Справа № 439/548/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/354/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою першого заступника військового прокурора Західного регіону України ОСОБА_6 на вирок Буського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

встановила:
цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перегноїв, Золочівського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до чотирьох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців та покладено на нього, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України обов`язки.

Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 14 грудня 2018 року о 15 год. 06 хв., у порушення вимог пунктів 1.5, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), п.2.3 (підпунктів «б», «д»), п.2.9 (підпункту «а»), п.п.12.3, 12.4, 12.9 (підпункту «б»), "Правил дорожнього руху України", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 із змінами та доповненнями, керував у стані алкогольного сп`яніння технічно справним транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN TIGUAN» із реєстраційним номером « НОМЕР_1 », рухаючись правою смугою руху транспортного потоку по вул. Юридика в напрямку до вул. Івана Богуна у м. Броди, Львівської області із швидкістю близько 63 км/год., будучи недостатньо уважним, належно не стежачи за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагуючи на їх зміну, з моменту появи в полі його ( ОСОБА_7 ) зору пішохода ОСОБА_10 , що переходив в порушення вимог п.п. 1.5; 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); п.п.4.7; 4.8; 4.14 (підпунктів «а» та «ґ») "Правил дорожнього руху України", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 із змінами та доповненнями, проїжджу частину вул. Юридика у м. Броди, Львівської області на її перехресті із проїжджою частиною вул. Лесі Українки у м. Броди, Львівської області по лінії тротуару, з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля, під керуванням ОСОБА_7 . ОСОБА_7 об`єктивно був спроможний виявити ОСОБА_10 , маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом своєчасного застосування гальмування, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, внаслідок чого здійснив наїзд передньою лівою частиною керованого автомобіля «VOLKSWAGEN TIGUAN» із реєстраційним номером « НОМЕР_1 » на ОСОБА_10 , у результаті чого, останньому заподіянні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми голови, тулуба і нижніх кінцівок: багатоуламкового перелому луски лобної кістки, правої і лівої тім`яних кісток з переходом лінії перелому на основу черепа, суцільних крововиливів в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку, мозочка з проривом крові в шлуночки мозку, забою головного мозку важкого ступеня з ураженням базально-стовбурових відділів головного мозку, обширної підапоневротичної гематоми, синців на верхніх і на нижніх повіках обох очей, забійної рани на чолі зліва, закритого перелому 7-го ребра справа, крововиливів в клітковину переднього середостіння, в прикореневі і задньо-бокові відділи обох легень з розривом плеври і тканини правої легені в прикореневій ділянці, правобічного гемопневмотораксу, лівобічного пневмотораксу, закритих переломів обох кісток лівої гомілки на межі середньої і верхньої третин, від яких о 23 год. 14 грудня 2018 року у реанімаційному відділені КНП «Бродівська центральна районна лікарня» настала смерть ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі перший заступник військового прокурора Західного регіону України ОСОБА_6 покликається на те, що досліджені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення свідчать про те, що військовослужбовець Збройних Сил України, заступник командира в/ч НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_7 скоїв злочин у службовий час, до того ж перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. В подальшому, ОСОБА_7 був позбавлений військового звання «підполковник» та звільнений з військової служби, а тому вказаний факт спростовує позитивну характеристику обвинуваченого. Даним обставинам суд першої інстанції не надав оцінку у вироку.

Вважає, що оскільки дії ОСОБА_7 спричинили смерть потерпілого через керування транспортним засобом у стані сп`яніння, то судом невиправдано не було застосовано до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Наведене, на думку апелянта, свідчить про м`якість призначеного покарання та невідповідність такого вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Зазначає, що неприпустимою є позиція суду першої інстанції про те, що пом`якшуючою обставиною є добровільне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди потерпілим, так як смерть не піддається відшкодуванню, оскільки не має зворотного характеру. Думка потерпілих щодо міри покарання обвинуваченому у вироку не відображена, а тому безпідставним є звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Акцентує, що також залишилося поза увагою суду ступінь тяжкості, характер злочинних дій, що були вчинені в стані алкогольного сп`яніння та наслідки, що настали (смерть особи).

