Дата документу 03.11.2021 Справа № 325/68/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/929/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №325/68/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинувачених ОСОБА_9

ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 05 березня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Приазовське, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та виправдано за відсутністю складу кримінального правопорушення;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Токмак Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

07 травня 2019 року приблизно о 12.00 годині водій ОСОБА_10 керував автомобілем «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по вул.Горького в смт.Приазовське Запорізької області у бік м.Мелітополь зі швидкістю 50-60 км/год. На шляху прямування водій ОСОБА_10 , наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, не впевнився у безпеці, виїхав на зустрічну смугу руху та почав виконувати маневр обгону автомобілів «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 , «Citroen Berlingo» реєстраційний номер НОМЕР_3 , «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_4 , які рухалися попереду у попутному напрямку з меншою швидкістю, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який на перехресті почав виконувати маневр повороту ліворуч на ґрунтову дорогу. Внаслідок зіткнення автомобіль «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 відкинуло у правий бік, де він зіткнувся з автомобілем «Citroen Berlingo» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 , що призвело до втрати ним керованості та наступного виїзду за межі проїзної частини. В результаті дорожньо-транспортної події водію автомобіля «Citroen Berlingo» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги п.14.6 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати, цивільний позов та скасування арешту майна.

Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що 07 травня 2019 року приблизно о 12.00 годині він керував автомобілем «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухався по вул.Горького в смт.Приазовське Запорізької області у бік м.Мелітополь. На шляху прямування водій ОСОБА_9 , наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, увімкнув лівий покажчик повороту та на вказаному перехресті, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав виконувати маневр повороту ліворуч на ґрунтову дорогу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , який виконував його обгін в цей момент. Внаслідок зіткнення автомобіль «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 відкинуло у правий бік, де він зіткнувся з автомобілем «Citroen Berlingo» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 , що призвело до втрати ним керованості та наступного виїзду за межі проїзної частини. В результаті дорожньо-транспортної події водію автомобіля «Citroen Berlingo» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_11 було заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_9 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Вказані дії ОСОБА_9 прокурором були кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК та виправдано за відсутністю складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст.75 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК. Свої вимоги мотивував тим, що суд однобічно та упереджено підійшов до доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, частина таких доказів взагалі залишена судом без дослідження, аналізу і перевірки. Мотивуючи свої висновки, суд не проаналізував всіх доказів, які містяться в матеріалах провадження, у їх сукупності, а також не вказав, чому приймає одні докази та спростовує інші. Судом не наведено жодної об`єктивної причини, з якої висновки судових інженерно транспортних експертиз №19-108 та №19-14 не враховано в якості доказу вини ОСОБА_9 . З невідомих причин судом не враховано змісту самого висновку експертизи. Між тим експерт ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що висновок про те, що на момент початку виконання ОСОБА_9 повороту ліворуч, автомобіль під керуванням ОСОБА_10 вже рухався по зустрічній смузі руху, було зроблено ним виходячи з інтерпретації вихідних даних, заданих для проведення експертизи. Однак вказані покази експерта судом залишені поза увагою, що потягнуло відсутність їх оцінки у вироку та невірного висновку щодо невинуватості ОСОБА_9 . Показам свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_10 суд надав неналежну оцінку, оскільки в них наявні суперечності. До показів обвинуваченого ОСОБА_9 суд повинен був поставитись критично. Крім того, не погоджуючись із судовими експертизами №19-14 та 19-108, суд керувався постановою ВС від 05.04.2018 року у справі №585/8/16-к. Проте обставини ДТП, викладені у даній постанові, були інакшими, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині є сумнівним.

Також прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази, зазначені ним в апеляційній скарзі.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок щодо ОСОБА_10 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК і виправдати у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення викладені суперечливо, неоднозначно, не конкретно та неповно. Сам обвинувальний акт складений слідчим, який не мав жодних повноважень на розслідування кримінального провадження. Також суд, визнаючи протокол додаткового огляду від 15.08.2019 року неналежним та недопустимим доказом не застосував доктрину «плодів отруйного дерева» та не визнав неналежним і недопустимим доказом висновок експерта №19-108, в якому були використані покази ОСОБА_10 отримані під час проведення додаткового огляду від 19.08.2019 року. Крім того, під час проведення експертизи №19-108 експерт звертався до слідчого з клопотанням про надання додаткових вихідних даних. Надаючи відповідь експерту на питання 1 та 3 клопотання слідчий на власний розсуд інтерпретував покази потерпілого, не провів з цих питань жодної слідчої дії та зазначив вихідні дані, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Проте суд не надав оцінки зазначеним порушенням. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який би вказував на наявність контакту автомобіля «Mazda 6» з автомобілем «Citroen Berlingo». Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначив, що покази, зазначені у протоколі допиту свідка від 12.08.2019 року, ним не надавались. Суд не надав належної оцінки зазначеним твердженням, хоча такі покази, відмінні від наданих в судовому засіданні, були використані під час проведення експертизи №19-108 як похідні данні. За таких обставин суд дійшов хибного висновку щодо отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень під час ДТП 07.05.2019 року.

В доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 просив дослідити докази у справі, зазначені ним в доповненні.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думки обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які заперечили проти апеляційних скарги прокурора і захисника ОСОБА_8 ; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника, а при вирішенні апеляційної скарги прокурора покладалися на розсуд суду; прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, та заперечив проти скарги захисника ОСОБА_8 ; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК, вважаючи, що таке рішення ухвалено судом без належної оцінки доказів у справі.

