ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судових засіданьОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участі:
прокурорів обвинуваченого захисника потерпілого представника потерпілого представника ПАТ «Страхова група «ТАС»» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0006917 за апеляційними скаргами прокурора Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Панфілово Октябрського району Тургайської області (Республіка Казахстан), громадянина України, працюючого водієм ТОВ «Основа-бетон» (м. Українка Київської області), який має неповнолітню дитину, 2011 року народження, в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КК України

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він близько 16 години 45 хвилин 30 серпня 2016 року керував автомобілем «Рено Магнум» , реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухався в межах населеного пункту в м. Черкаси по проспекту Хіміків зі сторони вулиці Рябоконя (нині Симиренківська) в напрямку вулиці В.Чорновола. На регульованому світлофором перехресті проспекту Хіміків та вулиці Сурікова ОСОБА_9 проявив неуважність та порушив вимоги пунктів 10.1., 16.6. Правил дорожнього руху України . Перед початком зміни напрямку руху та здійсненням маневру повороту ліворуч він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, не надав дорогу транспортному засобу - автомобілю ВАЗ-21114, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_11 , що рухався у зустрічному напрямку прямо по проспекту Хіміків зі сторони вул. В.Чорновола у напрямку вул. Рябоконя, у зв`язку з чим відбулося зіткнення зазначених транспортних засобів.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівого стегна, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я; травми голови зі струсом головного мозку, ран м`яких тканин голови, рани лівого ліктьового суглобу, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Порушення обвинуваченим ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху, а саме, вимог пунктів 10.1., 16.6. Правил знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із виникненням ДТП і настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Вказані дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Судом першої інстанції виправдано ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, в зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Виправдовуючи ОСОБА_9 , суд виходив з того, що висновок судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_11 , в розумінні ст. 86 КПК України є недопустимим доказом, оскільки не доведено джерело походження предмета дослідження, решта наданих доказів є недостатніми для ухвалення обвинувального вироку. Крім того, при проведенні авто-технічної експертизи експертом враховано надані слідчим вихідні дані щодо того на який сигнал світлофора на перехрестя виїхали обидва транспортні засоби і на який сигнал світлофора автомобіль під керуванням обвинуваченого завершував маневр повороту, які є суперечливими і належним чином не підтвердженими. За таких обставин перед судом не доведено, що обвинувачений ОСОБА_9 порушив пункти 10.1. і 16.6. Правил дорожнього руху та внаслідок порушенням ним правил безпеки дорожнього руху потерпілому ОСОБА_11 заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, вважаючи його незаконним, просила скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортним засобом терміном на 3 роки, на підставі ст. 49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 94, 370, 374 КПК України не надав оцінки зібраним доказам окремо та в їх сукупності, побудував своє рішення про виправдування ОСОБА_9 на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, не оцінив докази обвинувачення та не проаналізував їх, і не навів мотивів з яких їх відкинув.

Прокурор не погоджується з висновком суду про визнання недопустимим доказом висновку судово-медичної експертизи щодо тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_11 № 02-01/1974 від 07.10.2016, оскільки відсутність в матеріалах провадження документу, що підтверджує спосіб отримання медичної документації потерпілого ОСОБА_11 , не може ставити під сумнів висновок судово-медичної експертизи та не спростовує обставин участі ОСОБА_9 в дорожньо-транспортній пригоді, його вини та отримання потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Також прокурор вважає, що визнання судом неналежним доказом висновку судової авто-технічної експертизи є безпідставним, оскільки суд не наділений спеціальними знаннями, що давали б змогу оцінювати правильність застосування експертом методики, повноти проведеного дослідження, а тому його висновки є припущенням. При виникненні сумнівів щодо висновку експерта судом першої інстанції не допитано експерта ОСОБА_14 , хоча на його виклику та допиті наполягала сторона захисту, і показання якого мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 , вважаючи вирок суду незаконним, просив його скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та повністю задовольнити заявлений ним цивільний позов.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального закону. Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 7, 9, 22, 23, 370, 374 КПК України упереджено підійшов до оцінки доказів на яких ґрунтується обвинувачення та постановив вирок, який не відповідає вимогам ст. 94, 370, 374 КПК України.

Слідчий експеримент та висновки авто-технічної експертизи є належними та допустимими доказами, будь-які порушення при їх проведенні допущені не були.Вважає, що судом безпідставно визнано недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи, оскільки ним не ставилося питання про порушення його прав на конфіденційність інформації ні в ході досудового слідства, ні в суді першої інстанції.

На вказані апеляційні скарги захисник ОСОБА_10 подала заперечення в яких вважає їх безпідставними, а вирок суду законним та обґрунтованим, а тому просила залишити його без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_12 , які підтримали подані апеляційні скарги, і просили їх задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти задоволення поданих апеляційних скарг, і просили вирок місцевого суду залишити без змін, думку представника ПАТ «Страхова група «ТАС» ОСОБА_13 , який також заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив вирок місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, так як дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Крім того, в справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Так, на думку державного обвинувачення винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доводиться зібраними у ході досудового розслідування доказами у їх сукупності, а саме: протоколом огляду місця ДТП від 30.08.2016 фототаблицею та схемою до протоколу огляду; показаннями потерпілого ОСОБА_11 ; даними висновку судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_11 №02-01/1974 від 07.10.2016; даними висновку судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018.

Висновок районного суду про те, що не доведено, що ОСОБА_9 вчинено інкриміноване йому кримінальне правопорушення, ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності - достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Зокрема, місцевий суд проаналізував показання потерпілого ОСОБА_11 , який вказував, що він рухався на автомобілі по просп. Хіміків в крайній лівій смузі, та перелаштувався в крайню праву смугу руху, оскільки попереду перед перехрестям з вул. Сурікова із увімкненими покажчиками лівого повороту стояло кілька транспортних засобів і зелений сигнал світлофора дозволяв рух прямо. Також потерпілий зазначив, що він виїхав на перехрестя на зелений сигнал світлофора, але у цей час у зустрічному напрямку розпочав маневр повороту вліво вантажний автомобіль «Рено Магнум» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_9 і перекрив йому дорогу, в результаті чого він застосував гальмування, але дорожнє покриття було мокрим, тому відбулося зіткнення, під час якого він отримав тілесні ушкодження.

Також місцевим судом досліджено:

- протокол огляду місця ДТП від 30.08.2016 з фототаблицею та схемою до нього, з якого вбачається, що ДТП відбулась на регульованому перехресті вулиці Сурікова та проспекту Хіміків у м. Черкасах. На місці події виявлено легковий автомобіль ВАЗ-21114, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з пошкодженнями в передній частині, вантажний автомобіль «Рено Магнум», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з пошкодженнями правої сторони, уламки елементів автомобіля (т.1 а.с. 111-127);

- дані висновку судово-медичної експертизи №02-01/1974 від 07.10.2016, згідно якої у ОСОБА_11 виявлено легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження (т.1 а.с. 129-130);

- дані висновку судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018, згідно якої в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з технічної точки зору є невідповідність дій ОСОБА_9 вимогам п.10.1., 16.6. ПДР України, для виконання яких він перешкод технічного характеру не мав (т.1 а.с. 138-141).

Апеляційним судом за клопотанням прокурора було повторно досліджено вищевказані докази, а саме: протокол огляду місця ДТП від 30.08.2016 з фототаблицею та схемою до нього; дані висновку судово- медичної експертизи №02-01/1974 від 07.10.2016; дані висновку судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018.

За наслідками всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, місцевий суд дійшов висновку про те, що не доведено вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що під час проведення судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018 використовувалися дані, здобуті в ході проведення слідчого експерименту лише за участю потерпілого ОСОБА_11 , де було встановлено траєкторію і напрямок руху транспортних засобів по проїзній частині дороги, а також час, за який вантажний автомобіль подолав певну відстань.

З висновку експерта вбачається, що останній враховував дані про час та відстань тільки при наданні відповідей про наявність/відсутність порушень Правил дорожнього руху потерпілим ОСОБА_11 та чи мав він можливість уникнути зіткнення. В той же час експерт не використовував цих даних при наданні висновку щодо порушень ПДР обвинуваченим ОСОБА_9 ..

Крім того, при проведенні експертизи експерт виходив із тієї обставини, що автомобіль під керуванням потерпілого виїхав на перехрестя на дозволений (зелений) сигнал, однак місцевий суд дійшов висновку, що вказана обставина не доведена, тому що показання потерпілого і обвинуваченого у цій частині кардинально відрізняються між собою, а інших доказів, які б спростували або підтвердили їх показання, суду не надано.

Місцевим судом за клопотанням сторони захисту було допитано свідка ОСОБА_15 , однак його показання не взято до уваги та визнано неналежним доказом, оскільки він дав показання, які суттєво відрізняються від показань потерпілого і обвинуваченого щодо того у якій смузі зупинились по просп. Хіміків транспортні засоби для здійснення повороту, з якого ряду виїхав на перехрестя легковий автомобіль під керуванням потерпілого, хоча покази потерпілого і обвинуваченого у цій частині співпадають. Також свідок вказував, що відгукнувся на оголошення у засобах масової інформації, і погодився свідчити у кримінальному провадженні, однак в оголошенні (т.1 а.с. 150-151) вказано про ДТП яка відбулась 30.08.2018, хоча в даному кримінальному провадженні ДТП відбулася 30.08.2016 тобто на два роки раніше, що викликає сумнів у достовірності показів даного свідка. При цьому випуск газети був 08.05.2019, тобто майже через три роки після подій, які ставляться у вину ОСОБА_9 ..

