КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4160/2021
Категорія: 331 КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року у кримінальному провадженні №0000812 стосовно обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307, ч. 2, ч. 3 ст. 311, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 313 КК України,

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року, зокрема, продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 21 листопада 2021 року включно та визначено заставу в розмірі 204 300 грн.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, суд врахував обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованих їй злочинів, які мають підвищену суспільну небезпечність, відповідно до ст. 12 КК України є злочинами нетяжкими, тяжкими та особливо тяжкими, за формою вини умисними, при доведенні провини за які обвинувачений загрожує покарання від 5 до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна; інформацію про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, сімейний стан, характеристики, відсутність офіційного працевлаштування та, відповідно, джерела доходів, відсутність міцних соціальних зв`язків, які б могли гарантувати бездоганну процесуальну поведінку обвинуваченої. А тому з огляду на стадію судового розгляду, з урахуванням практики ЄСПЛ дійшов висновку, що на даний час реальним є ризик переховування ОСОБА_7 від суду, продовжують існувати ризики незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, які ще не допитані, та можливість продовження злочинної діяльності. Разом із цим суд вважав, що запобігти таким ризиком зможе виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року в частині продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з 22 год 00 хв до 06 год 00 хв за місцем проживання в Чернігівській області.

Як вважає захисник судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та практики ЄСПЛ, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, внаслідок чого безпідставно продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 найсуворіший запобіжний захід з визначенням непомірної застави.

Обґрунтовуючи свою позицію, захисник посилається на те, що прокурором в суді не доведені ризики, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_7 під вартою, проте суд не дав належної правової оцінки порушенню прокурором п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України у взаємозв`язку із ч. 2 ст. 331 КПК України, чим допустив істотне порушення процесуального закону.

Поза увагою суду, як вважає захисник, залишилось те, що ОСОБА_7 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалася, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, правопорушення, в якому вона обвинувачується, не є правопорушенням проти життя та здоров`я особи. Отже судом не проведено аналізу всіх ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України з урахуванням особливостей кримінального провадження та особи обвинуваченої, як того вимагають норми чинного законодавства України та практика ЄСПЛ.

Крім того, за твердженням захисника, самостійно ініціюючи вирішення питання продовження обвинуваченій запобіжного заходу, судом не враховано висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 23 листопада 2017 року №1-р/2017, які стосуються також стадії судового розгляду та вирішенню судом питань продовження запобіжного заходу у відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, чим порушено принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу - захисник ОСОБА_6 не заявляв клопотання про розгляд його апеляційної скарги за участю сторін кримінального провадження, і таких клопотань від інших учасників кримінального провадження не надходило, апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без участі останніх.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний розгляд проводиться в межах поданої апеляційної скарги.

Оскільки в даному провадженні апеляційна скарга подана лише захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , то лише щодо неї здійснюється перевірка оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника про наявність достатніх підстав для зміни обвинуваченій запобіжного заходу на домашній арешт є непереконливими.

З матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника вбачається, що Дарницьким районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307, ч. 2, ч. 3 ст. 311, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 313 КК України, та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 313 КК України.

Як слідує зі змісту ухвали суду від 23 вересня 2021 року, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, судом поставлено питання щодо доцільності продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, під час обговорення якого прокурор просив продовжити обвинуваченій дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пославшись на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризиків переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, та вважав, що більш м`які запобіжні заходи не будуть ефективними і не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, а сторона захисту наполягала на зміні запобіжного заходу на домашній арешт, стверджуючи, що він забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Суд першої інстанції, з огляду на стадію судового розгляду, проаналізувавши дані про особу обвинуваченої та врахувавши тяжкість обвинувачення і можливого покарання у разі доведення її винуватості у висунутому обвинуваченні, дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не зменшилися, і лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, тому постановив ухвалу про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, водночас визначив заставу, достатню для виконання обвинуваченою обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 204 300 грн.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Що стосується доводів захисника про недоведеність прокурором існування жодного ризику та неврахування судом усіх обставин, які передбачені ст. 178 КПК України, то колегія суддів визнає їх безпідставними.

Колегія суддів зауважує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Що стосується ризику втечі обвинуваченого, то відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а у рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, яке пов`язане із збутом таких речовин, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки з урахуванням також положень Конвенції ООН про боротьбу проти незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин; тяжкість покарання, яка загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватою в інкримінованих їй низці кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого; всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має двох малолітніх дітей, але не працевлаштована, отже не має стабільного джерела доходів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачена може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшилися від часу обрання запобіжного заходу і виправдовують подальше її тримання під вартою.
Всупереч тверджень захисника, усі дані щодо особи обвинуваченої та її соціальних зв`язків були предметом дослідження суду, але таких, які б були достатнім стримуючим фактором її поведінки, не встановлено.

З огляду на те, що не всі свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, допитані, є обґрунтованим висновок суду про те, що з великою ймовірністю також існує ризик незаконного на них впливу.

За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії, отже твердження захисника про протилежне є непереконливим.

При цьому колегія суддів зважує і на те, що обвинуваченій була визначена, як альтернативний запобіжний захід, застава в межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, яка зможе забезпечити належне виконання нею процесуальних обов`язків та є співмірною з існуючими у даному кримінальному провадженні ризиками. Розмір застави, з урахуванням характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується та всіх даних про її особу, на переконання колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і не порушує права обвинуваченої, а тому не має підстав вважати його завідомо непомірним для неї.

Враховуючи наведене, висновок суду про наявність достатніх підстав на даній стадії судового розгляду для продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, які захисник пов`язує з невиконанням судом першої інстанції Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, згаданим захисником Рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, яким було передбачено, що під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні за відсутності клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (третє речення), тобто, допускалось під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії таких запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжні заходи у виді домашнього арешту та тримання під вартою, без перевірки обґрунтованості підстав їх застосування.

У той же час частиною 3 ст. 331 КПК України імперативно встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З огляду на стадію судового розгляду у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції дотримані вимоги ч. 3 ст. 331 КПК України.

За наведених обставин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом рішення про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою колегія суддів не встановила.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування та застосування щодо обвинуваченої іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів не знаходить. Отже апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року, якою продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 21 листопада 2021 року включно та визначено заставу в розмірі 204 300 грн - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3