Провадження 1-кс/193/207/21
У Х В А Л А
іменем України

29 грудня 2021 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі представника власника майна ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в смт. Софіївка Дніпропетровської області клопотання представника власника майна ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:
22 жовтня 2021 року до Софіївського районного суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах власника арештованого майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
В обгрунтування клопотання вказує, що ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року в рамках кримінальної справи № 439/1189/12 за обвинуваченням ОСОБА_4 та інших у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.28, ст.348; п.п. 6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.262; ч.1 ст.14, п.п. 1, 6, 8, 12 ч.2 ст.115 КК України накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_4 в частині 1/3 частки вищевказаної квартири.

На підставі вищевказаної ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області №439/1189/12 зареєстровано обтяження на згадану вище квартиру.

Вказує, що вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2012 ОСОБА_5 засуджено за ч.4 ст.187, ч.2 ст.28, ст.348; п.п. 6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.262; ч.1 ст.14, п.п. 1, 6, 8, 12 ч.2 ст.115, 70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що йому належить на праві особистого майна.

За вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.03.2013 вищевказаний вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області частково скасовано, виключено з вироку дії за кваліфікуючими ознаками за ч.4 ст. 187 КК України. В решті вирок залишено без змін.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2013 року позов ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн..
На підставі згаданого рішення Софіївським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист і за постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження за № 47258027.

Постановою заступника начальника ВДВС Менського районного управління юстиції ОСОБА_8 від 14.04.2015 звернуто стягнення на доходи ОСОБА_4 , що направлені на погашення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. на користь ОСОБА_6 .

Наголошує на тому, що потерпілій відшкодована суттєва сума коштів, внаслідок чого потерпіла нотаріально оформила заяву, що матеріальних претензій до ОСОБА_4 не має.
27.07.2021 за заявою ОСОБА_3 державним виконавцем було прийнято рішення про припинення стягнення за ВП 47258027 та про закінчення вказаного виконавчого провадження, яким державний виконавець своєю постановою припинив чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Однак, відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого станом на 13.10.2021 незважаючи на постанову державного виконавця арешт майна на 1/3 частини квартири, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , не знято.
На підставі ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 08.09.2021 ОСОБА_5 звільнено умовно-достроково від відбуття основного покарання, невідбутий строк якого складає 3 роки, 7 місяців і 28 днів позбавлення волі.

Таким чином, представник власника, посилаючись на вище викладені обставини та додані до клопотання вважає, що потреба в арешті майна у вигляді 1/3 частки квартири, що належить ОСОБА_4 відпала, оскільки кримінальне провадження закрито, вирок суду у частині конфіскації майна в дохід держави залишено без змін, враховуючи, що вказане нерухоме майно було набуте шляхом реалізації права приватизації державного житлового фонду на всіх членів сім`ї ще в 2007 році, матеріальні зобов`язання перед потерпілою стороною ОСОБА_4 врегулював і потерпіла немає жодних претензій до нього, тому просила суд скасувати арешт майна накладений на підставі ухвали від 11.10.2012 .
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала і просила його задовольнити.
ОСОБА_4 належним чином повідомлений, про дату, час та місце розгляду клопотання, у судове засідання не з`явився, заяву про розгляд справи без його участі суду не надавав.
Прокурор належним чином повідомлений, у судове засідання не з`явився, заяву про розгляд справи без його участі суду не надавав.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 , суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 12.12.2012 вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів передбачені ч.4 ст.187, ч.2 ст.28, ст.348; п.п. 6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.262; ч.1 ст.14, п.п. 1, 6, 8, 12 ч.2 ст.115, ст. 70 КК України та призначено йому покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Суд враховує, що відповідно до п. 9 «Перехідних положень КПК України» (2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, розгляд клопотання про скасування арешту майна у даній кримінальній справі здійснюється у порядку передбаченому КПК України (1960 року)

Згідно зі ст. 409, 411 КПК України (1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 КК України, законодавство України, про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Отже, при визначенні строку давності виконання кримінального покарання у виді конфіскації майна засудженого застосуванню підлягають положення КК України.

Так частина 1 ст. 49 КВК України зазначає, що конфіскації підлягає майно, яке є особистою власністю засудженого, в тому числі його частка в спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і також вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 р.: «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» (з подальшими змінами), у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, суди можуть за поданням державного виконавця або прокурора вирішити питання про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого, набуте ним до винесення вироку і яке підлягає за законом конфіскації, а також на майно, придбане хоча б і після винесення вироку, але на гроші чи за рахунок майна, що підлягають конфіскації за вироком, у випадках, коли не закінчився строк давності його виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 126 КПК України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт; накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Відповідно до ч. 2 ст. 80 КК України строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду, а п. 5 ч. 1 тієї ж норми передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано п`ятнадцяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Згідно змісту вироку Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2012, вбачається, що ОСОБА_4 засуджено до позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна, за вчинення особливо тяжких злочинів (ст. 115 КК України), крім того з матеріалів клопотання вбачається, що арешт на майно ОСОБА_4 накладався не тільки для забезпечення цивільного позову потерпілої, який повністю відшкодовано, а й з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна, який хоч до цього часу не виконано, але при цьому строк давності виконання даного виду додаткового покарання ще не закінчився.
У п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, вказано, що для цілей статті б виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». А «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що клопотання про скасування арешту майна, що належить ОСОБА_4 не підлягає скасуванню.
Керуючись ст. 126, 409, 411 КПК України 1960 року, суд
У Х В А Л И В:
Клопотання представника власника майна ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна, - залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали оголошений 30.12.2021 о 13:00 год.
Суддя ОСОБА_1