Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6408/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000329 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Павлюківка Овруцького району Житомирської області, громадянина України, працюючого помічником машиніста Локомотивного депо ст.Коростень, не інваліда, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, -
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок залишити без змін. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином характер вчиненого кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, його наслідки у вигляді смерті потерпілого, поведінку обвинуваченого після настання дорожньо-транспортної пригоди, а також позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій та доведеності його вини, просить вирок суду в частині призначення покарання змінити, призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років обмеження волі та застосувати ст.75 КК України, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки із покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України. В решті вирок залишити без змін. Вважає вирок суду у наведеній частині необґрунтованим, таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, що він повністю визнає свою вину, щиро кається, позитивно характеризується по місцю роботи та по місцю реєстрації, добровільно частково відшкодував завдану шкоду в межах отриманих доходів від офіційного працевлаштування, до кримінальної відповідальності притягається вперше та після вчинення злочину залишився на місці пригоди до прибуття працівників правоохоронних органів. Вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому до нього можуть бути застосовані положення ст.ст. 75, 76 КК України.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 встановлено обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Цивільний позов ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 55641,33 гривень та 6650 гривень витрат понесених на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 у відшкодування моральної шкоди 55641,33 гривень та 6650 гривень витрат понесених на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди 55641,33 гривень та 6650 гривень витрат понесених на правову допомогу.

В іншій частині в задоволенні цивільного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 5024 гривни 16 копійок за проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 25.09.2019 року близько 16 години 20 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем марки "Volkswagen Golf" з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, яким в якості пасажира перевозив ОСОБА_14 , при цьому рухаючись по вул.Сергія Кемського у м.Коростені Житомирської області поблизу будинку №52 в напрямку виїзду з міста, в крайній лівій смузі, в порушення вимог п.п. 1.7, 2.3б, 2.3д, 11.2, 11.5, 12.3, 12.4 та 12.9б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, не рухався як найближче до правого краю проїзної частини, яка має дві смуги в одному напрямку, натомість рухався у населеному пункті із перевищенням допустимої швидкості, при цьому не будучи особливо уважним до такої категорії учасників дорожнього руху, як велосипедисти, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити з робочого місця водія автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого передньою правою кутовою частиною переднього бампера свого автомобіля марки "Volkswagen Golf" р/н НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_15 , який на велосипеді виконував поворот ліворуч з крайньої правої смуги для руху в попутному напрямку, переїжджав таким чином проїзну частину справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.7, 2.3б, 2.3д, 11.2, 11.5, 12.3, 12.4 та 12.9б Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.
Своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, ОСОБА_7 , скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.
Заслухавши доповідача, доводи прокурора в підтримання апеляційної скарги прокурора та в заперечення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників в підтримання апеляційної скарги обвинуваченого та в заперечення апеляційної скарги прокурора, думку представника потерпілих, які погодилися з вироком суду, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційних скаргах не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, працює, має родину, на спеціалізованих обліках не перебуває, характеризується виключно позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше.
Обставинами, що пом`якшують його покарання, суд визнав щире каяття та сприяння в розкритті злочину, його вік, те, що він раніше не судимий, позитивну характеристику, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Також, судом враховано висновки досудової доповіді, відповідно до якої беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, можливе виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.
Таким чином, судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину, який є необережним, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, його вік, позитивні характеристики, те, що він офіційно працює, свою вину у вчиненому визнав повністю, добровільно відшкодував потерпілим шкоду в розмірі 53 000 гривень та його намір в подальшому продовжити відшкодування завданих ним збитки, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні для обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що під час перебування під слідством та суду останній довів, що може повернутися до нормального способу життя, не порушуючи норми закону, неодноразово висловлював публічне пробачення перед потерпілими як під час судових слухань, так і поза їх межами, усвідомив в повній мірі суспільну небезпеку вчиненого їм діяння та наслідки, давав правдиві показання, сприяючи в розкритті злочину, будучи готовим понести покарання, яке було б достатнім для того, щоб стати на шлях виправлення.
Тому, суд вважав за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом не в повній мірі враховано дані про його особу, пом`якшуючи покарання обставини та висновки досудової доповіді органу пробації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції повністю враховані, що і слугувало підставою для застосування положення ст. 69 КК України до основного покарання.

При цьому апеляційним судом враховано, що відповідно до висновку МСЕК від 21.09.2021 року обвинувачений ОСОБА_7 визнаний інвалідом 3 групи загального захворювання, а тому покарання у виді обмеження волі не суперечить вимогам ч.3 ст.61 КК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на можливість застосування до основного покарання ще і ст. 75 КК України, колегія суддів вважає безпідставним.

Так, відповідно ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів звертає увагу, що хоча обвинувачений ОСОБА_7 і вчинив необережний злочин, згідно зі ст. 12 КК України, але цей злочин є тяжким, а наслідком його заподіяння смерті людині, тому апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Крім того, на думку апеляційного суду, для застосування ст.75 КК України не можуть бути застосовані ті самі обставини, які слугували підставою для застосування ст.69 КК України.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке, з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є частиною національного законодавства, зазначив, що будь - яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

На думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не буде справедливим та співрозмірним тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його наслідки, поведінка останнього після настання ДТП та позиція потерпілих обумовлює призначення останньому покарання у виді позбавлення волі, на думку колегії суддів не є переконливими та такими, що можуть слугувати безумовною підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання.

Як зазначено вище, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а також обставини, які зазначені в апеляційній скарзі прокурора.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до положень ч.1 ст. 69 КК України належним чином мотивував своє рішення призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання більш м`якого виду, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 286 КК України, у вигляді обмеження волі, яке слід відбувати реально.

Будь-яких безумовних підстав для визнання рішення суду про застосування ст. 69 КК України незаконним в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ступінь тяжкості вчиненого злочину визначається не тільки положеннями ст. 12 КК України, виходячи з формального критерію виду та розміру покарання, а і фактичними обставинами, при яких було вчинено злочин.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого як внаслідок суворості так і внаслідок м`якості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, тому підстав для його зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: