Дата документу 28.02.2022 Справа № 314/3594/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/3594/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/783/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 28 лютого 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2021 року про застосування примусових заходів виховного характеру у вигляді обмеження довкілля і встановлення особливих вимог відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

Прокурор звернувся до суду із клопотанням, в якому просив застосувати до неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусові заходи виховного характеру у вигляді застереження та обмеження дозвілля, за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки ч.1 ст.119 КК України.
Так, 15.05.2019 р. приблизно о 19.30 год. ОСОБА_8 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, після сварки із ОСОБА_9 , знаходився у сквері по вул.Зелена смт Кам`яне Вільнянського району Запорізької області, куди за проханням ОСОБА_9 прийшов її неповнолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоб зобов`язати ОСОБА_10 піти зі скверу. Під час розмови з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 один удар в область щоки зліва та один удар долонею руки в область щоки з права. Після цього ОСОБА_8 пішов зі скверу.
Цього ж дня, приблизно о 21.30 год. неповнолітній ОСОБА_7 , знаходячись у сквері неподалік свого будинку АДРЕСА_1 та почувши лайку між своєю матір`ю ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , а також звук ляпасу, направився до свого подвір`я, і дізнавшись від матері, що її вдарив ОСОБА_8 , наздогнав останнього, який у цей час йшов проїжджою частиною, навпроти домоволодіння АДРЕСА_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, стоячи навпроти ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, не передбачаючи, що від його протиправних дій може настати смерть потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, володіючи навичками рукопашного бою та будучи фізично розвиненим, умисно, кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 один прямий удар в обличчя, від чого останній, не втримавши рівновагу, впав на проїжджу частину, при цьому вдарився головою об асфальтне покриття. Вказані неправомірні дії ОСОБА_7 призвели до отримання тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що спричинила смерть потерпілого ОСОБА_8 .
Згідно з висновком експерта № 150 від 01.07.2019 р. причиною смерті ОСОБА_8 стала закрита черепно-мозкова травма, яка виразилась лінійним переломом потиличної кістки, крововиливами під оболонками та в речовину головного мозку, та ускладнилась набряком головного мозку, з вторинними крововиливами в речовину його мозку. Закрита черепно-мозкова травма, як небезпечна для життя і така, що спричинила смерть, мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Дії неповнолітнього ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2021 року задоволено клопотання прокурора про застосування заходів виховного характеру в кримінальному провадженні № 0000469 від 16.05.2019 року щодо неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Застосовано до неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, примусові заходи виховного характеру у вигляді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки ОСОБА_7 , обмеживши його перебування поза місцем проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у період з 21 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня з забороною відвідувати у вечірній час кафе та розважальні заклади.

На підставі п.3 ч.2 ст.105 КК України застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі ОСОБА_7 під нагляд його тітки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено тривалість заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції порушено правила застосування вимог п.3 ч.2 ст.105 КК України. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у березні 2021 досягне повнолітня, а застосування заходів виховного характеру до повнолітньої особи неможливе, тому у даному випадку є неприпустимим встановлення тривалості заходів виховного характеру строком на 1 рік 6 місяців. Примусовий захід виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише до неповнолітнього.

Таким чином, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, фактично встановивши тривалість заходів виховного характеру після досягнення повноліття.

Просить ухвалу суду змінити, встановити тривалість заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 до 23.03.2022 року.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор, обвинувачений, його захисник та законний представник, будучи належним чином повідомленими про час і дату судового засідання не з`явились, від прокурора надійшла заява про розгляд справи без його участі, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутністю прокурора, обвинуваченого, його захисника та законного представника, що не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Згідно статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч.1 ст.119 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються.

Між тим, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст.105 КК України, є обґрунтованими.

За змістом ст.97 КК України неповнолітнього, який вперше вчинив злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст.105 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15 травня 2006 року метою застосування таких заходів має бути забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні не тільки належного виховання, а й освіти, лікування, соціальної, психологічної допомоги,захисту від жорстокого поводження, насильства та експлуатації, а також у наявності можливості адаптуватися до реалій суспільного життя, підвищити загальноосвітній і культурний рівень, набути професії та працевлаштуватись.

Згідно ст.105 КК України неповнолітній, який вчинив проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

До неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає. Суд може також визнати за необхідне призначити неповнолітньому вихователя в порядку, передбаченому законом.

Тобто, за змістом положень наведеної статті, примусовий захід виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише до неповнолітнього та не тільки за умови вчинення злочину особою, яка не досягла повноліття, а і якщо на час застосування такого заходу особа перебувала у неповнолітньому віці.

Проте, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення будучи неповнолітнім, на час застосування до ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру останній також перебував у неповнолітньому віці, однак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, встановивши тривалість заходів виховного характеру строком 1 рік 6 місяців.

Відповідно до вимог п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15 травня 2006 року строк нагляду, передбаченого п.3 ч.2 ст.105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто 23 березня 2022 року останній досягне повноліття, а застосування примусових заходів виховного характеру до повнолітньої особи є неприпустимим, а тому після досягнення ОСОБА_7 повноліття відсутні підстави для застосування положень ст.105 КК України.

Таким чином, керуючись положеннями ст.105 КК України та приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру, суд допустив неправильне тлумачення вказаної норми закону, яке суперечить її точному змісту.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 року (справа №461/2728/20, провадження №51-3201 км 21).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, ухвалу суду першої інстанції змінити, встановивши тривалість заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 до досягнення останнім повноліття, тобто до 23 березня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2021 року про застосування примусових заходів виховного характеру у вигляді обмеження довкілля і встановлення особливих вимог відносно ОСОБА_7 змінити.

Встановити тривалість заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 строком до 23 березня 2022 року.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4