Дата документу 16.09.2021 Справа № 314/3129/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/3129/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/291/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула 16 вересня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року про відмову у звільненні від покарання у зв`язку з тяжкою хворобою відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.06.2018 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Встановлені судом першої інстанції обставини:

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку з тяжкою хворобою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)».

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку з тяжкою хворобою в інтересах засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)».

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що встановлені захворювання ОСОБА_7 не входять до Переліку захворювань, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 року №1348/5/572, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20.08.2014 року за №990/25767, а тому підстав для застосування норм ст.84 КК України до засудженого ОСОБА_7 наразі немає.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник вважає, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_7 станом на 19.10.2020 року відбуває покарання в Софіївській спеціалізованій туберкульозній лікарні № 55 при ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)». Засуджений має родину (дружину, доньку 4 років та матір), з якими підтримує спілкування, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Перед засудженням працював вантажником на продуктовій базі, має середню технічну освіту. В колонії характеризувався позитивно, працював на будівельних роботах та кочегаром, за що йому був пом`якшений режим відбування покарання, має ряд заохочень. Згідно інформації Філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області, наданої листом від 06.07.2020 року у її підзахисного наявні наступні діагнози: ВІЛ 4 стадії, орофарингеальний кандидоз, легеневий туберкульоз, гепатит С, втрата ваги, підвищення температури тіла, слабкість. Відповідно до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 року № 1348/5/572 за наявності інфекції вірусу імунодефіциту людини, який при цьому характеризується переліком опортуністичних захворювань та станів, то це є підставою для подання документів до суду відповідальними особами установи, де відбуває покарання засуджений. Вказує, що в її підзахисного наявні кілька опортуністичних станів і захворювань ВІЛ-інфекції, а саме: синдром виснаження (кахексії) на тлі ВІЛ-інфекції (втрата ваги більше 10 % від початкової) та/або немотивована хронічна (більше місяця) діарея або хронічна слабкість у поєднанні з тривалою (більше місяця) невмотивованою підвищеною температурою тіла; кандидоз стравоходу, трахеї, бронхів або легенів; легеневий туберкульоз та інші тяжкі захворювання. Проте, судом першої інстанції були проігноровані дані медичних карток хворого, які вивчались в судовому засіданні. Вважає, що наявність у її підзахисного вищезазначених тяжких хвороб перешкоджає подальшому відбуванню покарання. Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд порушив принцип гуманізму, поваги до прав і свобод людини, раціоналізації та індивідуалізації виконання покарань. Суд не врахував того факту, що ОСОБА_7 відбуває покарання з 06.08.2018 року, з встановленими на той момент вищевказаними діагнозами. Проте, ні начальник медичної частини, ні начальник колонії не виконали свого обов`язку щодо проведення комісії щодо стану здоров`я ОСОБА_7 та подання матеріалів до суду. Вказує, що наразі її підзахисний не забезпечений повноцінним лікуванням у місцях виконання покарань, він страждає від хронічного больового синдрому та запалювального процесу, відчуває слабкість та підвищену втомлюваність.
Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити її клопотання про звільнення від відбування покарання за станом здоров`я ОСОБА_7 як такого, що захворів на тяжкі хвороби.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив ухвалу суду залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції засуджений та його захисник, будучи належним чином повідомлені про час і дату судового засідання не з`явились, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутністю засудженого та захисника, що не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України, оскільки питань про погіршення правового становища засудженого не йдеться.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши надані матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вказані вимоги процесуального закону виконав належним чином та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Так, відповідно до ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Водночас, з аналізу положень ст.84 КК України та у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» №8 від 28.09.73 року зі змінами та доповненнями, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання. При вирішенні судом питання про звільнення від подальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухиляється він від призначеного лікування, а також інші обставини. При виникненні сумнівів щодо правильності висновку лікарської комісії суд вправі призначити судово-медичну експертизу.

Вирішуючи питання про звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку із захворюванням тяжкою хворобою до її одужання на підставі ст.84 КК України, суд також має враховувати тяжкість вчиненого злочину, особу винної, дотримуючись загальних принципів, встановлених законом, щодо призначення покарання.

Обов`язковою умовою для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі є висновок лікарсько-консультативної комісії, який складається за результатами засідання вказаної комісії, після обстеження особи, її стаціонарного лікування та вивчення медичної документації. Без такого висновку лікарсько-консультативної комісії суд позбавлений можливості вирішувати питання, пов`язані із звільненням засуджених від подальшого відбування покарання за хворобою.

Згідно п.2 розділу VI «Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», який затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 року №1348/5/572 медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я ДКВС, а у разі неможливості перенаправлення хворого засудженого до закладу охорони здоров`я ДКВС медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності після обов`язкового лікування і обстеження хворого в стаціонарних умовах закладів охорони здоров`я ДКВС або закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності з урахуванням результатів його медичного обстеження, проведеного лікування та заключного діагнозу.

За п.6 розділу VI вищевказаного Порядку, за наявності у засудженого ознак хвороби, визначеної Переліком хвороб, лікуючий лікар невідкладно складає медичний висновок, який погоджує завідувач відповідного закладу охорони здоров`я ДКВС. Завідувач закладу охорони здоров`я спільно з лікуючим лікарем забезпечують направлення хворого засудженого, а також необхідної медичної документації на найближче засідання лікарсько-консультативної комісії.

Отже, обов`язковою умовою для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі є висновок лікарсько-консультативної комісії, який складається за результатами засідання вказаної комісії, після обстеження особи, її стаціонарного лікування та вивчення медичної документації.

Окрім цього, законодавцем встановлений вичерпний перелік хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2020 року №2256/5/1491.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 відбував покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія № 55» за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.06.2018 року, яким останнього засуджено за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Під час розгляду поданого захисником клопотання в порядку ст.84 КК України за клопотанням сторони захисту судом було призначено проведення ОСОБА_7 медичного огляду щодо наявності захворювання, визначеного Переліком хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання лікарсько-консультативною комісією.

Висновки лікарсько-консультативної комісії проведеного медичного огляду засудженого ОСОБА_7 вказують на відсутність у засудженого захворювань, які входять до «Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання» (а.п.50-53).

Враховуючи обов`язкову умову для застосування норми, передбаченої частиною 2 статті 84 Кримінального кодексу України, у вигляді звільнення від подальшого відбування покарання за хворобою, а саме наявність захворювання, визначеного вищевказаним Переліком, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання за хворобою.

Всі інші доводи захисника, викладенні в апеляційній скарзі, які, на її думку, є підставами для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки захисник не посилається на будь-які обставини або докази, які не дістали оцінки у оскаржуваному судовому рішення. Фактично апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо наявності підстав для застосування до засудженого положень ст.84 КК України та у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції в ухвалі була надана оцінка, з правильністю якої колегія суддів погоджується.

Аргументи захисника щодо не надання засудженому належної медичної допомоги, про що зазначено в апеляційній скарзі, з огляду на матеріалами кримінального провадження, є безпідставними, протилежного не встановлено і районним судом.

Висновок суду про те, що до засудженого ОСОБА_7 не може бути застосовано звільнення від відбування подальшого покарання за хворобою належним чином обґрунтований, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскільки на даний час відсутні відомості, які б свідчили про наявність у засудженого захворювань, передбачених «Переліком захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання»і які слугували б підставою для його звільнення.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року про відмову у звільненні засудженого ОСОБА_7 від покарання в порядку ст.84 КК України залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4