ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/514/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/2068/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 листопада 2021 року про продовження терміну дії запобіжного заходу щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянська Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 16 січня 2022 року включно.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу скасувати, та ухвалити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту, посилаючись на відсутність допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.121 КК злочину та невинуватість останнього, порушення судом вимог ст.178 КПК. Звертав увагу суду на незаконність складу колегії суддів апеляційного суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив ухвалу скасувати, та ухвалити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час доби посилаючись на фальсифікацію та сфабрикованість матеріалів кримінального провадження відносно нього, недоведеність прокурором існування ризиків, тривалість його перебування під вартою, стан власного здоров`я та здоров`я його матері, яка потребує його допомоги.

Прокурор про дату час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, про бажання та намір приймати участь в апеляційному розгляді не заявляв. Захисник та обвинувачений не заперечували проти апеляційного розгляду за відсутності прокурора, а отже суд не мав перешкод для апеляційного розгляду провадження.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

З наданих матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Бердянського міськрайонного суду перебуває об`єднане кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.307 КК.

Перед початком призначеного на 17.11.2021 року судового засідання прокурором подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, втім через неможливість явки захисника в судове засідання було відкладено на наступний день.

В судовому засіданні 18.11.2021 року, яке відбулось за участі захисника, прокурор підтримала раніше подане письмове клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою

Суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що прокурором доведено існування у даній справі ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК, а саме: переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, а також можливості вчинення іншого кримінального правопорушення. При цьому застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на зазначених вимогах закону.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

Наведені обставини дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин. При цьому ризик перешкоджання кримінальному провадженню шляхом переховування посилюється тим, що обвинувачений не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, а відтак у даному кримінальному провадженні відсутні соціальні чинники стримуючого характеру, які б вказували на можливість обвинуваченого дотримуватись покладених на нього процесуальних обов`язків та гарантувати його належну процесуальну поведінку.

Крім того, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення злочинів пов`язаних із обігом наркотичних засобів, а також корисливих злочинів, метою вчинення яких є особисте збагачення, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, у даній справі обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, зокрема проти життя та здоров`я особи, що має підвищену соціальну небезпеку. Разом з цим ОСОБА_7 ніде не працює, не має постійного джерела доходу.

Такі обставини, на переконання колегії суддів, безумовно свідчать про існування ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 наразі не завершено, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок про існування ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, адже адреси їх проживання відомі обвинуваченому. Крім того, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що обвинувачений неодноразово виявляв агресію в словесній формі відносно потерпілої під час провадження справи в суді, що безумовно посилює існування зазначеного ризику.

Судова колегія також відзначає, що ОСОБА_7 ухвалою апеляційного суду вже звільнявся під варти. Проте в день свого звільнення знову вчинив новий умисний тяжкий злочин, внаслідок якого загинула людина.

Відтак, зважаючи на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , характер та тяжкість інкримінованих йому злочинів, можливу міру покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст.177, 178, 183 КПК, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, на які послався суд в своїй ухвалі.

При цьому суд правильно визначився з тим, що інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

З огляду на зазначене, твердження апелянтів про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Встановлені у даному провадженні обставини свідчать про те, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тому твердження захисту про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту не є спроможними.

Сама по собі тривалість тримання особи під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу за відсутності інших достатніх та вагомих підстав для прийняття такого рішення.

Посилання захисника та обвинуваченого на недопустимість доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину є передчасними, оскільки ці питання підлягають оцінці при розгляді міськрайонним судом справи по суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.

Доводи апеляційних скарг захисту про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не підлягають перевірці колегією суддів на даному етапі судового розгляду, оскільки питання обґрунтованості висунутого обвинувачення може бути вирішено виключно при ухваленні судом першої інстанції відповідного процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відомості про стан здоров`я обвинуваченого були предметом перевірки суду першої інстанції, який, виходячи з наявних медичних довідок, дійшов висновку про відсутність даних, які би безумовно унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою. Такі висновки суду а ні захисником, а ні обвинуваченим в ними апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду будь-якими доказами не спростовано.

Наявність у обвинуваченого матері, яка зі слів обвинуваченого потребує його допомоги не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Ця обставина не здатна у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо твердження захисника ОСОБА_8 з приводу незаконності складу колегії апеляційного суду, про що останній зазначає по тексту апеляційної скарги слід зазначити, що з огляду на положення ст.ст.75,76 КПК колегія суддів не вбачає підстав, які б виключали можливість розгляду питання щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою визначеним автоматизованою системою складом колегією суддів.

З огляду на те, що розгляду підлягають ті клопотання, що заявлені або підтримані під час розгляду скарги по суті, що захисником зроблено не було, зазначене вище питання на обговорення учасників процесу не ставилось.

Отже колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого мотивів, не знаходить законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуваною ухвалою строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 було продовжено до 16 січня 2022 року включно, тобто на момент апеляційного перегляду зазначена ухвала втратила дію.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування ухвали, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 листопада 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 26.01.2022 Справа № 310/4754/21