення обшуку, т.1 а.с.129;
-протокол обшуку, т.1 а.с.130-132;

-подання про надання дозволу на проведення обшуку, т.1 а.с.133-135, 142-144, 150-152, 155-157;

-постанова суду, т.1 ас.136, 145, 153, 158;

-протокол огляду, т.1 а.с.137-139, 146-149, 154, 159;

-протокол огляду та прослуховування, т.7 а.с.1-13;

-протокол огляду, перегляду та прослуховування, т.7 а.с.108-123;

-довідка до протоколу огляду, перегляду та прослуховування, т.7 а.с.124;

-протокол огляду, перегляду та прослуховування, т.7 а.с. 127-169.

-довідка до протоколу огляду перегляду та прослуховування, т.7 а.с.170.

3.Недопустимість показань обвинувачених, які одержані під час досудового
слідствау цій частині обвинувачення обгрунтовується:
- на показаннях ОСОБА_43 та ОСОБА_28 згідно протоколів допиту 23.01.2012 року, т.1 а.с.179-189, 204-209, арк.17-20, 22-26 вироку;

- на пояснення ОСОБА_43 до Генеральної прокуратури України, т.1 а.с. 47-50, арк.45 вироку;

- на явки з повинною ОСОБА_43 та ОСОБА_28 від 20.01.2012 року, т. 1 а.с.169,194, арк.45 вироку;

-на протоколи очних ставок, т.2 а.с.166-175, 176-184, 185-189, арк.49 вироку.

Ці докази отримані через незаконність методів досудового слідства, що й призвело до підписання на пропозицію слідчого необхідних обвинуваченню визнавальних показань.

Так, з цього приводу підсудний ОСОБА_35 пояснив, що його показання на досудовому слідстві не відповідають дійсності. Він підписував протоколи, де визнавалась його вина, під психологічним впливом, що здійснювався на нього шляхом протиправного затримання як підозрюваного. Він змушений був пристати на пропозицію слідчого підписати визнання вини в обмін на обрання запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд замість тримання під вартою.

При цьому підсудний ОСОБА_35 пояснив, що його показання від 23.01.2012 року були сформовані слідчим на підставі інформації, що випливала з роздруківок його розмов з ОСОБА_28 та ОСОБА_32 . Допит як підозрюваного, очна ставка з ОСОБА_28 , допит як обвинуваченого, відібрання пояснення до Генеральної прокуратури України були проведені в один і той же день перед звільненням з ІТТ. Визнавальний зміст протоколів підписувався під обіцянку звільнення з ІТТ. Очної ставки з ОСОБА_28 фактично не проводилося, а його та ОСОБА_28 показання в протокол очної ставки перенесені з попередніх протоколів. Також не проводилося очної ставки з ОСОБА_32 . Попередні показання ОСОБА_30 були перенесені в протокол очної ставки.

Щодо показань ОСОБА_28 на досудовому слідстві, ОСОБА_35 пояснив в суді, що слідчий дав можливість поспілкуватись з ним і переконати його підписати визнавальні показання під обіцянку бути звільненим з ІТТ.

Щодо наявної у справі явки з повинною від 20.01.2012 року ОСОБА_35 пояснив, що такої явки 20 січня не писав, а на прохання слідчого написав її «заднім числом» перед звільненням з ІТТ 23.01.2012 року.

ОСОБА_16 також не визнав свою вину в повному обсязі обвинувачення, повністю підтвердив показання ОСОБА_43 .

Разом з тим, аргументи підсудних підтверджуються матеріалами справи, а тому їх показання на досудовому слідстві мали бути визнані судом недопустимим доказами з наступних підстав.

Так, вони, підсудні були затримані 20.01.2012 року. У протоколах затримання від 20.01.2012 року зазначається, що ОСОБА_35 був затриманий о 21-15, а ОСОБА_28 був затриманий о 21-50, т.1 а.с.160-162, 185-187.

Фактично ж, що вбачається з показань ОСОБА_43 і ОСОБА_28 в суді, вони були затримані зразу після вручення ОСОБА_144 2 000 доларів США, тому що після цього до 23.01.2012 року їх не відпускали.

Із протоколу огляду та вручення коштів і огляду цих коштів після їх вручення вбачається, що ці кошти були вручені ОСОБА_48 20.01.2012 року у період часу з 8-00 до 9-11 години і надалі вилучені у ОСОБА_16 о 13-30. т.1 а.с. 66, 126-128.

Таким чином, є всі підстави для висновку, що ОСОБА_35 та ОСОБА_28 без процесуального оформлення, тобто незаконно, фактично були затримані близько 13 години 30 хвилин 20.01.2012 року.

Зазначені дії по затриманню ОСОБА_43 та ОСОБА_28 є незаконними методами досудового слідства, що могло вплинути на зміст їх показань під час досудового слідства.

Оцінка змісту протоколів затримання ОСОБА_43 і ОСОБА_28 дає наступні підстави для висновку про незаконність затримання.

Так, в протоколах затримання ОСОБА_43 і ОСОБА_28 вказуються наступні мотиви затримання:

- попередження можливості ухилитися від слідства та суду;

- позбавлення можливості перешкодити встановленню істини у справі.

Як вбачається зі ст.106, 106-1.115 КПК України, на які є посилання в протоколах затримання, зазначені норми не передбачають не тільки вказаних в цих протоколах мотивів, а й жодних інших мотивів затримання. Мотиви затримання передбачені ст.29 Конституції України та статтею 5 пункт 1 підпункт «с» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно Конституції такими мотивами є: нагальна необхідність запобігти злочинові чи його припинити.

Згідно Конвенції такими мотивами являються: якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення особою правопорушення чи втечі після його вчинення.

