Справа № 158/592/21 Провадження №11-кп/802/584/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого,
визнано винним:

- за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
В силу ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.01.2021 більш суворим, призначеного за цим вироком, остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Речові докази:
- кінь та дерев`яний віз на гумовому ходу, передані на зберігання ОСОБА_10 , - залишено власниці.
Стягнено із ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати, пов`язані із проведенням судово-товарознавчої експертизи у розмірі 980 грн. 70 коп.
Згідно з вироком ОСОБА_7 12 грудня 2020 року близько 14 години, перебуваючи по вул. Замковій в смт. Олика Ківерцівського району Волинської області неподалік приміщення Олицької селищної ради, керуючись метою викрадення чужого майна, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, підійшов до дерев`яного возу, запряженого конем, який стояв обабіч дороги, сівши на вказаний дерев`яний віз та взявши до рук віжки (ліци), здійснив ним рух в напрямку Замкової площі з метою їх таємного викрадення. Однак, під час вчинення злочинних дій, спрямованих на таємне викрадення чужого майна, а саме в момент руху останнього по Замковій площі в смт. Олика Луцького району Волинської області, був помічений потерпілою ОСОБА_10 , яка намагалась його зупинити. Проте, усвідомлюючи, що його злочинні дії були помічені, бажаючи досягти свого злочинного наміру, спрямованого на незаконне заволодіння чужим майном, а саме конем з возом, діючи умисно, відкрито, повторно, їдучи викраденим конем з дерев`яним возом, зник з місця вчинення злочину, заподіявши таким чином потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на суму 22466,67 грн.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що положення ч.4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі зарахуванням попереднього вироку у даному випадку не застосовуються, відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Просить суд вирок Ківерцівського районного суду від 24.05.2021 відносно ОСОБА_7 скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, вирок Ківерцівського районного суду від 11.01.2021 про засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України виконувати самостійно.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав апеляцію у повному обсязі та просив її задовольнити, обвинуваченого, який апеляційну скаргу заперечив і просив залишити вирок суду без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а саме: відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, підтверджується зібраними у справі доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
При обранні виду покарання обвинуваченому, суд дотримався загальних засад, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України.
З урахуванням наведеного, місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, в межах санкції ч.2 ст.186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Приписами п.2 ч.1 ст.413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з частиною 4 статті 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Оскільки за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке він вчинив 12 грудня 2020 року, тобто до постановлення попереднього вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року, вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року підлягає самостійному виконанню.

Також посилання суду першої інстанції на положення ч.4 ст.70 КК України при призначенні обвинуваченому остаточного покарання суперечить правовому висновку Верховного Суду від 27.03.2018 у провадженні № 51-717 км 18, у якому вказано, що коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожен вирок виконується самостійно.
Отже, з наведеного вбачається, що оскільки вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року до ОСОБА_7 був застосований інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.ст.75, 76 КК України, а оскаржуваним вироком його засуджено до покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, тому у даному випадку застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань (тобто положень ч.4 ст.70 КК України) не допускається.
Таким чином, у своєму рішенні місцевий суд застосував положення ч.4 ст.70 КК України, які не підлягали застосуванню.
Апеляційний суд погоджується з остаточно визначеним розміром призначеного покарання та вважає його відповідним вимогам статей 50, 65 КК України, проте допущення зазначених порушень під час складання судового рішення є неприйнятним, а тому вирок суду першої інстанції слід змінити, виключивши з його резолютивної частини призначення ОСОБА_7 на підставі ч.4 ст.70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнано винним за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України із встановлення іспитового строку на 3 роки, виконувати самостійно.

На підставі викладеного і керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.
Вважати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Виключити з резолютивної частини вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 травня 2021 року висновок про призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст.70 КК України.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України із встановлення іспитового строку на 3 роки, виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді