Дата документу 25.03.2022 Справа № 554/1990/22
Провадження № 1-кс/554/3005/2022
Ухвала

іменем України

25.03.2022 року м. Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 , розглянувши клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 про накладення арешту на майно,

встановила:

слідчий звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що слідчим відділенням відділу поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області (далі СВ ВП № 2 ПРУП ГУНП в Полтавській області) здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000143 за фактом кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146 ККУ.

10.03.2022 року близько 18:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , біля під`їзду № 2, двоє осіб, ймовірно службовці ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно позбавили волі громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом затримання та перевезення до іншого місця.

13.03.2022 року відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 за фактом кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

В ході досудового розслідування був допитаний свідок ОСОБА_4 , який повідомив, що саме він зафіксував на відеозапис обставини незаконного позбавлення волі особами одягненими у військову форму громадянина ОСОБА_3 шляхом затримання імовірно військовослужбовців та узнав одного з них за поведінкою та ходьбою та вказує на ОСОБА_5 .

В ході допиту потерпілого останній дав показання, в яких вказує на громадянина ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та інших не встановлених осіб одягнених у форму військовослужбовців, які погрожували життю і здоров`ю ОСОБА_7 після чого силою проти волі помістили його до автомобіля білого кольору Renault з д.н.з НОМЕР_1 та повезли в невідомому напрямку, прив`язали до дерева та залишили, самостійно звільнившись ОСОБА_7 зрозумів, що знаходиться в лісі неподалік від дому.

Також допитана в якості свідка ОСОБА_8 , яка повідомила до гарячої лінії 102 про даний факт який відбувся із її сусідом ОСОБА_7 10.03.2022 року та яка надає покази про те що всі особи, які здійснювали протиправне діяння були у військовій формі.

Згідно довідки Територіального сервісного центру №5341 автомобіль Renault Sandero д.н.з НОМЕР_1 належить на праві власност ТОВ «АГРОВЕТГРУП», зареєстрованому за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська, 3Б.

23.03.2022 до слідчого відділу надійшов рапорт від оперуповноважених співробітників СКП ВП № 2 Полтавського РУП про те, що даний автомобіль перебуває за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська 3 Б.

23.03.2022 в ході бесіди з директором ТОВ «АГРОВЕТГРУП» за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська, 3Б, ОСОБА_9 повідомила, що дозвіл на проведення огляду транспортного засобу не надає. З метою збереження слідів речей і документів, які перелічені у зазначеному клопотанні, які є предметами та засобами вчинення кримінального правопорушення та містять відомості, які будуть використані як докази в розслідуваному кримінальному провадженні та під час судового розгляду.

В зв`язку з вище викладеним на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України виникла необхідність у проведенні слідчої дії.

З огляду на вказане, враховуючи те, що транспортний засіб є доказами в кримінальному провадженні, можуть бути використані для встановлення обставин, що встановлюються під час кримінального провадження №0000143 від 13.03.2022 за ч.2 ст.146 КК України.
Постановою слідчого від 23.03.2022 вище вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказам у кримінальному провадженні №0000143 від 13.03.2022.
В даному випадку є достатні та обґрунтовані підстави вважати, що транспортний засіб Renault Sandero д.н.з НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «АГРОВЕТГРУП», зареєстрованому за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська, 3Б. є речовим доказом та їх необхідно зберегти у тому ж стані.

Виходячи з того, що для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вище зазначеного кримінального правопорушення, та у зв`язку з необхідністю проведення ряду експертиз, є потреба накладення арешту вище вказаний транспортний засіб.

У судове засідання слідчий не з`явився, надала заяву про розгляд клопотання без її участі, клопотання підтримує у повному обсязі, прохає його задовольнити.

Розглянувши клопотання по суті поставлених вимог, перевіривши надані до клопотання матеріали кримінального провадження та дослідивши докази, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділенням відділу поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області (далі СВ ВП № 2 ПРУП ГУНП в Полтавській області) здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000143 за фактом кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146 ККУ.

Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 10.03.2022 року близько 18:30 год. за адресою: Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Перспективна, 3, біля під`їзду № 2, двоє осіб, ймовірно службовці територіальної оборони в м. Полтава, незаконно позбавили волі громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом затримання та перевезення до іншого місця.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: … 7) арешт майна (ст. 131 КПК України).

Частиною п`ятою статті 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З урахуванням того, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тобто, діюче кримінально процесуальне законодавство України передбачає, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються з числа визначених ст. 84 КПК України.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КПК України).

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена, у цьому випадку слідством, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що висунуте ним.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які обумовлюють доречність застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати доцільність арешту майна доведеною поза розумним сумнівом, версія заявника має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії заявника. Наявність таких обставин, яким версія заявника не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії є підставою для розумного сумніву в доведеності доцільності застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

У цьому випадку, слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків з урахуванням того, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та у такому відстоюванні прав останні є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, в ході судового розгляду, з огляду на те, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, установив, що у ракурсі наданих сторонами матеріалів, у тому числі судових рішень, у справі з дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом» не можливо говорити, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора та, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням, а саме передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у випадках, передбачених ч.5 ст.171 КПК України, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу. Названі статті встановлюють, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації; та конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приписами абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, регламентовано, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд, зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчий просить накласти арешт на майно (автомобіль) який вилучений в ТОВ «АГРОВЕТГРУП», при цьому відповідно до витягу з ЄРДР не вбачається, що саме дане підприємство чи його посадові особи будь-яким чином відносяться до даного кримінального провадження та мають відповідний процесуальний статус у ньому, а тому майно на яке слідчий просить накласти арешт є майном третьої особи.

Більше того, судом встановлено, що автомобіль Renault Sandero д.н.з НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «АГРОВЕТГРУП» та в період з 17.03.2022 року і по даний час тимчасово використовується Військовою частиною на підставі УКАЗА ПРЕЗЕДЕНТА УКРАЇНИ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», з правом зберігання за адресою місцезнаходження підприємства власника транспортного засобу (м. Полтава вул. Автобазівська, 3-Б), що підтверджується відповідною довідкою Військової частини НОМЕР_2

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Таким чином, суд вважає, що з відповідним клопотанням про накладення арешту на майно третіх осіб має звертатися саме прокурор, а не слідчий, як це передбачено ст. 64-2 КПК України.

За таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали провадження, у порядку ст. 94 КПК України, враховуючи правову підставу для арешту майна третіх осіб; наслідки арешту майна третіх осіб для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки в порушення вимог ст. 64-2 КПК України з клопотанням про накладення арешту на майно третіх осіб звернувся слідчий, а не прокурор, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 64-2, 94, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя

ухвалила:

у задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 про накладення арешту на майно - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1