За таких обставин місцевим судом встановлено, що експертом враховано надані слідчим вихідні дані щодо того на який сигнал світлофора на перехрестя виїхали обидва транспортні засоби і на який сигнал світлофора автомобіль під керуванням обвинуваченого завершував маневр повороту, які є суперечливими і належним чином не підтверджені, з чим згідна і колегія суддів апеляційного суду.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість в якості доказу у справі висновку судово-медичної експертизи №02-01/1974 від 07.10.2016, оскільки він проводився на підставі медичної документації, яка повинна була вилучатися на підставі ухвали слідчого судді, що узгоджується з позицією Верховного Суду (ухвала від 07 серпня 2019 року у справі № 555/456/18, постанови від 06 лютого 2020 року у справі № 336/1667/16-к, від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17). Однак матеріали справи не містять даних, які б свідчили про те, що слідчий звертався до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до медичної документації потерпілого ОСОБА_11 . Безпосередньо сам потерпілий ОСОБА_11 не надавав слідчому свої медичні документи, та і не міг їх надати, оскільки на експертизу надавалася медична карта стаціонарного хворого, яка не могла зберігатися у потерпілого, а зберігалася у медичному закладі, що узгоджується з п. 1.2 та 1.4 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Головного архівного управління при КМУ від 20.07.1998 № 41.

В матеріалах кримінального провадження також відсутні документи щодо способу отримання слідчим (чи іншою особою) медичної карти № 14783 стаціонарного хворого ОСОБА_11 , яка містить інформацію з обмеженим доступом і була предметом експертного дослідження. Більше ніяких досліджень експертом, як зазначено у експертизі, не проводилось.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі вказує про те, що суд не володіє необхідними професійними та спеціальними знаннями, що давали б змогу оцінювати правильність, доцільність, правомірність застосованої експертом методики, повноти експертного дослідження при складанні висновку судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018, а тому його висновки є виключно припущенням, нічим не підтвердженими, та незважаючи на це були покладені в основу вироку.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи є неспроможними, оскільки основною підставою для визнання місцевим судом недопустимим доказом у справі висновку судової авто-технічної експертизи №4/755 від 26.09.2018, слугувало те, що вказаний висновок був складений виходячи з того, що потерпілий ОСОБА_11 рухався на зелений сигнал світлофору, хоча хто з водіїв, обвинувачений чи потерпілий, рухався на заборонений сигнал світлофору є суперечливим і належним чином не підтвердженим, і в матеріалах справи відсутні докази з даного приводу, окрім показів самого обвинуваченого і потерпілого, які кардинально різняться між собою.

Місцевим судом не було констатовано факт хто саме потерпілий ОСОБА_11 чи обвинувачений ОСОБА_9 рухався на заборонений сигнал світлофору, а тому доводи прокурора про те, що суд першої інстанції взяв до уваги лише покази обвинуваченого ОСОБА_9 , є неприйнятними.

Посилання прокурора на те, що місцевим судом не допитано експерта, хоча на цьому наполягала сторона захисту, є безпідставними, оскільки його допит не може усунути протиріччя в показаннях потерпілого та обвинуваченого щодо того хто з них рухався на зелений сигнал світлофору.

Доводи апелянтів про те, що потерпілим не було заявлено про факт порушення його прав та свобод, пов`язаних з вилученням карти № НОМЕР_3 , яка відповідно містить його персональні дані, є необґрунтованими, оскільки сам потерпілий не міг надати копію вказаної карти, яка містить інформацію з обмеженим доступом, так як вона зберігається виключно в медичному закладі, а матеріали справи не містять даних про те, яким чином слідчий здобув такі дані.

Місцевим судом не було поставлено під сумнів дані слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого, як про те зазначає останній в своїй апеляційній скарзі, а лише зазначено, що матеріали справи не містять об`єктивних даних про те - хто з водіїв рухався на заборонений сигнал світлофору.

Доводи прокурора про те, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 побудовано без належного аналізу доказів обвинувачення, які наявні в матеріалах справи, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції були належним чином досліджені в повному обсязі докази, надані стороною обвинувачення, яким дана відповідна правова оцінка в їх сукупності, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст. 7, 9, 22, 23, 370, 374 КПК України, як про це зазначає прокурор та потерпілий в своїх апеляційних скаргах, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, надано оцінку всім зібраним доказам та обставинам кримінального провадження, з точки зору належності допустимості та взаємозв`язку.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого. В них зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали його вірну оцінку, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 про який просять апелянти в апеляційних скаргах.

Доводи апелянтів щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, істотних порушень вимог кримінально процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність були предметом перевірки апеляційного суду та колегією суддів визнані неспроможними.

Твердження апелянта про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення є необґрунтованим та невмотивованим, є безпідставним, оскільки воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України та з наведенням у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, визначених КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення обвинувального вироку, а тому апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, оскільки виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді