Справа № 462/2944/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/589/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лавочне Сколівського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , відповідно до наказу №885/ос від 13.09.2013 року виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця перебуваючи на посаді старшого оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду пункту технічного обслуговування вагонів «Лавочне», що відноситься до виробничої структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Левандівська, 14-1 (надалі підприємство), маючи намір на заволодіння чужим майном шляхом обману, повідомив про свою відсутність на території України 07.10.2015 року, 08.10.2015 року та 09.10.2015 року ОСОБА_9 , котрий відповідно до наказу підприємства №960/ос від 26.12.2013 року, перебував на посаді начальника пункту технічного обслуговування вагонів «Лавочне» та котрий є відповідальним за ведення та заповнення табелів обліку використання робочого часу на підприємстві, достовірно знаючи, що табелі обліку використання робочого часу типової форми №11-5, які затверджені наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» є документами первинної облікової документації на підприємстві, які використовуються для обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати, тобто мав прямий доступ до офіційних документів первинного бухгалтерського обліку, та попросив ОСОБА_9 внести завідомо неправдиві дані про його перебування на роботі та відпрацювання робочих годин за 07.10.2015 року - 11 робочих годин. 08.10.2015 року - 4 робочих години та 09.10.2015 року - 7 робочих години, на що ОСОБА_9 погодився, внаслідок чого ОСОБА_7 бухгалтерією підприємства було нараховано на його банківську розрахункову картку від «Ощадбанк» гроші в сумі 767 гривень 71 копійка. Після прибуття на територію України, ОСОБА_7 09.10.2015 року, перебуваючи по вул. Доробок, 36а у м.Львові, отримав з електронного терміналу зазначену суму грошей, та розпорядився нею на власний розсуд, чим вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) та спричинив підприємству майнової шкоди на вказану суму.
Не погоджуючись із даним вироком, прокурор Франківської окуржної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2021 року скасувати та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження №0000204 від 23.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що усупереч вимогам закону в частині обов`язку суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, та наявності клопотання, звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, не звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, натомість визнав останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та призначив покарання.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
З вказаної норми вбачається, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 3 ст. 288 КПК України у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КК України підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, суд має закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Відповідне рішення судом приймається у формі ухвали.
Таким чином, системне тлумачення норм кримінального та процесуального закону свідчить про те, що до особи можуть бути застосовані положення ст. 49 КК України у випадку обов`язкової згоди обвинуваченого на звільнення його саме від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Наведених вимог закону судом враховано не було.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 28 квітня 2021 року до Залізничного районного суду м.Львова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинуваченя ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, разом із заявою обвинуваченого щодо визнання ним своєї винуватості, згоди зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні. Також обвинувачений подав заяву (а.с.п.14), в якій зазначив, що не проти закриття кримінального провадження за строками давності.
Як встановлено судом, ОСОБА_7 09.10.2015 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком (в редакції статті, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення таке відносилося до злочину невеликої тяжкості), санкція статті (в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якого передбачала покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.
Таким чином, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення зазначеного кримінального правопорушення складають три роки, а отже минули 10 жовтня 2018 року.
Матеріали провадження не містять у собі даних, як і б свідчили, що протягом трьох років з моменту вчинення кримінального правопорушенняОСОБА_7 ухилявся від слідства та суду, а також відсутні відомості про його притягнення до кримінальної відповідальності.
З огляду на відсутність даних про ухилення від слідства та суду, про притягнення до кримінальної відповідальності, а також будь-яких заперечень обвинуваченого проти звільнення від кримінальної відповідальності та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з вимогами ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, оскаржуваний вирок до скасування із постановленням ухвали про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Керуючись п.2 ч.1 ст.49 КК Ураїни, ст.ст. 404, 407, 409, 417, 419 та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2021 року відносно ОСОБА_7 скасувати.
Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 190 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4