КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 31 серпня 2021 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року,

за участі:
представника
власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , накладено арешт на нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 ; АДРЕСА_7 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , перебувають у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_8 , з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, з забороною користування, розпорядження та відчуження.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, скасувати її, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження зазначає, що 25 червня 2021 року слідчим суддею клопотання прокурора розглянуто без виклику власника майна, копію ухвали не надіслано, про її існування стало відомо 27 липня 2021 року під час ознайомлення з матеріалами провадження, 28 липня 2021 року подано апеляційну скаргу.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, оскільки порушує право власності подружжя ОСОБА_9 на належне їм майно, що охороняється Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
ОСОБА_5 зазначає, що на праві власності їй належать об`єкти нерухомого майна, на які накладено арешт. Загальна сума витрачених коштів на придбання вказаного майна становить 13 475 822, 90 грн.
Набуття відповідних грошових коштів є підтвердженим та обґрунтованим, оскільки отриманні від продажу іншого рухомого та нерухомого майна, а також договору дарування. Із вказаних грошових коштів сплачені усі необхідні податки та збори, вони жодним чином не пов`язані із предметом дослідження у відповідному кримінальному провадженні.
В судове засідання прокурор не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який просив поновити строк на апеляційне оскарження та задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Оскільки, 25 червня 2021 року слідчим суддею клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею без виклику власника майна, копію ухвали не надіслано, з її змістом представник власника майна ознайомився 27 липня 2021 року та наступного дня подав апеляційну скаргу, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 05 листопада 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001091, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361, ч. 2 ст. 209 КК України.
Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань становить інформація від компетентних органів Республіки Корея, відносно злочинної діяльності групи осіб, які використовуючи віддалене кероване шкідливе програмне забезпечення «FlawedAmmyy RAT», отримали доступ до «AD» (ActiveDirectory віддалене керування комп`ютером у операційній системі «Microsoft») серверів корейських компаній, та як наслідок подальшого розповсюдження шкідливої програми-вимагача «Clop» для блокування інформації та подальшого витребування викупу за розблокування інформації.

Кібератаки на чотирьох корейських компаніях відбувались з 13 лютого 2019 року по 22 лютого 2019 року, внаслідок чого було заблоковано 810 внутрішніх серверів та персональних комп`ютерів.
Досудовм розслідуванням встановлено, що вказана кібератака здійснювалась із серверу, який закріплений за ІР-адресою: НОМЕР_2 та належить хостінг - провайдеру ТОВ «ІТЛ», який фактично знаходиться за адресою: м. Харків, проспект Московський, буд.124/ 5.
За відомостями отриманими від компетентних органів Республіки Корея та Департаменту кіберполіції Національної поліції України установлено, що до вчинення кримінального правопорушення також причетний: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має у користуванні криптогаманці в біржі Binance, на які надходили кошти за розблокування інформації.
За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відношення до вчинення фінансових операцій та інших угод з грошовими коштами та іншим майном, здобутих завідомо злочинним шляхом, а саме не маючи офіційних доходів, які співрозмірні з його видатками, купує у свою приватну власність транспортні засоби, цінне нерухоме майно, земельні ділянки та інше, таким чином своїми діями, спрямовує на приховання чи маскування незаконного походження коштів або іншого майна, одержаних унаслідок вчинення предикатного діяння.
Так, впродовж нетривалого часу ОСОБА_8 придбав та зареєстрував на свою дружину ОСОБА_5 наступні об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресами:
1. АДРЕСА_1 ;

2. АДРЕСА_2 ;
3. АДРЕСА_3 ;
4. АДРЕСА_4 ;
5. АДРЕСА_5 ;
6. АДРЕСА_8 , а також має у власності об`єкт нерухомого майна за адресою:
АДРЕСА_9 .
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказані об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності належать ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_10 ).
25 червня 2021 рокупрокурор відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотання про накладення арешту на нерухоме майно, за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 ; АДРЕСА_7 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , перебувають у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_8 , з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, з забороною користування, розпорядження та відчуження.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року клопотання прокурора задоволено.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколудо Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Однак зазначених вимог закону слідчим суддею та прокурором, який звернувся із клопотанням про арешт майна, не дотримано.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Прокурором в клопотанні про арешт майна зазначено, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження до об`єкту нерухомості має на меті запобігти можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження майна, яке визнано речовим доказом, а також у зв`язку з необхідністю забезпечити в подальшому конфіскацію майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, і відповідно до ст.170 КПК України таке майно може бути накладено арешт з метою його збереження.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором не доведено, а слідчим суддею не перевірено правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та для забезпечення даного кримінального провадження, матеріали справи не містять інформації щодо повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні будь-яким особам.
Також не надано жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що ОСОБА_8 причетний до обставин вчинення злочинів або нерухоме майно набуто ним незаконно. Не містять матеріали клопотання і доказів, що майно придбано за рахунок коштів, отриманих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З матеріалів доданих до апеляційної скарги убачається, відповідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно :

- право власності на квартиру в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 19.09.2019 року (номер запису про право власності/ довірчої власності: 33304944). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі-продажу № 2249 від 19.09.2019 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 1 230 340,19 грн.;

- право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 19.09.2019 року (номер запису про право власності / довірчої власності: 33305275). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі-продажу № 2250 від 19.09.2019 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 1 221 842,69 грн.;

- право власності на квартиру в АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_5 30.03.2021 року (номер запису про право власності / довірчої власності: 41241260). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі- продажу № 156 від 30.03.2021 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 5 050 000,00 грн.;

- право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_5 07.06.2018 року (номер запису про право власності / довірчої власності: 26504877). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі- продажу N9 1434 від 07.06.2018 року, видавник: ОСОБА_11 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 2 044 400,00 грн.;
- Право власності на квартиру в АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_5 07.06.2018 року (номер запису про право власності / довірчої власності: 26504877). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі- продажу № 1433 від 07.06.2018 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 2 879 240,00 грн.;

- право власності на гараж в АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_5 13.12.2018 року (номер запису про право власності / довірчої власності: 29424801). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі- продажу № 4596 від 13.12.2018 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу покупець ( ОСОБА_5 ) придбала квартиру за 1 050 000,00 грн.;

- право власності на квартиру в АДРЕСА_7 зареєстровано 03.11.2011 року. Підставою для державної реєстрації був договір дарування від 29.10.2011, Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу ОСОБА_12 .
Загальна сума витрачених коштів на придбання майна становить: 13 475 822,90 грн.
З метою підтвердження фактів щодо законності джерел походження грошових коштів апелянтом надано інформацію та документи, а саме:

1) 28 жовтня 2020 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_13 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_10 та отримала від ОСОБА_13 грошові кошти у сумі 1 134 233,00 (один мільйон сто тридцять чотири тисячі двісті тридцять три) гривні. При цьому, звертаємо увагу суду на те, що до державного бюджету сплачено усі необхідні податки і збори;

2) 10 квітня 2019 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_14 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2019/1405919, відповідно до якого ОСОБА_5 продала автомобіль «Porsche 911 Carrera S» та отримала від ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 2 565 000,00 (два мільйони п`ятсот шістдесят п`ять тисяч) гривень. При цьому, звертаємо увагу суду на те, що до державного бюджету сплачено усі необхідні податки і збори;
3) 12 лютого 2019 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_15 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_11 та отримала від ОСОБА_15 грошові кошти у сумі 4 130 802,00 (чотири мільйони сто тридцять тисяч вісімсот дві ) гривень. При цьому, звертаємо увагу суду на те, що до державного бюджету сплачено усі необхідні податки і збори;

4) 22 січня 2018 року між ОСОБА_16 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарований) укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала у дарунок 500 000,00 (п`ятсот тисяч) дол. США. При цьому, звертаємо увагу суду на те, що до державного бюджету сплачено усі необхідні податки і збори;

5) 22 листопада 2017 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_17 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2017/718124, відповідно до якого ОСОБА_5 продала автомобіль «Infiniti FX37» та отримала від ОСОБА_18 грошові кошти у сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень (усі необхідні податки та інші платежі сплачено);
Загальна сума отриманих коштів становить: 8 630 035,00 грн. + 500 000 дол. США (станом на день укладання договору дарування курс долару становив 28,8448 грн. за 1,00 дол. США), що орієнтовно становить 23 052 435,00 грн. (Копії відповідних зазначених договорів долучено до матеріалів апеляційної скарги)

Відтак, відповідні грошові кошти за рахунок яких придбано майно, на яке накладено арешт, належать ОСОБА_5 на законних підставах, та із зазначених коштів сплачені усі необхідні податки та збори.
Окрім того, набуття відповідних грошових коштів є підтвердженим та обґрунтованим, і жодним чином не пов`язано із предметом дослідження у відповідному кримінальному провадженні.
Більш тог, не доведено, що ОСОБА_8 чи інші причетні до розслідуваних обставин особи, під час вчинення кримінальних правопорушень використовували дане майно, а тому є сумнівним значення вказаного майна для встановлення обставин у вказаному кримінальному провадженні і можливість використання його як доказу у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане у клопотанні прокурора майно, власником якого є ОСОБА_8 .

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду обставинам кримінального провадження.
Враховуючи викладені обставини, які вказують на необ`єктивність судового розгляду, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001091.
Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Поновити ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, та задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , накладено арешт на нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 ; АДРЕСА_7 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , перебувають у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_8 , з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, з забороною користування, розпорядження та відчуження, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурор відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 про накладення арешту на нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 ; АДРЕСА_7 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , перебувають у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_19 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/33771/21-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_20
Провадження № 11сс/824/4765/2021 Доповідач ОСОБА_19
Категорія ст.170 КПК України