Проте перевіривши матеріали кримінального провадження колегія суддів не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з такого.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд, виправдовуючи ОСОБА_9 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК за відсутністю складу кримінального правопорушення, дотримався вищезазначених вимог закону.

Судом у вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому ОСОБА_9 в цій частині і визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 , суд першої інстанції у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази винуватості обвинуваченого, на які посилалася сторона обвинувачення, та, згідно зі ст.94 КПК, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Так, диспозиція статті 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно - небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження частина 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження частина 2, загибель кількох осіб частина 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені статті 286 КК.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Велика Палата звернула увагу на те, що склад кримінального правопорушення, передбачений статтею 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення за частиною 1 статті 286 КК, в тому, що він своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. При цьому прокурором вказано, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення шляхом невиконання вимог пункту 10.1 ПДР, оскільки він не переконався в безпечності виконуваного маневру, почав виконувати маневр повороту ліворуч на ґрунтову дорогу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_10 , який виконував його заборонений правилами дорожнього руху обгін в цей момент.

Разом з тим, причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками. Кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Крім того, за нормативним визначенням об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Судом першої інстанції і це не заперечується учасниками провадження було встановлено, що водій ОСОБА_10 , наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг і одночасно виконуючи маневр обгону автомобілів, які рухалися попереду нього у попутному напрямку, тим самим грубо порушив вимоги пункту 14.6 (а) ПДР, відповідно до якого обгін на перехресті заборонено.

Відтак за наявності категоричної заборони у водія ОСОБА_10 на виконання обгону на перехресті невиконання ОСОБА_9 пункту 10.1 ПДР за одночасного повного виконання ним імперативного припису п.10.4 ПДР не перебуває в причинному зв`язку з виникненням суспільно небезпечних наслідків дорожньої пригоди, що є предметом судового розгляду. Кримінальна відповідальність водія ОСОБА_9 , який порушив п.10.1 ПДР, виключається через створення аварійної ситуації іншим водієм ОСОБА_10 , який був учасником дорожнього руху і не мав права перебувати в місці зіткнення транспортних засобів під керуванням обвинувачених.

З огляду на зміст висновків Верховного Суду (провадження № 51-2682км20, №51-170км17, № 51-2113км19, де предметом судового перегляду були абсолютно аналогічні обставини і події), які з огляду на положення ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають обов`язковому врахуванню іншими судами при застосуванні таких норм права у тотожних правовідносинах, районний суд вірно застосував норми матеріального права, визнавши ОСОБА_9 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність в діяннях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК.
Доводи апеляційної скарги прокурора про однобічну та упереджену оцінку судом доказів колегія суддів вважає непереконливими, оскільки зміст вироку свідчить про те, що судом оцінка доказів, наданих стороною обвинувачення, проведена згідно з вимогами процесуального законодавства.

Доводи прокурора про те, що суд не навів у вироку мотивів неприйняття до уваги висновків судових інженерно транспортних експертиз №19-108 та №19-12 спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, в якій наведені відповідні висновки суду в частині неприйняття певної частини цих висновків.

Крім того, в цих висновках експертами не вирішувалось питання про те, чи мав право водій ОСОБА_10 здійснювати обгін автомобіля під керуванням водія ОСОБА_9 , який подав сигнал покажчиком повороту вліво та чи мав він технічну можливість попередити зіткнення.

Посилання прокурора на наявність протиріч в показах свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_10 за наведених обставин і правових підстав жодним чином не впливає на висновок суду щодо невинуватості обвинуваченого ОСОБА_9 та не спростовує його.

Усупереч доводам прокурора покази експерта ОСОБА_12 викладені судом у вироку та враховані і співставлені з іншими доказами у справі і встановленими фактичними обставинами.

Відтак доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Оскільки районним судом всі надані сторонами докази судом першої інстанції досліджені повністю без будь-яких порушень, вимоги прокурора про повторне дослідження доказів є безпідставними. При цьому наведені прокурором доводи стосуються в першу чергу його незгоди з оцінкою зазначених доказів, яка була надана судом першої інстанції. Поряд з тим сама по собі незгода однієї зі сторін провадження з оцінкою доказів не породжує безумовний обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити докази.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК, зроблено з дотриманням ст.23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Зокрема, такого висновку районний суд дійшов на підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події, також на підставі висновків експертів, зміст яких відображено у вироку.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, районний суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_8 , вимагаючи в апеляційній скарзі скасувати вирок щодо ОСОБА_10 , виходив з того, що обвинувальний акт складено слідчим, який не мав повноважень на розслідування кримінального провадження.

Проте колегія суддів ставиться критично до таких заперечень захисника. Судова колегія виходить з того, що КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.
Відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для визначення конкретного слідчого або прокурора, яким доручається виконання відповідних повноважень у певній справі. При цьому апеляційний суд виходить з того, що мало місце застосування правила casus omissus pro omisso habendus est (тобто, що не охоплено законом законом не охоплено).
Апеляційний суд також зазначає, що відповідно до ч.5 ст.110 КПК обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань. Ці міркування не можуть бути обґрунтовані вимогами КПК, але в певних випадках їх розголошення може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.
Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи захисника про неконкретність висунутого обвинуваченому ОСОБА_10 обвинувачення. Адже в обвинувальному акті зазначено час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, висунуте обвинувачення є конкретним і зрозумілим.
За таких обставин, решта доводів і заперечень апеляційних скарг на правильність прийнятого судом рішення не впливають і жодним чином не спростовують законності і обґрунтованості встановлених судом першої інстанції обставин щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 і невинуватості ОСОБА_9 .
Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора і захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 05 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4