ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/434/21 Номер провадження 11-кп/814/270/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючої ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000728 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року,

встановила:
Цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Миргородського району Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, працюючого водієм ТОВ «Батьківщина Нива», мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за:

- ч.2 ст. 286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;

- ч.1 ст. 135 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 18753 грн матеріальної шкоди та 500000 грн моральної шкоди, а всього стягнуто 518753 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 270000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та запобіжного заходу.

Згідно з вироком суду ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.

06 грудня 2020 року приблизно о 11.30 год ОСОБА_11 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вулиці Центральна в с. Попівка Миргородського району Полтавської області, неподалік будинку № 50 по вказаній вулиці, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_12 , який від отриманих в наслідок ДТП тяжких тілесних ушкоджень, помер.

Після вчинення даної дорожньої транспортної пригоди водій ОСОБА_11 , в порушення п. 2.10 Правил дорожнього руху, з метою уникнення відповідальності за вчинене та приховування факту вчинення ним даного кримінального правопорушення залишив місце ДТП, та завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_12 , якого своїми вказаними діями поставив у небезпечний для життя стан, та поїхав до покинутого домоволодіння по АДРЕСА_2 , де поряд з будинком заховав автомобіль «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 в чагарниках, а сам залишався біля нього до моменту його виявлення працівниками поліції.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити та пом`якшити йому призначене покарання, зменшити суми, які підлягають стягненню.

Свої вимоги мотивує тим, що свою вину у вчиненні злочині він визнав, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Вважає, що суд безпідставно не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, так як він не залишив автомобіль, не переховувався від органів досудового розслідування, не приховував, що вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи покарання, суд не взяв до уваги погодні умови та особливостей дороги, а також поведінку потерпілого, який, в порушення Правил дорожнього руху, рухався по середині проїжджої частини дороги, а також те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проживає з цивільною дружиною, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивно характеризується.

Тому вважає, що йому може бути призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Також зазначив, що він добровільно відшкодував 30000 грн, тобто повністю відшкодував матеріальну шкоду, що не взяв до уваги суд першої інстанції, а призначаючи моральну шкоду не врахував його доходи.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційної скарги, прокурора потерпілих та їх представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, за обставин, встановлених судом, є правильним, учасниками провадження не оскаржується та судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Разом з цим, доводи обвинуваченого про суворість покарання є слушними.

Судом першої інстанції не наведено обґрунтованих підстав призначення ОСОБА_11 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років за ч.2 ст. 286 КК України, яке за своїм розміром, на думку колегії суддів апеляційного суду, є явно несправедливим через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненні злочинів визнав, повністю підтвердив всі обставини події відповідно до висунутого обвинувачення, щиро розкаявся у вчиненому, висловлював жаль щодо настання смерті ОСОБА_12 , позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.

Крім цього, встановлено, що ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності притягується вперше, добровільно відшкодував потерпілій шкоду в сумі 30000 грн впродовж судового розгляду, під час апеляційного розгляду додатково добровільно перерахував на користь потерпілих кошти в сумі 10000 грн, які потерпілі отримали, що також є обставинами, які вказують на бажання обвинуваченого залагодити провину, виправити зумовлену кримінальним правопорушенням ситуацію та враховуються під час призначення покарання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання: активне сприяння розкриттю злочину, так як залишення біля автомобіля, не переховування від органів досудового розслідування та не приховування обставин вчинення кримінального правопорушення в розумінні чинного законодавства не є активним сприянням розкриттю злочину.

Однак, враховуючи наведене, характеризуючі дані, наявність щирого каяття, добровільного часткового відшкодування завданої шкоди, те, що обвинувачений притягується до кримінальної відповідальності вперше, має на утриманні неповнолітню дитину, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку за можливе змінити строк призначеного ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому, покарання, призначене судом першої інстанції за ч.1 ст. 135 КК України, визначено в межах передбаченої санкції, є правильним та достатнім для усвідомлення вчиненого правопорушення.

Разом з цим вимоги обвинуваченого про призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України є безпідставними, оскільки згідно зі ст. 69 КК України призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого.

Однак, в даному випадку, з урахуванням особи винуватого, даних про нього, системний характер його протиправної поведінки, тяжкі наслідки, які настали в результаті його дій, наявність обставини, яка обтяжує покарання: вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також не встановлення судом достатніх обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування ст. 69 КК України.

Крім цього, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_11 необхідно визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

В даному конкретному випадку саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Враховуючи вказане вище, поведінку обвинуваченого під час вчинення (перебування в стані алкогольного сп`яніння) та після вчинення ДТП (залишення потерпілого в небезпечному для життя стані), думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, відсутні підстави і для звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, як про це просить обвинувачений.

Щодо доводів обвинуваченого про зменшення розміру шкоди, необхідно зазначити таке.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Суму завданої потерпілому матеріальної шкоди, обвинувачений не оскаржує.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню, якщо шкода заподіяна знівеченням або ушкодженням здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала внаслідок знівечення або пошкодження здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчинені кримінальних правопорушень, суд першої інстанції, задовольнив позовні вимоги потерпілих щодо стягнення моральної шкоди та стягнув із обвинуваченого на користь ОСОБА_7 . 500000 грн моральної шкоди, а на користь ОСОБА_8 270000 грн моральної шкоди.

Разом з цим, поза увагою суду залишилося те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом правильно встановлено, що в результаті вчинених дій обвинуваченого, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дійсно зазнали душевних страждань у зв`язку з втратою близької людини, проте, визначаючи розмір моральної шкоди на загальну суму 800000 грн двом потерпілим, суд вийшов за межі розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи глибину душевних та психічних страждань потерпілих, вимушені зміни у їх життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також з огляду на майновий та сімейний стан обвинуваченого, поведінку обвинуваченого, який висловив жаль щодо вчиненого та наслідків, осуд своєї поведінки та бажання відшкодувати шкоду, колегія суддів дійшла висновку, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити, визначивши його в сумі 150000 грн кожному потерпілому.

При цьому, обвинувачений під час судового розгляду виплатив потерпілій ОСОБА_8 30000 грн, а під час апеляційного суду 10000 грн (по 5000 грн, згідно з чеками поштового переказу від 05.01.2022, кожному), які ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали, тому розмір моральної шкоди підлягає зменшенню на вказані вище суми.

Переказ коштів в сумі 5000 грн, відповідно до чеку № 9 від 11.01.2022, потерпілі не отримали, а тому колегією суддів не враховується. Вказана сума може бути врахована під час виконання судового рішення.

З огляду на вказане, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання та розміру моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_11 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_11 покарання, призначене за ч.2 ст. 286 КК України, та визначити його у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Вважати ОСОБА_11 засудженим за ч.1 ст. 135 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції 1 рік 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 визначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_11 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визначивши його в розмірі 145000 грн на користь ОСОБА_7 та 115000 грн на користь ОСОБА_8 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4