Таким чином, ОСОБА_35 та ОСОБА_28 були затримані як підозрювані за відсутності передбачених законом мотивів затримання, тобто затримання є незаконним, що давало суду підстави розцінити це як незаконні методи досудового слідства, і, виходячи із цього, визнати недопустимими доказами виключно всі процесуальні документи, в яких містяться будь-які пояснення і показання ОСОБА_43 та ОСОБА_28 в період з 20 по 23 січня 2012 року включно.

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження також доводи засуджених про написання ними 23.01.2012 року явок з повинною «заднім числом», з вказуванням дати 20.01.2012 року під погрозою обрання їм запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Так, із протоколів допиту як підозрюваних від 20.01.2012 року вбачається, що після затримання станом на 21-35/22-25 годину підозрювані ОСОБА_35 та ОСОБА_28 відмовилися давати показання на підставі ст. 63 Конституції України, в тому числі не висловилися щодо свого відношення до висунутої підозри за ст. 368 КК України. т.1 а.с.174-175, 185-186.

Така позиція підозрюваних вказує на те, що на цей час явки з повинною ними написані не могли бути, адже у противному випадку не малося б відмови від давання показань.

Окрім того, написання явок з повинною саме 23 числа і оформлення їх «заднім числом» випливає з анкетних даних заяв, де ОСОБА_35 і ОСОБА_28 вказують, що вони є обвинуваченими а не підозрюваними. Обвинувачення ж обом їм пред`явлено 23.01.2012 року. т.1 а.с.212-217, 230-234

На думку підсудних, знайшли своє підтвердження також доводи ОСОБА_43 про формальність оформлення очної ставки з ОСОБА_28 від 23.01.2012 року, коли така очна ставка фактично не проводилася, а вони підписали скопійовані з попередніх протоколів допиту свої показання.

Порівняння показань обвинувачених ОСОБА_43 і ОСОБА_28 із протоколу очної ставки від 23.01.2012 року показує, що вони є ідентичні їх показанням згідно протоколів допиту підозрюваного. Порівняння показань ОСОБА_30 в протоколі очної ставки з ОСОБА_37 від 07.02.2012 року показує, що вони ідентичні змісту протоколу допиту ОСОБА_30 від 21.01.2012 року. т.1 а.с. 179-184, 204-209; т.2 а.с.166-175, 176-184.

Підтвердженням показань ОСОБА_43 та ОСОБА_28 в суді про підписання ними визнавальних показань 23.01.2012 року під впливом обіцянок слідчого звільнити їх з ІТТ на підписку про невиїзд являється їх подальша поведінка, коли після звільнення з ІТТ вони відмовилися давати будь-які детальні показання щодо обставин інкримінованих їм злочинів. т.1 а.с.248-250, т.2 а.с. 23-24, 37-39, 176-184, 185-189.

За зазначених обставин незаконності затримання ОСОБА_43 та ОСОБА_28 і формальності проведення очних ставок між ОСОБА_37 , ОСОБА_28 та ОСОБА_32 суд мав всі законні підстави визнати недопустимими наступні докази:

- явки з повинною ОСОБА_43 і ОСОБА_28 від 20.01.2012 року, т.1 а.с.169, 194;
- показання ОСОБА_43 та ОСОБА_28 як підозрюваних від 23.01.2012 року, т.1 а.с.179-184, 204-209;

- показання ОСОБА_43 та ОСОБА_28 як обвинувачених від 23.01.2012 року, т.1 а.с.221-227, 238-244;

- протокол очної ставки між ОСОБА_37 та ОСОБА_28 від 23.01.2012 року, т.2 а.с.166-175;

- пояснення ОСОБА_43 на ім`я Генерального прокурора України, т.1 а.с.47-50.

4. Недопустимість речового доказу - оптичного магнітного диску про зняття коштів через банкомат.
До матеріалів справи приєднано в якості речового доказу - оптичний магнітний диск та документи про зарахування та зняття коштів через банкомат з банківського рахунку ОСОБА_23 .

На думку підсудних, цей речовий доказ звертає на себе особливу увагу тим, що це яскравий приклад відвертої фальсифікації доказів винуватості ОСОБА_28 і ОСОБА_43 , особливо щодо останнього, в той час, коли саме цей диск безспірно засвідчував якраз зворотне - ОСОБА_35 абсолютно ніяке відношення не мав до зняття коштів.

Так, у цій частині із показань свідка ОСОБА_30 та підсудного ОСОБА_28 вбачається наступне.

20.12.2011 року ОСОБА_31 за завданням оперативних служб приніс ОСОБА_28 5000 доларів США.

На пропозицію ОСОБА_28 і за згодою оперативних служб ці кошти були обміняні ОСОБА_32 на 40100 гривень і зараховані на картковий рахунок ОСОБА_55 .

З даного карткового рахунку кошти знімалися через банкомат: 23.12.2011 року - за дві операції 5000 гривень, 29 та 30 грудня 2011 року - по 8000 гривень, 03 та 06 січня 2012 року - по 8000 гривень.

В суді було відтворено відеозапис зняття коштів в судовому засіданні по картковому рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_55 . Встановлено, що обстановка, де мається банкомат, знімається камерою зовнішнього спостереження і жоден зафіксований відеокамерою час при проведенні операцій певними особами біля банкомата не співпадає з фактичним часом зняття коштів, зафіксованим банкоматом.

З цього приводу підсудний ОСОБА_28 пояснив, що відеозаписи про зняття коштів не відповідають дійсності. Фактично кошти знімалися: 23.12.2011 року в сумі 5000 гривень його сином ОСОБА_145 , за всі інші дати кошти знімалися як ним особисто так і ним разом з братом ОСОБА_80 . Жодного такого моменту на відеозаписах не мається.

При цьому запит про зняття коштів у банку був станом на 05.01.2012 року включно, а на відеозаписі дані про зняття коштів 03.01.2012 року взагалі відсутні.

Свідок ОСОБА_91 підтвердив ці показання, що був випадок, коли він попрохав у батька 5 тисяч гривень. Той дав йому кредитну картку банку «Аваль» на ім`я ОСОБА_55 і він у два прийоми зняв через банкомат 5000 гривень, які потратив на свої потреби.

Цей випадок був єдиний, щоб він кошти знімав з карткового рахунку ОСОБА_55 .

Зазначені встановлені обставини дали вагомі підстави для наступного висновку, на думку підсудних:

Слідчо-оперативних служб вочевидь не влаштовувало, що гроші знімались сімейством ОСОБА_28 , адже в такому випадку це суперечило версії отримання хабара прокурором ОСОБА_37 .
Саме тому, зважаючи на те, що відеокамерою зафіксовано зняття коштів через банкомат якимись особами за часом близьким до часу зняття коштів з картки ОСОБА_55 , наданий у справу відеозапис змонтований з тим, щоб створити ілюзію, що нібито ОСОБА_15 направляв якихось людей для зняття коштів для нього з картки ОСОБА_55 .
Щоб остаточно підтвердити здогадку, сторона захисту використала своє право на отримання висновків фахівців і направила ту копію відеозапису, що надав їй суд, для експертного дослідження.
Результати експертизи стали вражаючими - оперативними працівниками СБУ у справу були надані змонтовані відеозаписи, з яких видалені фрагменти з записом фактичних осіб, що знімали кошти з карткового рахунку ОСОБА_55 .
Для наглядності слід навести дослідницьку частину висновку, яка викладена у наступний спосіб.
Згідно наведеної вище інформації на І секунду відтворення (програвання) досліджуваних відеозаписів припадає 25 кадрів. Разом з тим, при аналізі відеоряду, з урахуванням часу, що зафіксовано у відповідних зображеннях встановлено наступне:
Відеофайл «02 (23-12-11 17'55 37)ліуі»:
-починаючи з 1192 кадру до 4704 кадру зафіксовано одне й теж саме, зображення, з
одним і тим же значенням часу - 17:56:25 (при безперервному записі в кожному 26 кадрі показники часу повинні змінюватись на 1 секунду) (див. приклад на фото 1-2);
- подібні невідповідності спостерігаються на наступних інтервалах запису: 5393-5441. 6547-6699, 7149-7236, 7237-7237. 7342-7406, 7463-7526, 7663-7742. 8120-8120. 8505-8576. 8706-8914, 8978-9042. 9507-29301,29653-29707. 29954-30011, 30828-30901,30909-30973;
- при зміні кадру 4704 на 4705 час змінюється на 2 хвилини 20 секунд (при безперервному записі зміна показників часу в послідовних зображеннях можлива на 1 секунду) (див. приклад на фото 2-3);
- подібні невідповідності спостерігаються на наступних сусідніх кадрах: 5441-5442; 6699-6700: 7236- 7237; 7237-7238; 7406-7407; 7526-7527; 7742-7743: 8576-8577; 8914-8915: 9042- 9043; 29301- 29302; 29707-29708; 30011-30012; 30901-30902; 30973-30974;
- при переході з кадру 8120 до кадру 8121 порушується правильна хронологія часу, а саме, показник часу 18:01:02 змінюється на 18:00:46 (що не може бути при безперервному записі) (див. приклад на фото 4-5);
Такі ж подібні розбіжності мають місце і в наступних файлах.

Таким чином, досліджувані відеозвукозаписи з назвами: 02(23-12-11 17'55'37). ауі; 02(29-12-1113'52'44).ауі; 02(29-12-111830'39).ауі; 02(30-12-11154238).ауі, - містять ознаки монтажу, що зазначені у дослідницькій частині даного висновку експертного дослідження. т.10 а.с.130-134.

Підсудні просять визнати недопустимим наступні докази в ланцюжку:

-протокол огляду оптичного магнітного диску, т.7 а.с.41-57;

- постанова про визнання речовим доказом, т.7 а.с.58, (т.17 а.с.1-15).

При вирішенні клопотання підсудних суд виходить з вимог ст.62 Конституції України, якою передбачено, що під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно вимог ст.64 КПК України 1960 року, при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а також винність обвинуваченого у вчинені злочину і мотиви злочину.

Відповідно ст.65 КПК України 1960 року, доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці данні встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

І щодо оцінки доказів, як зазначено в ст.67 КПК Укаїни 1960 року, суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду, прокурору, слідчого і особи, яка провадить дізнання, не мають наперед встановленої сили.

Згідно з доктриною «плодів отруєного дерева» недопустимими є докази, здобуті завдяки інформаціїї, отримааній в наслідок суттєвого порушення прав і свобод людини.

Тобто при проваеденні при недоступимості одного доказу в единому ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляд у цвілому (рішення «Хан проти Сполученого Королівства» від 12.05.2000 року).

На думку підсудних відсутність у справі дозволу на проведення ОТЗ постанов голови апеляційного суду міста Києва, є «отруєним деревом», а згідно із доктриною суд має визнати недопустимими весь ланцюжок доказів що складені «отримані» в наслідок дій працівників опертивних служб.

Під час судового розгляду на запити суду були отримані такі відомості.

Відповідно листу-повідомленню №14/2/2-1644 від 05.03.2020 року за підписом заступника начальника Головного управління по боротьби з корупцією та організованою злочинністю ОСОБА_146 , запитувані документи, а саме: рапорт оперативного співробітника реєстр.№14/2/2-25594 від 12.12.2011 року, постанова про заведення ОРС, подання про одержання дозволу суду на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права людини та постанови Апеляційного суду міста Києва на проведення таких заходів, є матеріальними носіями інформації, яка містить відомості що становлять державну таємницю. Зазначені матеріальні носії інформації були засекречені відповідно до ст.15 Закону України «Про державну таємницю», на підставі відповідного пункту Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, шляхом надання їм грифу секретності «цілком таємно». Строк засекречування становить 10 років. На даний час підстави для прийняття рішення про розсекречення зазначених матеріальних носіїв інформації відсутні. З урахуванням викладеного, виготовлення копій зазначених матеріальних носіїв інформації та надання доступу до них можливе із додержанням вимог Закону України «Про державну таємницю», ч.4 ст.27 та Глави 40 Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, відповідно до Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних установах і організаціях, затвердженого 18.12.2013 року Постановою Кабінету Міністрів України №939, виготовлення копій матеріальних носіїв інформації, а саме постанов Апеляційного суду міста Києва щодо надання дозволу на здійснення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежуть права людини (реєстр.№№01-10720цт та 01-10721цт від 13.12.2011 року), постановлених за результатами розгляду відповідних подань оперативного підрозділу за ОРС №5870, можливе лише за письмовим погодженням з Київським апеляційним судом.

