ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/222/22 Справа № 183/7047/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000237, щодо

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Попасного Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою:
АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 04 листопада 2020 року.
Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04 листопада 2020 року по 17 серпня 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та із проникненням у житло, за наступних обставин.
04 листопада 2020 року приблизно о 23.50 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проходив поблизу буд. АДРЕСА_3 , де в цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, реалізуючи який 04 листопада 2020 року приблизно о 00.00 год. ОСОБА_7 , відчинивши хвіртку, зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , де з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, шляхом ривку відчинив вхідні двері вищевказаного будинку та, проникнувши до нього, попрямував до кухонної кімнати будинку.
Продовжуючи скоєння злочину ОСОБА_7 почав смикати вхідні двері кухонної кімнати, які в цей час потерпіла ОСОБА_10 намагалася втримати з іншого боку, але у неї не вийшло.
В подальшому ОСОБА_7 силою відірвав защіпку, на яку були зачинені двері кухонної кімнати, проник в кімнату, де перебувала ОСОБА_10 , вхопив останню обома руками за плечі, здавлюючи їх, тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої. Внаслідок застосування фізичної сили потерпіла ОСОБА_10 впустила на підлогу жіночий гаманець з мобільним телефоном, які тримала у руках. Після чого ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, відкрито в присутності потерпілої ОСОБА_10 заволодів майном, яке належить останній, а саме: мобільним телефоном марки «Lend Rover» та жіночим гаманцем.
Після чого ОСОБА_7 з викраденим майном місце скоєння злочину залишив, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 893,00 грн.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 162 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що докази, надані стороною обвинувачення, є недопустимими, оскільки отримані з порушенням порядку, передбаченого КПК України. Зазначає, що не було надано жодного доказу, що потерпіла насправді мала вказаний у вироку телефон. Вважає, що вирок фактично грунтується на показаннях потерпілої, які нічим не підтверджуються та які остання постійно змінювала. Вказує, що потерпіла має дружні відносини з ОСОБА_11 , яка була потерпілою по раніше вчиненому ним злочину.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців. В іншій частині вирок суду просить залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд, надавши перевагу загальносоціальним даним про обвинуваченого, залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки, зокрема, те, що ОСОБА_7 раніше судимий, на час ухвалення вироку має непогашені та незняті судимості, у тому числі за злочини проти власності, звільнившись 01 вересня 2020 року з місць позбавлення волі умовно-достроково до нормального життя не повернувся, не працевлаштувався, суспільно корисною працею не займався і продовжив свою злочинну діяльність. Звертає увагу, що обвинувачений не має постійного джерела доходу.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Крім того, обґрунтування обвинувачення це не перелік доказів, наданих органами досудового розслідування, а аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-Pekka Pietilainen v. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».
В порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів та не дав належну правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності, не мотивував своє рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, а докази сторони захисту відхилив без належного спростування.
Як слідує з матеріалів провадження сторона захисту неодноразово посилалась на відсутність у обвинуваченого умислу на викрадення майна потерпілої та звертала увагу на відсутність у матеріалах провадження доказів на підтвердження факту наявності у потерпілої викраденого телефону, однак суд першої інстанції не перевірив вказані доводи сторони захисту та не надав їм оцінки.

Суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та факту наявності у потерпілої викраденого телефону послався на показання потерпілої, яка вказувала, що ОСОБА_7 підняв випавший у неї з рук телефон та гаманець, після чого втік з викраденим.

Між тим, суд не надав належної оцінки показанням допитаного у суді першої інстанції свідка ОСОБА_12 , який вказував, що почувши крик потерпілої він заскочив до її подвір`я та побачив ОСОБА_7 , який тікав через городи, при цьому будь-якого телефону в руках останнього він не бачив, а також показанням свідка ОСОБА_13 , який є батьком обвинуваченого, та зазначав, що ОСОБА_7 прийшов до дому у нетверезому стані, речей у нього з собою не було.