Просить скасувати вирок Буського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, яким визнати останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 подав заперечення, в яких покликається на те, що апеляційні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Зазначає, що фактичні обставини викладені у обвинувальному акті обвинуваченим не оспорювалися і визнаються на стадії апеляційного розгляду.

Наголошує, що суд у повній мірі врахував пом`якшуючі вину обставини, також врахував і обтяжуючу обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та порушення потерпілим ОСОБА_10 правил дорожнього руху при переході дороги.

Вважає, що суд першої інстанції мав всі підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про підтримання апеляційної скарги першого заступника військового прокурора Західного регіону України ОСОБА_6 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_9 про її заперечення і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Вина ОСОБА_7 є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання справи у суді першої інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Як вбачається з апеляційної скарги прокурора, сторона обвинувачення не погоджується з призначеним обвинуваченому ОСОБА_7 покаранням та вважає його занадто м`яким і таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України у зв`язку із безпідставним звільненням обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та не призначенням останньому додаткового покарання.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Так, відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи та різного роду факторів і критеріїв, що впливають на покарання.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Так, призначаючи основне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, фактичні обставини кримінального провадження, форму вини, обстановку вчинення злочину, посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , особу обвинуваченого, його сімейний стан, на той час, наявність утриманців, виключно позитивну характеристику за місцем проживання та за місцем проходження військової служби у Збройних Силах України, особливі заслуги перед Батьківщиною, а також обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину і добровільне відшкодування завданих потерпілим збитків.

Також враховано обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно постанови Верховного Суду від 11 березня 2020 року, якою скасовано ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року про залишення без змін вироку Буського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 , суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що призначене обвинуваченому покарання, за вчинення інкримінованого йому злочину, за встановлених судами обставин, слід вважати м`яким.

Разом з тим, при новому апеляційному розгляді стороною захисту надано копію ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року (т.2, а.с. 226, 227), якою задоволено подання провідного інспектора Пустомитівського РВ філії ДУ «ЦП» у Львівській області та у зв`язку із закінченням випробувального терміну, звільнено ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Буського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року, на підставі ч.1 ст. 78 КК України. Своє рішення суд також мотивував і тим, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання, протягом іспитового строку не вчинив нового злочину і до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався.

Крім цього, колегією суддів встановлено зміни сімейного стану обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, згідно копії рішення Бродівського районного суду Львівської області від 17 серпня 2021 року (т.2 а.с. 222-224), розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Оброшинської сільської ради Львівського району Львівської області (т.2, а.с. 225) визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з його батьком ОСОБА_7 .

Встановлені в ході апеляційного розгляду вищезазначені обставини, на переконання колегії суддів, не є формальними та свідчать про зменшення суспільної небезпеки особи обвинуваченого і вчиненого ним кримінального правопорушення.

Таким чином, з огляду на особливість індивідуалізації покарання, враховуючи вищенаведене, а також щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , що ґрунтується на повному, послідовному і незмінному протягом розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій визнанні вини у вчиненому, як основної форми прояву такого, осуді і належній критичній оцінці інкримінованого йому протиправного діяння, який без будь-яких істотних обмежень усвідомив протизаконність вчинених ним злочинних дій та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою і не допускати подібного в майбутньому, його посткримінальну поведінку, відшкодування шкоди і відсутність претензій зі сторони потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , що підтверджується їх відповідними нотаріально посвідченими заявами, наявними в матеріалах справи у т.1 на а.с. 171-173, в яких останні, зокрема, просять не позбавляти волі ОСОБА_7 та призначити йому менш суворе покарання, колегія суддів приходить до висновку, про доцільність, в даному конкретному випадку, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням без застосування додаткового покарання, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відтак, колегія суддів вважає підставним застосування при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання положень ст. 75 КК України, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

На думку колегії суддів, прийняте рішення не приведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4