Додатково повідомлено, що згідно із Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» (в редакції Закону, що діяв на момент одержання дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права людини та проведення зазначених заходів за ОРС №5870) нагляд за додержанням законів під час здійснення оперативно-розшукової діяльності здійснювався Генеральним прокурором України, міст Києва і Севастополя і прирівняними до них прокурорами та їх заступниками, а також уповноваженими наказом Генерального прокурора України начальниками та прокурорами управлінь, відділів Генеральної прокуратури України та прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

В результаті реалізації своїх законних повноважень, уповноважений прокурор Генеральної прокуратури України 27.12.2011 року та 10.01.2012 року ознайомився з матеріалами вказаної ОРС. За результатами ознайомлення був складений висновок про те, що оперативно-розшукова справа №5870 заведена у відповідності до ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Дозволи на зняття інформації з каналів зв`язку та проведення інших оперативно-технічних заходів стосовно фігурантів по справі надано Апеляційним судом міста Києва з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (т.16 а.с.132, 133).

З листа-відповіді №500Н/Т від 24.02.2020 року за підписом голови Київського апеляційного суду ОСОБА_147 , вбачається, що станом на час надання відповіді документи, вказані у запиті суду (т.16 а.с.46: копія постанови голови суду ОСОБА_148 від 13.12.2011 року за №№01-10720цт, 01-10720цт, документи, що стали підставою для їх винесення) мають гриф секретності «Цілком таємно», тобто підпадають під дію Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом Служби безпеки України №440 від 12.08.2005 року. Таким чином, Київський апеляційний суд позбавлений правових підстав для виконання вимог за запитом суду (т.16 а.с.122).

Згідно листу-повідомленню №14/2-7369 від 16.11.2021 за підписом заступника начальника Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю ОСОБА_149 , оперативно-розшукова справа №5870 від 12.12.2011 року закрита. Запитувані судом документи, а саме: постанова про її заведення, подання про одержання дозволу суду на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права людини та постанова Апеляційного суду міста Києва на проведення таких заходів від 13.12.2011 року, є матеріальними носіями інформації, які містять відомості, що становлять державну таємницю. З урахуванням викладеного, надання зазначених матеріальних носіїв інформації можливе лише із додержавнням вимог чинного законодавства. Рапорт оперуповноваженого ОСОБА_127 надіслати не представляється за можливе, оскільки у запиті вісутні реквізити відповідного документу, що не дозволяє його ідентифікувати (т.17 а.с.98).

Встановлено, що на виконання нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, уповноважений прокурор Генеральної прокуратури України 27.12.2011 року та 10.01.2012 року ознайомився з матеріалами вказаної ОРС. За результатами ознайомлення був складений висновок про те, що оперативно-розшукова справа №5870 заведена у відповідності до ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Дозволи на зняття інформації з каналів зв`язку та проведення інших оперативно-технічних заходів стосовно фігурантів по справі надано Апеляційним судом міста Києва з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Згідно Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» в редакції Закону, що діяв на момент одержавння дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права людини та проведення зазначених заходів за ОРС №5870.

Відповідно до вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», яка регалментує підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, оперативно розшукова діяльність здійснюється підрозділами: Служби безпеки України - контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Пунктом а ч.1 ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», якою регламентовани підстави для проведення оперативно-розшукової діяльності, а саме наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: - злочини, що готуються або вчинені невстановленими особами; - осіб, які готують або вчинили злочин.

В пункті 2 ст.7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» вказано, що

підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов`язані виконувати, в тому числі, ухвали суду про проведення оперативно-розшукових заходів.

Пунктом 9 ч.1 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності при наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право знімати інформацію з каналів зв`язку, застосовувати інші технічні засоби отримання інформації.

Першим та другим пунктами ст.10 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що матеріали оперативно-розшукової діяльності використовуються: - як приводи та підстави для порушення кримінальної справи або проведення невідкладних слідчих дій; - для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальній справі.

Статтею 14 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що нагляд за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності здійснюється Генеральним прокурором України, його заступниками, прокурорами Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя і прирівняними до них прокурорами та їх заступниками, а також уповноваженими наказом Генерального прокурора України начальниками та прокурорами управлінь, відділів Генеральної прокуратури України та прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Виходячи з вищевикладеного, працівники оперативного підрозділу діяли відповідно чинному на момент проведення оперативно-розшукових заходів законодавству.

Неможливість органів надати на запит суду документи не може свідчити про їх відсутність, оскільки на той час прокурором, який був уповноважений здійснювати нагляд за додержанням законності при проведенні ОРД, були перевірені матеріали оперативно-розшукової справи, і прокурором порушень законодавства на момент їх вчинення не виявив.

Частиною 1 ст.25 КПК України 1960 року передбачено, що нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання і досудове слідство здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Здійснення нагляду за додержанням вимог закону при здійсненні ОДР і перевірка ОРС є прерогативою прокурора, яким були виконані всі передбачені законом дії, тому не можна казати про наявність «отруєного дерева» та визнання недопустимими всього ланцюжка доказів як «плодів отруєного дерева».

Суд не надає оцінки діям ОСОБА_20 , які передували написанню ним 15.12.2011 року заяви про вчинення злочину до СБ України, проте звертає увагу що ці дії ОСОБА_20 вчиняв самостійно власними записами запису до моменту приїзду до нього додому працівника СБ України.

Такі дії ОСОБА_20 є самостійно обранним ним засобом захисту своїх прав і свобод від неправомірних, на його думку, по відношенню до нього дій.

Тому, дії ОСОБА_20 , які передували написанню ним заяви про злочин свідчать про добровільність написання такої заяви та відсутність тиску з боку працівників правоохронних органів.

Тому, заява підсудних про визнання групи доказів недопустимими у зв`язку з підбурюванням з боку правоохоронних органів, тобто провакація вчинення злочину, не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю ознак такого підбурювання.

Щодо визнання групи доказів, одержавних під час досудового слідства недопустимими, які отримані, на думку підсудних, через незаконність методів досудового слідства, суд виходить з наступного.

Згідно вимог ст.1 Положення про порядок короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, затвердженому Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.07.1976 року N4203-IX, якою регламентовані завдання Положення, передбачено, що це Положення покликане забезпечувати додержання прав громадян сприяти зміцненню законності при здійсненні короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину.

Положення має своїм завданням установлення порядку короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, з метою вияснення причетності затриманого до злочину і вирішення питання про застосування до затриманого запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Статтею 3 Положення про порядок короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, передбачено, що про кожний випадок затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, орган дізнання або слідчий зобов`язаний скласти протокол із зазначенням підстав, мотивів, дня і години, року і місяця, місця затримання, пояснень затриманого і часу складення протоколу. Протокол затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим.

Строк затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обчислюється з моменту доставлення цієї особи в орган дізнання чи до слідчого, а якщо затримання зазначеної особи провадиться на підставі постанови про затримання, винесеної органом дізнання або слідчим, то з моменту фактичного її затримання.

З протоколів затримання підозрюваного у вчинені злочину, складених відносно ОСОБА_15 , ОСОБА_16 відповідно вбачається, що протокол затримання ОСОБА_15 складений 20.01.2012 року о 21.15 годині, ОСОБА_16 20.01.2012 о 21.50 годині.

Посилання підсудних на незаконність методів досудового слідства під час їх затримання не знайшли свого підтверджння за наявними в матеріалаїх справи документах, оскільки згідно Положенню про порядок короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, протокол про затримання складається з моменту доставлення затриманої особи до органу слідства, а самі підсудні не зазначають момент їх доставлення до приміщення Генеральної прокуратури України, тому клопотання підсудних про визнання доказів недопустимими в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо визнання недопустимим речового доказу оптичного магнитного диску про зняття грошових коштів через банкомат, суд виходить з того, що органом досудового слідства при направленні до суду обвинувадьного висновку надаються всі документи та речові докази, які на його думку містять доказову базу.

Органом досудового слідства наданий диск з відеозаписом з камери спостереження з приміщення банку, який містить події і їх час, які відображені в обвинувальному висновку.

Надання фрагментів відеозапису не свідчить про монтаж відеозапису і як наслідок не тягне за собою визнання недостимим речового доказу.

Щодо посилання підсудного ОСОБА_15 про відмову від злочину, суд виходить з наступного.

Вимогами ч.1 ст.17 КК України, яка регламентує добровільну відмову від незакінченого злочину, в редакції на час вчинення злочину, передбачено, що добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до злочину або замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.
Відмова, здійснивши яку, особа не піддягає відповідальності за вчинені нею готування або замах, характеризується такими ознаками: - добровільність; - остаточність; - своєчасність.

Добровільність означає, що особа, яка почала вчинювати злочин і усвідомлює можливість (хоча б і з подоланням певних перешкод) доведення його до кінця, відмовляється від цього за власною ініціативою. Відмова в плані вимог статті повинна бути не результатом нездоланних у конкретній ситуації перешкод, а наслідком вільного волевиявлення суб`єкта, на формування якого можуть вплинути інші особи (наприклад, умовляння близьких чи жертви припинити подальші злочинні дії).

Добровільність виключається, якщо рішення припинити подальші злочинні дії прийнято суб`єктом не за своєю волею, а під впливом примусу з боку інших осіб, наприклад, працівників правоохоронних органів, яким стало відомо про готування даної особи до злочину або про початок його вчинення.

Необхідною ознакою добровільної відмови в силу прямої вказівки законодавця є суб`єктивний критерій - усвідомлення особою можливості доведення злочину до кінця. Вирішальним при цьому є відповідне уявлення самого суб`єкта, а не те, чи існувала насправді фактична можливість продовжити або завершити розпочатий злочин.

Відмова визнається вимушеною, а отже такою, що не виключає кримінальну відповідальність, у разі, коли вона зумовлена неможливістю завершити злочин з причин, які не залежать від волі винного.

Питання про добровільність чи вимушеність відмови при незакінченому злочині потрібно вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням, зокрема, зовнішніх обставин, які спонукають особу за власною волею припинити злочинну діяльність, стимулюють таку поведінку або ж взагалі позбавляють можливості завершити розпочатий злочин.

Остаточність відмови означає, що особа припиняє розпочатий злочин повністю і безповоротно. У неї відсутній намір продовжити злочин у майбутньому. Ст.17 може застосовуватися лише за наявності відмови, а не тимчасової перерви розпочатої злочинної діяльності або відстрочки виконання задуманого, викликаної очікуванням більш сприятливої обстановки чи прагненням підготувати досконаліші знаряддя або засоби, залучити нових співучасників тощо.

Своєчасність означає, що добровільна відмова можлива лише у незакінченому злочині.

Достовірно встановлено з показів свідка ОСОБА_61 , що ОСОБА_38 19.12.2011 року в телефонній розмові просив не спілкуватися з ОСОБА_77 .

Як пояснив сам ОСОБА_38 19.12.2011 року він відмовився від злочину. Свідченням відмови від вчинення злочину є його попередження ОСОБА_61 про не спілкування з ОСОБА_81 , оскільки останній став вчиняти активні дії щодо зустріч з ним, ОСОБА_68 .

