Дата документу 12.01.2022 Справа № 317/1543/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1543/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/370/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 13 травня 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 1 стягнення, заохочень не має, на виробництві установи не працевлаштований, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_8 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_8 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що характеризується як спокійна, врівноважена особа, у відношенні до персоналу установи грубощів не допускає, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи під контролем, дотримується вимог санітарії та гігієни, спальне місце та приліжкову тумбочку утримує в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд, виконує роботи із самообслуговування, має задовільний рівень необхідних навичок, не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці, у скоєному злочині провину визнає повністю.

За таких обставин вважає, що ОСОБА_8 довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставлення до праці (не був зайнятий на роботах з причин, що від нього не залежали).

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчить відповідна розписка, засуджений ОСОБА_8 із заявою про забезпечення його участі в судовому засіданні до апеляційного суду не звернувся.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просила залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпро, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 6 квітня 2018 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та засуджений до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі (а.с. 15-16).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_8 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке відноситься до категорії умисних тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 у місцях позбавлення волі знаходиться з 26 липня 2018 року (а.с. 11).

Під час тримання у Державній установі «Дніпропетровська установа виконання покарань (№ 4)» з 26 липня 2018 року по 16 серпня 2018 року характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№ 26)» відбував покарання з 16 серпня 2018 року по 12 листопада 2020 року, за цей час характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» відбуває покарання з 12 листопада 2020 року, характеризується негативно, порушує вимоги режиму відбування покарання, має 1 стягнення, заохочень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_8 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 1 червня 2021 року, засуджений ОСОБА_8 на виробництві установи не працевлаштований. За характером спокійний, із засудженими підтримує рівні взаємовідносини. У відношенні до персоналу установи грубощів не допускає, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи під контролем. Дотримується вимог санітарії та гігієни, спальне місце та приліжкову тумбочку утримує в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. Виконує роботи із самообслуговування, має задовільний рівень необхідних навичок. Не завжди дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться негативно, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі, у реалізації програм диференційованого виховного впливу, у роботі самодіяльних організацій (а.с. 11).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики, засудженому ОСОБА_8 25 листопада 2019 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 25 липня 2020 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 15 квітня 2021 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України.

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС від 1 червня 2021 року, на ОСОБА_8 під час відбування покарання було накладено 1 стягнення, а заохочень він взагалі не має (а.с. 12).

Відсутність будь-яких заохочень за більш ніж 3 роки перебування у місцях позбавлення волі з 26 липня 2018 року, а також вказане вище стягнення, яке на час звернення з цим поданням до суду не було погашене, але факт його накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_8 за період з 12 листопада 2020 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 13).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_8 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4