ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3124/21 Справа № 185/7203/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001319 від 22 серпня 2020 року, за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Павлоград, громадянин України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки й покладено обов`язки, визначенні ст. 76 КК України.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_6 22 серпня 2020 року, о 02.20 год., умисно, незаконно, всупереч волі власника, маючи прямий умисел на порушення конституційного права на недоторканість житла особи, передбаченого ст. 30 Конституції України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що користувач квартири ОСОБА_10 не надавала йому дозволу заходити до квартири, таємно з метою проникнення відкрив незачинені на замок двері квартири АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_11 та перебуває у користуванні ОСОБА_10 , та проник до житла останньої.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України й призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання прокурора, суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_6 , не взявши до уваги та не надавши належної оцінки низці обставин, які вказують на наявність в діях обвинуваченого кваліфікуючої ознаки застосування насильства, зокрема показам потерпілої та відомостям слідчого експерименту. Разом з цим, прокурор вказує, що застосування обвинуваченим до потерпілої фізичного насильства було спрямовано на проникнення до житлової кімнати квартири, яка розташована за кімнатою де відбувалися події й в яку обвинувачений без подолання опору не міг проникнути, що підтверджується і показами свідка ОСОБА_12 , тому прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з ухваленням нового.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданої апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження є необгрунтованими, з огляду на таке.
Так, суд, дослідивши докази у провадженні, співставивиши їх між собою, надавши їм належну оцінку, дійшов до висновку, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 162 КК України, й перекваліфікував його дії на ч. 1 ст. 162 КК України, за ознаками незаконного проникнення до житла особи.
При цьому, суд вказав, що така кваліфікуюча ознака складу злочину за ч. 2 ст. 162 КК України, як проникнення до житла, поєднане з насильством не знайшла під час судового розгляду свого підтвердження, оскільки насилля ОСОБА_6 до потерпілої було застосоване вже після того, як він незаконно проник до житла потерпілої.
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд та вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України повністю підтверджується показами потерпілої та свідків.
Так, обвинувачений заперечував свою винуватість та вказував, що 21.08.2020 ввечері до квартири, в якій перебувала його дівчина він зайшов з дозволу потерпілої і, заходячи в квартиру, нікому ніяких тілесних ушкоджень не завдавав.
Разом з цим, потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що через сварку з обвинуваченим, 21.08.2020 ввечері до неї додому приїхала ОСОБА_13 , з якою вони розпивали спиртні напої, та пізніше до них приїхав обвинувачений, вимагаючи, щоб до нього повернулась ОСОБА_13 . Потерпіла зазначила, що обвинувачений зайшов до їх квартири без дозволу й вона його побачила коли сиділа на кухні, при цьому він стояв посередині передпокою. В той час коли вона не дозволяла йому пройти до ОСОБА_13 , їй були спричиненні тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_12 підтвердив покази потерпілої, та вказав, що обвинувачений дійсно міг потрапити до квартири без їх дозволу, оскільки коли він йшов до магазину, забув зачинити вхідні двері. При цьому, свідок зазначив, що коли він повернувся додому, то побачив, що обвинувачений тримав дружину, після чого виштовхнув ОСОБА_14 з квартири.
Разом з цим, суд обґрунтовано критично віднісся до показів свідка ОСОБА_15 , яка на час допиту перебувала в фактичних подружніх відносинах з обвинуваченим, та її покази не узгоджувалися із показами інших свідків, що апеляційним судом також розцінено, як намагання допомогти обвинуваченому уникнути кримінальної відповідальності.
Окрім того, винуватість обвинуваченого за ч. 1 ст. 162 КК України підтверджується й дослідженими письмовими доказами у провадженні.
Так, відповідно до протоколу огляду від 22.08.2020, було оглянуто квартиру потерпілої.
Згідно з висновком експерта № 202 у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді садна на задній поверхні грудної клітини по центру грудної клітини по центру у проекції 4-5 грудних хребців та масивного синця гомілково-ступневого суглобу праворуч, які утворились по ударному механізму від дії тупого (тупих) твердого предмету (предметів) чи при ударі об такий (такі), з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області. Ушкодження утворились 22 серпня 2020 року. Утворились не менше як від двох механічних дій тупого твердого предмету або при ударі об такий (такі). Відносяться до легкий тілесних ушкоджень.
Як видно із довідки травматолога потерпіла звернулась до лікаря о 03.00 годин 22.08.2020.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_12 від 31.08.2020 свідок вказав, що повернувшись до дому, почув у квартирі шум й відкривши двері, побачив, що обвинувачений тримав за волосся його дружину, а свідок ОСОБА_13 перебувала в зальній кімнаті. Після чого він виштовхнув обвинуваченого з квартири та викликав на допомогу - товариша.
Як видно з протоколу проведення слідчого експерименту від 31.08.2020, за участю потерпілої ОСОБА_10 , потерпіла показала де вона перебувала, коли побачила обвинуваченого, який перебував у передпокої квартири й росповіла про обставини завдання їй тілесних ушкоджень.
При цьому, висновком додаткової експертизи № 211-д від 04.09.2020 встановлено, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження не суперечать механізму їх утворення, на які вона вказує під час слідчого експерименту.
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, а в їх сукупності - достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за доводами, викладеними в апеляційній скарзі прокурора.
Колегія суддів звертає увагу, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК україни, а саме порушення недоторканності житла може бути вчинене, зокрема у формі незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи, під яким слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.
Закінченим це кримінальне правопорушення є з моменту незаконного проникнення до житла особи. Моментом проникнення до житла потерпілої є дії обвинуваченого у вигляді відкриття дверей та входження до приміщення квартири. Отже, у цьому випадку, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, є закінченим саме з моменту незаконного перетину ним меж квартири потерпілої.
При цьому, насильство, як кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, повинно застосовуватися під час незаконного проникнення у житло або інше володіння особи. У разі, коли насильство застосовується після того, як винний незаконно увійшов до житла чи до іншого володіння особи, його дії необхідно кваліфікувати за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України та відповідної статті, що передбачає відповідальність за насильство за умови відсутності згоди володільця (володільців) на входження у житло чи інше володіння особи.
З суб`єктивної сторони злочин характеризується лише прямим умислом. Винний усвідомлює, що порушує недоторканність житла громадян шляхом вчинення вказаних вище дій, і бажає їх вчинити.
З огляду на викладене, висновки суду, про відсутність в діях обвинуваченого кваліфікуючої ознаки, як застосування насильства є обґрунтованими й такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, й кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 162 КК України, є правильною.
Водночас, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 337 КПК України, та неможливості погіршити становище обвинуваченого, обгрунтованого вказав на неможливість кваліфікації дій обвинуваченого за сукупністю кримінальних правопорушень у цьому провадженні, за саттею, що передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення проти здоров`я потерпілої.
Отже, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора за обставин, викладених у ній, не має.
Окрім того, колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_6 призначене у виді обмеження волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України без його реального відбування, із застосуванням положень ст. 75 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора не підлягають задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим, належним чином вмотивованим і справедливим та призначене покарання відповідає його меті.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4