Разом з тим, встановлено, що 22.12.2011 року ОСОБА_36 по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_20 було змінене обвинувачення останнього.

28.12.2011 року відбулися судові дебати за участю ОСОБА_59 по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_20

29.12.2011 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_20 був винесений вирок по зміненому обвинуваченню.

04.01.2012 року помітивши, що у вироці, за яким засудженого ОСОБА_20 судом не в повній мірі вирішені питання, передбачені ст.324 КПК України, ОСОБА_15 особисто звернувся до судді з прохання про внесення змін до вироку в частині додаткового покарання призначеного засудженому ОСОБА_20 .

Таким чином, на думку суду відсутня ознака добровільності відмови від злочину, оскільки суд не вбачає власної ініціативи ОСОБА_59 у відмові, тому що його дії відмови продиктовані діями ОСОБА_20 , а не наслідком вільного волевиявлення підсудного, на формування якого як раз і вплинула інша особа - ОСОБА_111 .

На думку суду також відсутністі ознаки остаточності та своєчасності відмові від злочину, тому що встановлено, що ОСОБА_36 були виконані усі раніш досягнуті з ОСОБА_81 домовленості, а саме: обвинувачення по кримінальній справі ОСОБА_20 було змінене; підтримання зміненого обвинувачення у судових дебатах по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_20 відбулося в судових дебатах. Після винесення вироку по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_20 вирок стороною обвинувачення не оскаржувався.

Судом достовірно встановлено, що підсудним ОСОБА_15 вчинено всіх необхідних дій, які дали підстави заявнику ОСОБА_20 вважати, що він поставлений у певні «рамки», в нього не має іншого виходу крім дачі хабаря, оскільки в іншому випадку для нього настануть найбільш несприятливі наслідки у вигляді максимальної міри покарання, передбаченою санкцією статтей обвинувачення.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_112 , ОСОБА_20 .

Відповідно пунктам 5.7 та 5.8 Наказу Генеральної прокуратури від 19.09.2005 року N5гн «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», - 5.7. за результатами судового слідства за наявності підстав для зміни в суді пред`явленого обвинувачення обов`язково складати постанову з формулюванням нового обвинувачення і мотивів прийнятого рішення. Нове обвинувачення викладати з урахуванням вимог ст.132 КПК України щодо місця, часу та інших обставин вчинення злочину з посиланням на відповідні статті Кримінального кодексу.

Якщо дані судового слідства повністю не підтверджують обвинувачення підсудного, відмовлятися від обвинувачення та викладати у постанові мотиви відмови з посиланням залежно від встановленого на п.п. 1, 2 ст. 6 КПК України.

Завчасно доповідати про необхідність зміни в суді пред`явленого обвинувачення чи відмови від нього керівнику прокуратури відповідного рівня або його заступнику, на якого покладено обов`язок щодо організації роботи з підтримання державного обвинувачення в суді. Копію постанови з їхньою відміткою про узгодження позиції долучати до наглядового провадження. У справі, що надійшла з іншої прокуратури, про необхідність прийняття такого рішення заздалегідь повідомляти керівника прокуратури, який затвердив обвинувальний висновок у справі;

-5.8. не пізніше ніж наступного дня після розгляду судом кримінальної справи

надавати керівнику прокуратури чи його заступнику, на якого покладено обов`язок щодо організації роботи з підтримання державного обвинувачення в суді, довідку про результати її розгляду для визначення питання про оскарження судового рішення. Копію довідки з рішенням керівника направляти до прокуратури вищого рівня, а прокурорам районів у містах - також і до прокуратури міста з районним поділом.

Всупереч вимогам пункту 5.7 Наказу Генеральної прокуратури від 19.09.2005 року N5гн «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», підсудним ОСОБА_15 не було повідомлено заздалегідь керівника прокуратури, який затвердив обвинувальний висновок у справі не надана копія постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 .

З матеріалів кримінальної справи встановлено, що постанова про зміну обвинувачення ОСОБА_20 була виготовлена ОСОБА_15 в приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області, що виключило можливість заздалегідь повідомити керівника прокуратури Малинського району Житомирської області, яка затвердила обвинувальний висновок відносно ОСОБА_20 .

Твердження підсудного ОСОБА_15 про те, що в.о. прокурора Малинського району Житомирської області ОСОБА_114 був повідомлений завчасно про намір ОСОБА_15 змінити обвинувачення ОСОБА_20 на менш тяжке, оскільки були спільні наради з цього приводу, суд оцінює критично, оскільки достовірно встановлено, що в.о. прокурора Малинського району Житомирської області ОСОБА_114 не був ознайомлений з остаточним текстом постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 , бо остаточний текст цієї постанови був виготовленій в приміщенні Радомишльського районного суду Житомирської області.

Також всупереч пункту 5.8 Наказу Генеральної прокуратури від 19.09.2005 року N5гн «Про організацію участі прокурорів у судовому розгляді кримінальних справ та підтримання державного обвинувачення», не пізніше 30.12.2011 року підсудний ОСОБА_15 не надав довідку про результати розгляду справи для визначення питання про оскарження судового рішення.

Така довідка була складена ОСОБА_15 після 04.01.2012 року, коли останній отримав в суді копію вироку з врахуванням змін, які були внесені відповідно до спільних домовленостей.
При вирішенні клопотання підсудних в частині провокації хабаря суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ЄСПЛ для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів існує ряд критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність істотних змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про передбачувані провокації під час судового засідання.

Тобто будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчиненого злочину, повинна бути такою, яку можна перевірити, а державне обвинувачення повинно мати можливість продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні є достатні підстави для проведення оперативного заходу».

Суд має встановити, чи були задіяні працівники органів правопорядку або особи, що діють на їх прохання, а саме: не обмежуються суто пасивними спостереженнями протиправної діяльності, а здійснюють на особу, за котрою стежать, певний вплив, провокуючи її скоїти правопорушення, яке вона у іншому випадку не вчинила би, з метою зафіксувати його, тобто отримати доказ і розпочати кримінальне правопорушення.
Встановлено, що ОСОБА_69 з заявою про злочин звернувся в СБУ під час розгляду в суді кримінальної справи відносно себе, що виключає вплив на ОСОБА_20 працівників органів.

Суд не вбачає, що отримання доказів відбулося унаслідок підбурювання ОСОБА_20 з боку працівників органів.

Дії ОСОБА_20 , які передували написанню ним заяви про злочин свідчать про добровільність написання такої заяви та відсутність тиску з боку працівників правоохронних органів.

Судом встановлено, що дії ОСОБА_20 не спонукали підсудних вчиненню злочину.

Суд критично оцінює твердження підсудних щодо вчинення ОСОБА_20 активних дій під контролем працівників правоохоронних органів, на їх думку, починаючи з 19.12.2011 року, оскільки ОСОБА_20 крім телефонних дзвінків підсудному ОСОБА_16 не вчиняв інших дій, які національними судамии та ЄСПЛ вважаються «пастками».

Контакти з ОСОБА_20 та спілкування з ним по телефону було свідомим вибором ОСОБА_16 , на який не могли вплинути правоохоронні органи,

Щодо заявленої підсудними вимоги, висловленої в дебатах, про те, що у випадку постановлення обвинувального вироку, головуючий зобов`язаний надати відповіді на питання підсудних, суд виходить з вимог ст.324 КПК України 1960 року, якою регламентовані питання, що вирушуються судом при постановленні вироку, і вважає відповіді на питання підсудних недоцільними.

Суд постановляючи вирок дослідив матеріали справи, оцінив докази, вирішив всі клопотання підсудних.

А відповідь головуючого на запитання підсудних не передбачена КПК України.

Суд критично оцінює відмову підсудних від явок з повинною, які є особистими добровільними волевиявленнями письмовими повідомленнями; визнавальних показів, наданих ними під час досудового слідства, та вважає це їхнім способом захисту, обраним ними добровільно.
Оцінюючи здобуті докази в їх сукупності, суд визнає їх належними, достовірними, допуститими, а вину підсудних ОСОБА_15 , ОСОБА_16 доказаною їх визнальними показами наданими під час досудового слідства, явками з повинною, показами свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_112 , ОСОБА_21 , ОСОБА_150 , матеріалами кримінальної справи, речовими доказами відео-та -аудіфайлами.

Разом з цим, суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_62 , оскільки в них наявні розбіжності з встановленими в судовому засіданні обставинами, а саме: свідок пояснив, що йому було відомо про зміну обвинувачення стосовно ОСОБА_20 , що ОСОБА_38 з ним радився з приводу зміни обвинувачення ОСОБА_20 .

Однак, достовірно встановлено, що до прокуратури Малинського району Житомирської області, яка затверджувала обвинувальний висновок стосовно ОСОБА_20 , і яку на той час очолював ОСОБА_114 , не надходили постанова про зміну обвинувачення щодо ОСОБА_20 та вирок Радомишльського районного суду Житомрської області від 29.12.2011 року, що позбавило прокуратуру Малинського району Житомирської області права на апеляційне оскарження вироку.

Суд звретає увагу, що відповідно ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2012 року на вирок Радомишльського районного суду Житомрської області від 29.12.2011 року була подана одразу касаційна скарга заступником прокурора Житомирської області.

Суд критично також оцінює показання свідка ОСОБА_151 тому, що з його показань вбачається інформація про людські відносини між ним та його батьком ОСОБА_16 ; ним та заявником ОСОБА_20 ; між заявником ОСОБА_20 та підсудним ОСОБА_16 ; між підсудними ОСОБА_16 та ОСОБА_15 .

Твердження обох підсудних про те, що покази свідка ОСОБА_151 можуть свідчити про провакацію хабаря, ініціативність ОСОБА_20 , відмову ОСОБА_15 від вчинення злочину, суд оцінює критично, оскільки сам факт розмови ОСОБА_61 та ОСОБА_59 19.12.2011 року не може свідчити про провокацію хабаря, ініціативність ОСОБА_20 та відмову ОСОБА_15 від вчинення злочину.

Щодо показань свідків ОСОБА_152 та ОСОБА_89 , суд приймає їх показання до уваги, проте їх показання не підтверджують і не спростовують обставин вказаних в обвинувальному висновку.

Суд критично оцінює висновок експерта за результатами проведення експертного дослідження відео звукозапису від 11.10.2013 року №10410/13-35, яким встановлено, що надані на дослідження відеозаписи містять ознаки монтажу (т.10 а.с.130-134), а також висновку експерта за результатами проведення експертного дослідження відео звукозапису від 07.02.2014 року № 853/854/14-35, який є аналагогічним вищезазначеному висновку експерта від 11.10.2013 року, оскільки їх зміст спростовується листом-відповіддю Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.11.2013 року №12655-13 за підписом директора вказаної експертної установи ОСОБА_153 на клопотання адвоката ОСОБА_67 щодо встановлення ознак монтажу та неперервності записів які містяться у вигляді цифрових файлів на оптичних носіях ком пакт-дисках та ідентифікації апаратури, якою ці записи були зроблені, в якому чітко зазначається зокрема, що при встановлені факту про те, що досліджуваний запис є копією, як правило, встановлення ознак монтажу не має практичного сенсу, оскільки в копіях ознаки монтажу можуть бути замасковані або взагалі знищені, що, в свою чергу, може привести до хибних висновків при оцінюванні таких доказів. Згідно службових даних компакт-дисків наданих на дослідження надані записи є копіями. Виходячи з вищенаведеного, провести дослідження, які зазначені в клопотанні адвоката ОСОБА_67 можливо при надані оригіналів записів та апаратури на якій ці записи зроблені (т.11 а.с.59-60).

Суд критично оцінює роздруківки роумінгових з`єднаннь телефона підсудного ОСОБА_16 , який належав ТОВ «Наталка ЛТД», оскільки вони не містять обов`язкових реквізитів, які має містити офіційний документ. Вказана роздруківка свідчить про факти дзвінків підсудному ОСОБА_16 , але не містить інформації стосовно змісту розмов.

Суд вважає, що дії підсудного ОСОБА_15 підлагаєть кваліфікації за ч.3 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, оскільки достовірно встановлено, що він дійсно вчинив:

- умисні дії, які виразались в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара у значному розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабара будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням хабара;

- умисні дії, які виразались у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, а також внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Щодо кваліфікації органом досудового слідства дій підсудного ОСОБА_15 за ч.3 ст.364 КК України суд виходить з наступного.

Згідно вимог ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становишще особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

21.02.2014 року Верховную Радою України принято Закон України «Про внесення змін до кримінального та кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конівенції ООН проти корупції», який набрав чинності.

Згідно вказаному Закону до ст.364 КК України внесені зміни, а саме: виключена частина 3 ст.364 КК України.

Враховуючи викладене у діях ОСОБА_15 відсутня кваліфікуюча ознака «зловживання владою і службовим становищем, вчинене працівником правоохоронного органу», яка була передбачена ч.3 ст.364 КК України в редакції Закону №3207-VI (3207-17) від 07.04.2011 року.

В той же час у діях ОСОБА_15 наявний склад злочину, передбачений ч.1 ст.364 КК України - «зловживання владою і службовим становищем, що спричинило істотну шкоду».

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій підсудного ОСОБА_15 з ч.3 ст.364 КК України на ч.1 ст.364 КК України, та вважає, що достовірно встановлено, що останній дійсно вчинив умисні дії, які виразилися у зловживанні владою та службовим становищем, тобто умисне з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної особи використання службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдано істотної шкоди державним інтересам.

Суд вважає, що дії підсудного ОСОБА_16 підлягають кваліфікації за ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України, оскільки достовіно встановлено, що він дійсно вчинив: - умисні дії, які виразилися у пособництві в одержані службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара у значному розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабара будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням хабаря.

При призначенні покарання підсудним ОСОБА_15 , ОСОБА_16 суд у відповідності до вимог ст.65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особи винних, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До скоєння злочину підсудний ОСОБА_15 працював, за місцем роботи та проживання характеризується відповідно посередньо та позивтивно.

Раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обстанив, що пом`якшують покарання, не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

До скоєння злочину підсудний ОСОБА_16 займався та займається підприємницькою діяльністью. За місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог ст.89 КК України є особою, яка не має судимості.

Обстанив, що пом`якшують покарання, не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи обставини справи, особи підсудних ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , враховуючи мету покарання, суд вважає, що кримінальне покарання підсудним у виді позбавлення волі є достатнім для запобігання вчинению злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи, що підсудний ОСОБА_15 звільнений з органів прокуратури з позбавленням класного чину, не підлягають застосуванню норми ст.54 КК України.

Цивільний позов не заявлявся.
Керуючись вимогами ст.323, 324 КПК України 1960 року, суд

з а с у д и в:

підсудного ОСОБА_15 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 368, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України і призначити покарання:

- за ч.3 ст.368 КК України - вісім років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.1 ст.364 КК України - три роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на два роки шість місяців, із штрафом на користь держави в розмірі п`ятьсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить розмір 8 500.00 гривень;

- за ч.1 ст.366 КК України - два роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на два роки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити засудженому ОСОБА_15 остаточне покарання - вісім років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Зарахувати засудженому ОСОБА_15 в строк покарання строк тримання під вартою з 20.01.2012 року по 23.01.2012 року.

Строк покарання обчислювати з моменту виконання вироку.

Засудженому ОСОБА_15 залишити запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Підсудного ОСОБА_16 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України і призначити покарання - шість років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Зарахувати засудженому ОСОБА_16 в строк покарання строк тримання під вартою з 20.01.2012 року по 23.01.2012 року.

Строк покарання обчислювати з моменту виконання вироку.

Засудженому ОСОБА_16 залишити запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Речові докази: - грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, які передано на зберігання до фінансово-економічного управління СБ України, залишити власнику;

- банківські квитанції від 20.12.2011 року; примірник постанови про зміну обвинувачення ОСОБА_20 від 22.12.2011 року; довідку про результати розгляду кримінальної справи судом першої інстанції; аркуш паперу із рукописними записами ходу судового засідання у кримінальні справі - залишити при справі;

- мобільний телефон ОСОБА_15 , мобільний телефон ОСОБА_16 повернути власникам;

- документи: належним чином завірену копію кримінальної справи; оптичний магнітний диск, долучений ОСОБА_20 , на якому містяться аудіо записи особистих розмов між ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 ; оптичний магнітний диск та документи, надані Райффайзен Банк Аваль щодо відкриття, поповнення та зняття грошових коштів з платіжної картки ОСОБА_23 ; аркуш паперу із зазначенням банківських реквізитів платіжної картки ОСОБА_23 ; два примірники вироку суду від 29.12.2011 року; постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_20 від 22.12.2011 року; довідку про результати розгляду кримінальної справи судом першої інстанції; оптичний магнітний диск із легалізованими матеріалами, застосованих оперативно-технічних заходів, який містить аудіо та відео зображення судового засідання у кримінальній справі від 22.12.2011 року; оптичний магнітний диск із легалізованими матеріалами, застосовання оперативно-технічних заходів, який містить аудіо-відео записи особистих та телефонних розмов ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у період з 15.12.2011 року по 20.01.2012 року залишити при справі.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Макарівський районний суд Київської області протягом 15 днів з дня його проголошення, а засудженими в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя