Номер провадження: 11-сс/813/1707/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.187 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалоюзастосовано до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, а саме до 28.12.2021 року.

Рішення суду мотивоване наявністю обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 187 КК України, та наявними в рамках даного кримінального провадження ризиками, передбаченими п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, зокрема, захисник стверджує, що:

- ризик переховування від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення;

- під час досудового розслідування не встановлено фактів намагання підозрюваним будь-яким чином перешкоджати встановленню істини по справі та впливати на свідків;

- протоколи допиту потерпілої та свідків не несуть доказового значення;

- ОСОБА_8 неофіційно працює водієм маршрутного таксі, займається туристичними перевезеннями, що підтверджуються наявним у нього водійським посвідченням з відповідними категоріями;

- слідчим суддею не враховано надані стороною захисту обґрунтування можливості застосування до ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою;

- ОСОБА_8 має постійне місце проживання, де проживає з батьками похилого віку, яким допомагає, має на утриманні неповнолітнього сина, не перебуває та не перебував на обліку в психоневрологічному диспансері, не перебував та не перебуває під наглядом лікаря-нарколога, раніше не судим;

- підозрюваний має інвалідність ІІ групи та є інсулінозалежною особою, у лютому 2021 року знаходився у комі, спричиненою хронічним захворюванням та нервовим перевантаженням, у квітні 2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні, під час затримання 20.10.2021 року підозрюваному викликали швидку через неотримання вчасно дози інсуліну та підвищення цукру у крові. Тримання під вартою може спричинити непоправні наслідки здоров`ю ОСОБА_8 ;

- жодна з обставин, передбачених ч.4 ст. 183 КПК України, встановлена не була, тож слідчим суддею безпідставно не було визначено підозрюваному розмір застави.

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Позиції учасників судового розгляду.
Підозрюваний та його захисник у судовому засіданні доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Прокурор у судовому засіданні заперечував прости задоволення апеляційної скарги, зазначив, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді в Київському районному суду м. Одеси знаходяться матеріали кримінального провадження №0001270 від 19.10.2021 року, відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.187 КК України

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону суддею дотримані, його висновки про необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апелянта на неможливість посилання на тяжкість покарання при оцінці вірогідності втечі, враховує обставини інкримінованих злочинів на підставі обвинувального акту, з якого вбачається, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 187 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна (відповідно до вимог ст. 12 КК України), у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, відхиляючи посилання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на відсутність ризику впливу на свідків, з огляду на те, що під час досудового розслідування не встановлено фактів намагання підозрюваним будь-яким чином впливати на свідків, звертає увагу на наступне.

Апеляційний суд враховує, що перебування у статусі підозрюваного може викликати у ОСОБА_8 активні дії щодо впливу на свідків, схиляючи їх до надання неправдивих показань, з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки жодного зі свідків безпосередньо судом допитано не було, а показання, що надавалися на досудовому розслідуванні, не можуть лягти в обґрунтуванні судових рішень.

Слідчим суддею обґрунтовано взято до уваги, що підозрюваному відоме місце проживання потерпілої, а також те, що підозрюваному при ознайомлені з матеріалами кримінального провадження стануть відомі анкетні дані свідків, які в подальшому, будуть допитуватися безпосередньо судом,

Крім того, оскільки у випадку подальшого можливого направлення обвинувального акту до суду відносно ОСОБА_8 свідки будуть допитуватися безпосередньо судом, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику ймовірного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Таким чином, апеляційний суд вважає посилання захисника підозрюваного на те, що фактів намагання підозрюваним будь-яким чином перешкоджати встановленню істини по справі та впливати на свідків не встановлено такими, що безперечно невелюють існування неведеного вище ризику.

Доводи апеляційної скарги про те, що протоколи допиту потерпілої та свідків не несуть доказового значення апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Апеляційний суд констатує, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті. При цьому підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч. 3 ст. 87 КПК України, стороною захисту апеляційному суду не наведено.

Також слід зазначити, що посилання захисника підозрюваного на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, де проживає з батьками похилого віку, не перебуває та не перебував на обліку в психоневрологічному диспансері, не перебував та не перебуває під наглядом лікаря-нарколога, раніше не судим, неофіційно працює водієм маршрутного таксі, займається туристичними перевезеннями, що підтверджуються наявним у нього водійським посвідченням з відповідними категоріями, не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати встановлені слідчим суддею ризики та жодним чином не свідчать про неможливість вчинення обвинуваченим спроб переховування, впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення в подальшому.

Обставини щодо перебування на утриманні обвинуваченого дитини, належними доказами стороною захисту підтверджено не було, сам по собі факт наявності у особи дитини не підтверджують прийняття активної участі у її вихованні та перебуванні на утриманні.

Крім того, захисником не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо працевлаштування підозрюваного та джерел його доходів, а отже і можливості утримувати неповнолітнього сина та батьків.

Апеляційний суд також відхиляє посилання захисника підозрюваного на те, що стан його здоров`я унеможливлює його перебування під вартою без спричинення його здоров`ю непоправної шкоди.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що підозрюваний не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Безпідставними є і посилання захисника на невизначення слідчим суддею розміру застави. Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, інкриміноване підозрюваному, вчинено з погрозою застосування насильства, а отже, враховуючи встановлені ризики та вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, обґрунтованим є висновок слідчого судді про те, що у даному випадку таким, що забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі слідчого судді наявність зазначених ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.

Враховуючи вищевикладене, безпідставними є посилання апелянта на обрання занадто суворого запобіжного заходу з посиланням на недоведеність необхідності застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу на вказаній стадії кримінального процесу слідчому судді, як і апеляційному суду надано не було. Застосування запобіжного заходу у вигляді застави, домашнього арешту та особистого зобов`язання є недоцільним, з огляду на м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, та не забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою.

Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статями 177, 178, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.187 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4