Заслуговують на увагу доводи обвинуваченого про те, що суд належним чином не перевірив наявність у матеріалах провадження доказів на підтвердження факту наявності у потерпілої мобільного телефону Lend rover, викрадення якого інкримінується ОСОБА_7 , за допомогою яких можна було б встановити марку, модель телефону, його стан та час придбання, з урахуванням того, що під час затримання обвинуваченого та огляду місця події телефон знайдено не було, а жоден з допитаних судом першої інстанції свідків не був очевидцем самого правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив версію сторони захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на проникнення до житла потерпілої саме з метою грабежу, не надав оцінки показанням як обвинуваченого ОСОБА_7 , так і потерпілої ОСОБА_10 в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами по провадженню та не спростував їх,

Так, відповідно до пояснень, наданих обвинуваченим ОСОБА_7 у суді першої інстанції, він не мав умислу на грабіж, будучи нетверезим переплутав зазначений в обвинувальному акті будинок з будинком його однокласниці та прийшов туди переночувати.

А згідно пояснень потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_7 проник до її будинку з метою її гвалтування, а побачив та викрав телефон та гаманець, після того як вони випали у неї з рук.

При цьому відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності № 10 від 06 листопада 2009 року, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Викладене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, зазначеної у постанові від 20 лютого 2020 року в справі №5-4695кс19, відповідно до якої ключовим у вирішенні питання про наявність чи відсутність ознаки проникнення є встановлення того, з якою метою особа ввійшла (потрапила) у приміщення. Адже у тому разі, коли особа під впливом свого корисливого мотиву утвердилася в намірі заволодіти чужим майном, вона обирає механізм злочинної поведінки, який включає в себе етапи, зокрема мотивації злочину, цілепокладання, планування посягання, вибір шляхів досягнення мети, прогнозування ризиків та можливих наслідків тощо. Через сукупність таких дій та суб`єктивне ставлення до них особи, яка їх вчинила, відбувається візуалізація останньої (позиціонування самої себе), тобто проявляються процеси діяння, недоступні для безпосереднього спостереження.

Крім того, суд першої інстанції встановив порушення органом досудового розслідування вимог КПК України під час проведення огляду гаманця 04 листопада 2020 року та визнав недопустимим доказом протокол огляду речей від 04 листопада 2020 року, оскільки огляд гаманця жіночого бежевого кольору з візерунками було проведено на городі території домоволодіння АДРЕСА_2 , при цьому огляд (обшук) території домоволодіння є процесуальною дією, яка потребує попереднього дозволу суду, однак рішення слідчого судді з цих питань в матеріалах кримінального провадження відсутні.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції з урахування доктрини «плодів отруйного дерева» також визнав недопустимим доказом речовий доказ гаманець жіночий прямокутної форми, бежевого кольору, та протокол пред`явлення речей для впізнання від 04 листопада 2020 року разом з фото таблицею до нього, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_10 як такі, що є похідними від протоколу огляду речей від 04 листопада 2020 року.

Разом з тим суд першої інстанції не перевірив допустимість висновку судово-товарознавчої експертизи №4642-20 від 17 листопада 2020 року, проведеної, зокрема, на підставі відомостей, що містяться у протоколі огляду речей від 04 листопада 2020 року, та щодо встановлення ринкової вартості жіночого гаманця, які визнав недопустимими доказами.

При цьому у рішенні у справі Гефген проти Німеччини Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину плодів отруєного дерева , відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

У рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Вказане також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19 вересня 2019 року (справа № 488/2433/15), від 12 червня 2019 року (справа №676/3183/15-к).

Крім того, суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 березня 2019 року по справі №664/506/16-к стосовно визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруйного дерева», а саме, що у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Суд не звернув увагу на те, що Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.
Крім того, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19), відповідно до якої доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено в ході апеляційного перегляду вироку.

Оскільки відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, а обвинувачений та прокурор в апеляційних скаргах не ставили питання про дослідження доказів, суд апеляційної інстанції позбавлений права перевірити доводи апеляційних скарг та обгрунтування прийнятого судом рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирокпідлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обгрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, наведених у главі 2 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність допущених судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне й обгрунтоване судове рішення, що відповідно до вимог статей 412 і 415 КПК України є підставою для скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог обвинуваченого та прокурора, що обумовлює часткове задоволення поданих апеляційних скарг і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.
Вирішуючи питання щодо тримання засудженого під вартою суд апеляційної інстанції виходить із наступного. Стаття 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України). Тому з метою забезпечення перегляду провадження в суді першої інстанції, як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду, під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за скоєння тяжких злочинів, обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до статті 5 Конвенції нікого не може бути позбавлено свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.

Виходячи із конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 15 травня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без зміни і продовжити його до 15 травня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4