Справа № 461/9707/21
Провадження № 1-кп/461/271/22
16.02.2022 року,Галицький районний суд міста Львова, у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,-
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України,-
Представником потерпілого в судовому засіданні було подано клопотання про забезпечення позову в кримінальному провадженні. Вимоги клопотання мотивовано тим, що ним було подано до суду позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Однак, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформація про зареєстроване право власності обвинуваченого ОСОБА_8 ,- відсутня. На думку представника потерпілого факт відсутності зареєстрованого за останнім нерухомого майна, не може свідчити про відсутність рухомого майна, грошових коштів на банківських рахунках чи іншого майна (або набуття такого, в тому числі нерухомого в майбутньому), накладення арешту на яке може забезпечити виконання можливого рішення суду в майбутньому. Враховуючи значну суму позову, жодного наміру обвинуваченого добровільно відшкодувати заподіяні збитки, єдиним способом, на думку представника потерпілого, унеможливити відчуження ОСОБА_8 належного йому майна та уникнути передбаченої законом відповідальності, з метою належного виконання рішення суду виникає обґрунтована необхідним накласти арешт на все його майно в межах суми позову - 200 000 грн.
Захисники обвинуваченого та сам обвинувачений в судовому засіданні проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечили, оскільки таке належним чином не обґрунтоване. Крім того, як вбачається з обвинувального акту, кримінальним правопорушенням потерпілому майнової шкоди не завдано.
Прокурор вирішення питання заяви про забезпечення позову поклав на розсуд суду.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання, що заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 5 ст. 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 2-4, 7 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, або передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.
Згідно із п. п. 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Співмірність у застосуванні заходів забезпечення позову передбачає дотримання судом такого балансу інтересів сторін, що виключає як надмірні негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для приватних прав та інтересів відповідача, так і негативні наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав та інтересів позивача, пов`язаних із публічних інтересів правосуддя, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Представник потерпілого у заяві про забезпечення позову не вказує на докази, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, інтересів позивача, а лише посилається на необхідність зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса. При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову. Такий висновок суду відповідає положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 pоку, згідно з якими кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна або обмежений у праві власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що у заяві про забезпечення позову відсутні належні і допустимі докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тому суд відмовляє у задоволенні відповідної заяви.
Керуючись ст. ст. 149-152 ЦПК України, суд
В задоволенні клопотання сторони захисту про забезпечення позову в кримінальному провадженні,- відмовити.
Повний текст ухвали проголошено 18 лютого 2022 року о 13 год. 00 хв.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1