Дата документу 28.03.2022 Справа № 323/2060/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 323/2060/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/658/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Кропивницька виправна колонія №6»,

розглянула 28 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красний Луч, Луганської області, громадянина України, який має середню освіту, неодруженого, до засудження не працював, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_2 ,
засудженого вироком Волноваського районного суду Донецької області від 18.01.2018 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним строком на 2 роки. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 24.07.2018 року вирок Волноваського районного суду Донецької області від 18.01.2018 року в частині призначеного покарання скасовано, призначено за ч.3 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок залишено без змін. Знову засуджений 01.11.2018 року Волноваським районним судом Донецької області за ч.2 ст.186, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від подальшого відбування покарання в якому зазначав, що не є злісним порушником та працює в столовій установи з 2019 року.
В судовому засіданні засуджений наполягав на задоволенні його клопотання, адвокат підтримав клопотання засудженого.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_7 є суто формальне. Виконання засудженим своїх прямих обов`язків не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі засуджений не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

В обґрунтування доводів зазначає, що з 2019 року працює в столовій установи, має шість заохочень та п`ять стягнень, які погашені. Вважає, що своєю працею довів виправлення та має право на умовно-дострокове звільнення.

Просить ухвалу суду скасувати, задовольнивши його клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Прокурор у судовому засіданні не погодився з апеляційною скаргою, вказав про не доведення засудженим свого виправлення, просив ухвалу суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 засуджений вироком Волноваського районного суду Донецької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним строком 2 роки. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 24.07.2018 року вирок Волноваського районного суду Донецької області від 18.01.2018 року в частині призначеного покарання скасовано. Призначено за ч.3 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок залишено без змін. Знову засуджений 01.11.2018 року Волноваським районним судом Донецької області за ч.2 ст.186, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

За статтею 6 КВК України вбачається, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», судам необхідно ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , останній з 06.04.2018 року утримувався в Маріупольському слідчому ізоляторі, де характеризувався наступним чином: порушень встановленого режиму тримання не допускав, заохочень не мав.

З 09.01.2019 року відбуває покарання в державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88)». За час відбування покарання характеризувався задовільно: допустив п`ять порушення встановленого режиму тримання, стягнення не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, мав шість заохочень. На виробництві установи був працевлаштований згідно угоди ЦПХ, але за порушення та не виконання норми виробітку з ОСОБА_7 угода була розірвана. На виробництві установи тривалий час не працевлаштований, через власне не бажання працювати, ставлення до праці не задовільне, до робіт з благоустрою відділення та установи не залучався так як не вбачав в цьому суспільної необхідності, не дотримувався вимог пожежної безпеки, готував та вживати їжу в передбаченому для цього місцях, виносив продукти харчування без дозволу адміністрації, виготовляв саморобні електричні прилади та користувався ними. Намагався дотримуватися правомірних взаємовідносин з персоналом. Свідомо не виконував передбачені законом вимоги персоналу установи та публічно демонстрував зневажливе ставлення до цих вимог. У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктний але підтримував дружні стосунки з засудженими негативної спрямованості. Відповідно до статті 123 Кримінально-виконавчого кодексу України не брав участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу так, як не вбачав в цьому суспільної необхідності. Відповідно до статті 126 Кримінально-виконавчого кодексу України не прагнув до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок. Відповідно до ст.127 Кримінально-виконавчого кодексу України не бажав приймати участь в самодіяльних організаціях установи. Відповідно до ст.65 Кримінально-виконавчого кодексу України байдуже ставився до участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Відповідно до ст.59 Кримінально-виконавчого кодексу України підтримував зв`язки з рідними шляхом отримання посилок, передач. Провину в скоєному злочині визнає, але робить це з метою отримання поблажливого ставлення до себе.

За виконання покладених обов`язків засуджений ОСОБА_8 має шість заохочень, проте за час відбування покарання засуджений п`ять раз допускав порушення встановленого режиму тримання, стягнення не зняті та не погашені, а тому поведінку засудженого за весь час відбування покарання не можна вважати стабільно позитивною.

Натомість, перспектива умовно-дострокового звільнення пов`язана із реальним станом поведінки засудженого, який відображає його правослухняну поведінку. Вагомих обставин, які б засвідчували зразковість поведінки засудженого матеріали справи не містять.

До того ж, однією із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці - участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_7 за час відбування покарання не виявляв бажання працювати, на виробництві установи був працевлаштований згідно угоди ЦПХ, але за порушення та не виконання норми виробітку з ОСОБА_7 угода була розірвана, тривалий час не був працевлаштованим через власне не бажання працювати, до робіт з благоустрою відділення та установи не залучався так як не вбачав в цьому суспільної необхідності, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого та ставлення до праці не може бути визнана, як сумлінна.

При цьому, в матеріалах провадження відсутні документи на підтвердження будь-яких обмежень щодо працевлаштованості даного засудженого.

Залучення ОСОБА_7 до праці в столовій установи, як про це зазначено в апеляційній скарзі, з огляду на положення ст.81 КК України щодо підстав застосування такого заохочувального заходу, є вочевидь недостатнім, що спростовує доводи засудженого в цій частині. Робота в столовій установи є роботою за власним бажанням, підтверджень того, що ця робота була відповідальна або тяжка матеріали справи не містять. Більш того, матеріали не містять і даних про залучення засудженого до цієї роботи.

Тобто, сукупність даних про особу засудженого ОСОБА_7 за весь період відбування ним покарання беззаперечно не свідчать про його усталену сумлінну поведінку і, відповідно, доведення його виправлення.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

При цьому колегія суддів приймає до уваги поведінку засудженого під час відбуття покарання, його небажання працювати на виробництві колонії, майже весь час відбування покарання останній не працював, що свідчить про те, що засуджений не довів стабільності та позитивності поведінки, а отже і не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Одночасно колегія суддів зауважує, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення передбачено дискреційною нормою Кримінального Кодексу України, тобто, не є обов`язком суду, а є правом, яке полягає у попередньому вивченні всіх даних про особу для прийняття правильного, законного рішення, з урахуванням власного внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів провадження, відсутні достатні та вагомі докази, які б надавали законні підстави для висновку про виправлення ОСОБА_7 , його стабільно позитивну поведінку.

Наявність у засудженого заохочень не може свідчити про те, що ОСОБА_7 протягом всього періоду відбування покарання за вироком суду бажав стати на шлях виправлення та перевиховатися.

Таким чином, на думку колегії суддів, хоча ОСОБА_7 формально має право на зазначену пільгу, але своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання. На даний час відсутні достатні та вагомі відомості, які б свідчили про дійсне виправлення засудженого і які б слугували підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Отже, оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що обумовлює відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 ,залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4