Справа № 363/2891/16-к
Провадження по справі № 1-кп/367/4/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі: ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, українця, не одруженого, офіційно не працюючого, з середньою-спеціальною освітою, раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, суд,-
ВСТАНОВИВ:
07.03.2016 року, приблизно о 10:00 год., ОСОБА_7 разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження (у зв`язку із оголошенням останнього у розшук ухвалою суду) знаходилися у дачному будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де разом із власником будинку ОСОБА_8 розпивали спиртні напої. Під час спільного розпиття спиртних напоїв, між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_7 і особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження з іншої сторони, розпочався словесний конфлікт з приводу того, що ОСОБА_8 називав ОСОБА_7 «Владиком», що призвело до виникнення неприязних відносин між ОСОБА_7 і особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження з однієї сторони та ОСОБА_8 з іншої сторони. Під час словесної суперечки приблизно об 11:00 годині у ОСОБА_7 виник умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 .. З метою реалізації вказаного умислу ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 близько 3-4 ударів в область обличчя. В цей час, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження розуміючи протиправні наміри ОСОБА_7 , направлені на заподіяння смерті ОСОБА_8 , фактично надавши мовчазну згоду, почав допомагати ОСОБА_7 в реалізації злочинного наміру останнього, а саме не припиняючи протиправні насильницькі дії ОСОБА_7 , добровільно приєднався до вчинення спільних протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_8 .. В результаті чого під час сутички у ОСОБА_7 і особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, які 07.03.2016 року близько 11:00 год. перебували в стані алкогольного сп`яніння та продовжували знаходитись в приміщенні будинку ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_8 , які виникли раптово з приводу того, що ОСОБА_8 називав ОСОБА_7 « ОСОБА_9 », виник єдиний злочинний протиправний умисел та пов`язана із ним мовчазна змова, спрямована на умисне протиправне заподіяння смерті останньому, які вони в подальшому умисно, узгоджено, шляхом вчинення дій насильницького характеру (нанесення ударів, в т.ч. і ножем) спільно її реалізовували. Так, з метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 три удари ліктем правої руки в область голови. Після чого, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи узгоджено, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , яка виразилась в тому що особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, розуміючи протиправні наміри ОСОБА_7 , направлені на заподіяння смерті ОСОБА_8 , фактично надавши мовчазну згоду, почав допомагати ОСОБА_7 в реалізації злочинного наміру останнього, а саме, не припиняючи протиправні насильницькі дії ОСОБА_7 , добровільно приєднався до вчинення спільних протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_8 .. Особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх досягнення, умисно, з метою вбивства останнього, спільно з ОСОБА_7 ударив потерпілого головою об віконне скло, яке розбилося, після чого ОСОБА_7 спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження почав наносити численні удари скляними пляшками з-під алкогольних напоїв в область голови та обличчя ОСОБА_8 , (кількість яких встановити неможливо), які частково розбивались від ударів. Останній, усвідомлюючи реальну небезпеку своєму життю, намагаючись врятувати власне життя, вчинив спробу підвестися із стільця, на якому сидів під час нанесення ударів скляними пляшками, але впав на підлогу. В цей час ОСОБА_7 пішов у ванну кімнату змити з обличчя та одягу кров потерпілого, а особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, не припиняючи злочинні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_8 , з метою доведення спільного злочинного наміру до кінця, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх досягнення, умисно, з метою вбивства останнього взяв у будинку кухонний ніж, яким спричинив два колото-різані поранення в область шиї, а саме колото-різані рани на висоті 156 см. від підошвенної стопи і в 1,1 см. вліво від передньої середньої лінії на передній поверхні шиї в нижній її третині, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_8 , котрий лежав на підлозі кімнати та перебував у безпорадному стані. Вийшовши із ванної кімнати ОСОБА_7 , діючи узгоджено з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на вимогу останнього довести спільні злочинні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_8 до кінця, взяв у особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження кухонний ніж та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх досягнення, умисно, з метою вбивства останнього, спричинив останньому одне колото-різане поранення в область шиї ОСОБА_8 на висоті 160 см від підошвенної стопи на 3 см вправо від передньої середньої лінії, яке перебуває в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого. Лише після цього ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, усвідомивши, що довели свій злочинний намір, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 до кінця, залишили територію домоволодіння. Від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді множинних поранень шиї та голови з пошкодженням сосудів шиї і розвитком крововтрати ОСОБА_8 помер на місці скоєння злочину.
Вищевказаними діями, ОСОБА_7 вчинив злочин передбачений п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому обвинуваченням злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України винним себе не визнав у повному обсязі та надати пояснення по суті обвинувачення відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.

Незважаючи на не визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, його провина у вчинені злочину підтверджується доказами, дослідженими судом в судовому засіданні.
Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що вбитий ОСОБА_8 був його батьком. По суті справи пояснив, що 07.03.2016 року потерпілий батька не бачив та не спілкувався із ним. Приблизно 14-15 березня 2016 року йому повідомив про вбивство батька сусід на ім`я ОСОБА_11 , який проживає в тому ж садовому товаристві, що й батько. Під час цієї розмови, сусід повідомив потерпілому, що останньому необхідно з`явитись до поліції. Зазначив, що вже про конкретні обставини вбивства батька, він дізнався від працівників поліції, які зокрема повідомили, що затримано двох підозрюваних. Також, потерпілий зазначив, що продавець магазину Дачний на ім`я ОСОБА_12 повідомила йому, що 07.03.2016 року приблизно о 10 годині ранку його батько прийшов до магазину за продуктами, де й зустрівся з двома хлопцями, які працювали поруч та з магазину вони пішли разом.

Вказані показання потерпілого, являються логічними та послідовними, в судовому засіданні було встановлено, що вони ніколи не були особисто знайомі з обвинуваченим та не перебували з ним в будь-яких відносинах, за таких підстав суд не вбачає підстав для визнання даних показань недостовірними та неправдивими.
На підставі наведеного, суд визнає показання потерпілого достовірними, належними та допустимими, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, зокрема кількість осіб, які були із вбитим батьком потерпілого в день вчинення злочину та місце й дату вчинення злочину, та отримані у порядку встановленому КПК України, та не суперечать показанням допитаних свідків та дослідженим письмовим доказам.
Крім показань потерпілого, вина обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується показами свідків, які будучи безпосередньо допитаними, у судовому засіданні у відповідності до вимог положень § 3 Глави 28 КПК України, зокрема, з урахуванням положень ст. 352 КПК України, та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, підтвердили обставини, які підлягають встановленню відповідно до змісту ст. 91 КПК України, у тому числі й в частині дати, часу, місця вчинення кримінального правопорушення та осіб, що вчинили вказаний злочин.
Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що 07.03.2016 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_14 вранці приїхали на дачу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та поряд з будинком ОСОБА_8 .. Так, того дня на території домоволодіння ОСОБА_8 вона бачила обвинуваченого ОСОБА_7 , який був на подвір`ї роздягнений та без плям крові, а пізніше приблизно о 13 годині дня вона сидячи біля вікна, побачила обвинуваченого ОСОБА_7 , який з ще одним чоловіком йшли вздовж дороги в стані алкогольного сп`яніння, оскільки декілька разів падали на землю. Зазначила, що попереду йшов ОСОБА_7 в якого у руках була пила. Крім того, свідок зауважила, що вона бачила на чоловіках сліди крові на одязі та на тілі. Після того, свідок більше не бачила ОСОБА_7 та іншого чоловіка. Пізніше їй стало відомо, що їх сусіда ОСОБА_8 того дня було вбито.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснив, що 07.03.2016 року він разом із дружиною ОСОБА_13 приїхали на дачу. Так, коли він працював по дому, дружина покликала його до вікна, щоб подивитись на двох чоловіків, які йшли в стані алкогольного сп`яніння. Після цього, він підійшов до вікна та побачив двох молодих чоловіків, один з яких, на думку свідка, схожий на обвинуваченого ОСОБА_7 та те, що вони перебували у стані алкогольного сп`яніння. Також, свідок зазначив, що двоє чоловіків йшли зі сторони будинку ОСОБА_8 , тому дана ситуація його не зацікавила та він пішов далі займатися своїми справами, оскільки у ОСОБА_8 часто були люди, які випивали разом із ним. Так, вже після того, як свідок дізнався, що ОСОБА_8 помер, він згадав, що зранку, коли приїхав на дачу, він бачив як ці чоловіки заходили до будинку ОСОБА_8 ..

Допитаний в судовому засіданні в якості експерта ОСОБА_15 (завідувач Вишгородського районного відділення КЗ КОР «Київське обласне бюро судових експертиз») суду пояснив, що він проводив судово-медичну експертизу № 2/Д/№61тр. -2016р.. Так, експерт зазначив, що усі тілесні ушкодження, виявлені на тілі потерпілого ОСОБА_8 мають ознаки їх нанесення при житті. Удари були нанесені з силою, достатньою для утворення ран 1, 2 та 4. Також, ОСОБА_15 пояснив, що не виключається, що такі рани, як 1, 2 та 4 (крім борозни на шиї) могли утворитися способом, який показував обвинувачений ОСОБА_7 на слідчому експерименті. При цьому, рана 1 не пошкоджує життєво важливих органів, а рани 2 та 4 ведуть до тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, свідок зазначив, що матеріалів кримінального провадження, які надавались експертам було достатньо для дослідження, тому усі свої висновки експертиз підтримує в повному обсязі та не вбачає підстав вважати їх невірними.

Так, аналізуючи зміст показів свідків, суд визнає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також не вбачає підстав для визнання їх недостовірними та недопустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Проаналізувавши покази свідків у їх сукупності та нерозривному взаємозв`язку із показами потерпілого, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, суд дійшов висновку, що вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_7 злочину викладеного у вироку суду, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Крім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується наступними письмовими доказами.

Відповідно до Витягу з кримінального провадження № 0000264 до ЄРДР за № 0000264 від 08.03.2016 року було внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, заявником якого є ОСОБА_16 , підозрюваними ОСОБА_7 і особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та відповідно до фабули якого, 08.03.2016 року близько 18 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_2 було виявлено труп володільця вказаного домоволодіння ОСОБА_17 з явними ознаками насильницької смерті.
Відповідно до протоколу огляду місця події проведеного слідчим Вишгородського ВП від 08.03.2016 року, який проводився з 20 години 00 хвилин до 23 години 30 хвилин та ілюстративної таблиці до нього, місцем огляду була територія домоволодіння та будинок розташований на ній, що знаходились за адресою: АДРЕСА_2 , в зазначеному будинку було виявлено труп ОСОБА_8 , а також вилучено: змиви плям бурого кольору з дверей, плитки, ручки; три кухонні ножі; собачий поводок; два зрізи шпалер; шарф у клітинку; скляні пляшки; уламки скляних пляшок; уламки чорної пластикової пляшки; штора; банкнота 5 гривень; шкарпетки; сліди папілярних відбитків пальців рук; одяг потерпілого; документи на електропилу.
Вищевказаний протокол сторона захисту просила визнати недопустимим доказом, у зв`язку із тим, що огляд був проведений без дозволу власника та ухвали слідчого судді в житловому приміщенні.
Втім, доводи сторони захисту про те, що протокол огляду місця події є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не було дозволу суду на огляд житла,суд вважає неспроможними. Ця слідча дія була проведена відповідно до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, а не огляд житла, як на це вказує захисник.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №752/17016/16-к від 01.02.2018 р.

Так, при оцінці допустимості доказів, отриманих у ході огляду місця події, враховується те, що в кожному конкретному випадку є можливість у кінцевому результаті втратити таку нагоду та своєчасно не зафіксувати сліди злочину. Оскільки місце виявлення трупа вважається місцем події, незалежно від того, де настала смерть людини, його огляд є невідкладною слідчою дією, яка не потребує попереднього дозволу слідчого судді, а тому протокол такого огляду не може бути визнаний недопустимим доказом за цієї підстави.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2/Д/№61тр.-2016р. від 01.06.2016 року, на трупі гр. ОСОБА_8 було виявлено наступні тілесні ушкодження: а) колото-різані рани на висоті 156 см від підошвенної стопи і в 1 см вліво від передньої серединної лінії на передній поверхні шиї в нижній її треті рана № 1; на висоті 160 см від підошвенної стопи по передній серединній лінії над верхнім краєм щитовидного хряща рана № 3; в проекції правого сосцевидного відростку рана № 7. Вихідні від ран ранові канали: від рани № 1 рановий канал йде зверху до низу зліва направо і декілька спереду назад, через шкіру, підшкірно-жирову клітковину й сліпо закінчується в м`яких тканинах; довжиною по зонду близько 10 см; від рани № 3 рановий канал йде зверху вниз зліва направо і трохи спереду назад, через шкіру, підшкірно-жирову клітковину й сліпо закінчується в м`яких тканинах; довжиною по зонду близько 6 см; від рани № 7 рановий канал йде знизу вгору з права на ліво й трохи з переду назад, через шкіру, підшкірно-жирову клітковину й сліпо закінчується в м`яких тканинах; довжиною по зонду близько 1,5 см. б) різані рани: на задній поверхні правої вушної раковини рани № 5 та № 6; в правій висковій області рана № 8; в правій завушній області рани № 9 та № 10; на задній поверхні лівої вушної раковини рана № 22; в) поверхневі різані рани в лобній області та верхній половині обличчя більше зліва багаточисленні; г) забиті рани в лобній області праворуч рана № 11; в правій лобно-тім`яній області рана № 12; в правій тім`яній області рани № 13-16; в тім`яно-потиличній області праворуч рана № 17; в тім`яній області по центру рана № 18; в лівій тім`яній області рана № 19; в лівій тім`яно-потиличній області рана № 20; в лівій потиличній області рана № 21; д) крововиливи в області нижньої повіки правого ока з переходом в скулову область; в лівій надбровній області; е) странгуляційна борозна на шиї між лівимим середньоключичною та біляпозвонковою лініями практично горизонтально, що йде ліворуч, незамкнута; ж) колото-різані рани на висоті 156 см від подошвеної стопи і в 1,1 см ліворуч від передньої серединної лінії на передній поверхності шиї в нижній її треті рана № 2; на висоті 160 см від подошвеної стопи в 3 см праворуч від передньої серединної лінії рана № 4. Тілесні ушкодження відмічені в п. 1а) даних висновків, утворились від дії гострого (-их) предмету (-ів), що володіє колючо-ріжучими властивостями, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткотривалого розладу здоров`я на строк більше 6-ти, але не більше 21-го дня, могли сприяти настанню смерті. Тілесні ушкодження відмічені в п.1б) даних Висновків, утворились від дії гострого (-их) предмету (-ів), що володіє ріжучими властивостями, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткотривалого розладу здоров`я на строк більше 6-ти, але не більше 21-го дня, могли сприяти настанню смерті. Тілесні ушкодження, відмічені в п. 1г) даних Висновків, утворились від дії тупого (-их) предмету (-ів), відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткотривалого розладу здоров`я на строк більше 6-ти, але не більше 21-го дня, могли сприяти настанню смерті. Тілесні ушкодження відмічені в п. 1в) даних Висновків, утворились від дії гострого (-их) предмету (-ів), що володіє ріжучими властивостями та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які могли сприяти настанню смерті. Тілесні ушкодження, відмічені в п. 1д, е) даних Висновків, утворились від дії тупого (-их) предмету (-ів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із безпосередньою причиною смерті не перебувають. Тілесні ушкодження, відмічені в п. 1ж, з) даних Висновків, утворились від дії гострого (-их) предмету (-ів), що володіє колючо-ріжучими властивостями, знаходяться в причинному зв`язку із настанням смерті та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя. Смерть гр. ОСОБА_8 настала від багаточисленних поранень голови та шиї з ушкодженням сосудів шиї та розвитком крововтрати. Відповідно до акту судово-токсилогічної експертизи в крові трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 3,31 проміле, що при житті могло відповідати сильному ступеню алкогольного сп`яніння. Смерть потерпілого настала близько 34-35 годин до моменту проведення огляду трупу на місці його виявлення/ трупне задубіння добре виражено у всіх звичайно досліджуваних групах м`язів; трупні плями при трикратному дозуванні натисканні на них блідніють по периферії і не відновлюють свій окрас до кінця огляду. Враховуючи ступінь вираженості лейкоцитраної реакції в м`яких тканинах з області пошкоджень можливо припустити, що дані ушкодження утворились за короткий проміжок часу, обчислюваний хвилинами (близько 5-10-ти хвилин) до моменту настання смерті. Виявлені пошкодження володіють ознаками прижиттєвого утворення. Малоймовірна можливість здійснення потерпілим після отримання виявлених у нього ушкоджень будь-яких самостійних дій.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 312 від 30.03.2016 року, в м`яких тканинах з рани № 12 великі, а в м`яких тканинах з ран № 2 та № 4 великі вогнищеві й вогнищеві крововиливи з поодинокими лейкоцитами по периферії. В шкірі з області странгуляційної борозни тиснення і вогнищеві крововиливи з поодинокими лейкоцитами по периферії. Ознаки спазма артерій, вогнищевий інтерстиціальний склероз, вогнищевий набряк строми, фрагментація, нерівномірна гіпертрофія, осередки гіпоксичної дистрофії в міокарді. Велике вогнище фіброзу в легенях (в одному зі зрізів), багаточисленні внутрішньоальвеолярні крововиливи, вогнищевий інтерстиціальний набряк, ділянки госторої альвеолярної емфиземи й дистелектаза в легенях. Набряк-набухання головного мозку. Деякі морфологічні ознаки токсично-гіпоксичної енцефалопатії. Жировий гепатоз. Імовірно дрібні фокуси некронефрозу на фоні слабко вираженого артеріолоартеріогломерулоксерозу. Знижене кровонаповнення судин досліджуваних внутрішніх органів.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 38-мк від 31.05.2016 року, при дослідженні 3 клаптів шкіри з трупа ОСОБА_8 встановлено: на клапті шкіри з ранами № 1, 2 виявлено 2 наскрізних колото-різаних ушкодження, які виникли від дії одностороннє-гострого колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що мав обух «П»-подібного перетину з найбільшою товщиною слідоутворюючої частини близько 0,1 см та лезо. Найбільша ширина слідоутворюючої частини клинка ранячого знаряддя на рівні занурення в ранах не перевищувала 2,2 см. На клапті шкіри з раною № 4 виявлено 1 наскрізне колото-різане ушкодження, яке виникло від дії одностороннє-гострого колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що мав обух «П»-подібного перетину з найбільшою товщиною слідоутворюючої частини близько 0,1 см та лезо. Найбільша ширина слідоутворюючої частини клинка ранячого знаряддя на рівні занурення в рані не перевищувала 1,6 см. На клапті шкіри з раною № 12 виявлено 1 наскрізне ушкодження, яке виникло від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею. Індивідуальні ознаки травмуючих предметів при дослідженні ушкоджень на клаптях шкіри не виявлені. На стінках ушкоджень на клаптях шкіри яких-небудь нашарувань та включень не виявлено. Металізації сполуками заліза не виявлено.
Відповідно до висновку експерта № 70-мк від 02.06.2016 року, виникнення виявлених ушкоджень на клапті шкіри з ранами №№ 1, 2 та на клапті шкіри з раною № 4 з трупа громадянина ОСОБА_8 від дій наданого на дослідження ножа № 1 не виключається, від дій ножів № 2 та № 3 виключається.
Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 12осв.-2016р. від 10.03.2016 року, у ОСОБА_7 виявлено наступні ушкодження: по середній та задній поверхні лівої вушної раковини в верхній третині розміром, відповідно 4,3х3,1см та 3,9х2,6см, по внутрішній поверхні правого стегна в середній третині розміром 12,7х6,5см синці невизначеної форми синюшно-фіолетового кольору. Такого роду тілесні ушкодження могли виникнути від дії тупого (-их) предмету (-ів) в тому числі від ударів руками, ногами чи іншими тупими предметами, можливо у строк біля 1-2 діб до моменту проведення експертизи та в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вирішення питання про боротьбу не входить до компетенції судово-медичного експерта. На руках у трупу відсутні будь-які ушкодження, які могли утворитись при захисті від отриманих ударів, або були нанесені самостійно. Виключається можливість утворення вищевказаних тілесних ушкоджень в результаті падіння з вертикального положення тіла.
Відповідно до висновку судово-цитологічної експертизи № 40 від 28.03.2016 року при судово-цитологічному дослідженні піднігтьового вмісту рук ОСОБА_7 знайдені поодинокі епітеліальні клітині, видова та статева належність яких не встановлена через дуже малу їх кількість. Кров в піднігтьовому вмісті руки ОСОБА_7 не знайдена.
Відповідно до висновку судово-цитологічної експертизи № 39 від 31.03.2016 року, при судово-цитологічному дослідженні піднігтьового вмісту рук потерпілого ОСОБА_8 знайдена кров людини, статеву належність якої встановити не вдалось у зв`язку з відсутністю клітин придатних для цитологічного дослідження. При серологічному дослідженні даних об`єктів виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВ0. Таким чином, враховуючи отримані результати та групову характеристику осіб, що проходять по справі можна прийти до висновку, що кров в піднігтьовому місті рук потерпілого ОСОБА_8 могла походити від особи, в крові якої знаходиться антиген Н ізосерологічної системи АВ0 в тому числі від ОСОБА_7 ..
Відповідно до висновку експерта № 6-02/324 від 15.04.2016 року, на представлених на дослідження спортивних штанах (об`єкти №№ 1-9) та футболці (об`єкти №№ 10-14), вилучених у ОСОБА_7 під час особистого обшуку, за адресою: АДРЕСА_3 , виявлена кров людини.
Відповідно до висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 19/6-01/306 від 27.07.2016 року, згідно висновку експерта № 6-02/324 від 15.04.2016 року: «1. На представлених на дослідження спортивних штанах (об`єкти №№ 1-9) та футболці (об`єкти №№ 10-14), вилучених у ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 виявлена кров людини.» Встановлено генетичні ознаки слідів крові, виявленої на штанах (об`єкти №№ 1-9) та футболці (об`єкти №№ 10, 11, 13, 14), які наведено в таблиця результатів дослідження. Генетичні ознаки слідів крові, виявленої на штанах (об`єкти №№ 1-6, 8-9) та футболці (об`єкти №№ 10, 11, 13, 14), збігаються між собою та з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_8 (об`єкт 15) і не збігаються з генетичними ознаками зразка слини підозрюваного ОСОБА_7 (об`єкт 16). Генетичні ознаки слідів крові, виявленої на штанах (об`єкт 7) є змішаним та містять генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_8 (об`єкт 15) та зразка слини ОСОБА_7 (об`єкт 16).
Відповідно до висновку судової імунологічної експертизи № 6-02/325 від 15.03.2016 року, на представлених на дослідження кросівках чорного кольору (об`єкти №№ 1-4), вилучених під час особистого обшуку у ОСОБА_7 в приміщенні Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області за адресою: м. Вишгород, вул. Кургузова 3 виявлена кров людини. В об`єктах №№ 5, 6 встановлена наявність крові, видова належність якої не встановлена в зв`язку з недостатністю кількості білка. В об`єктах №№ 7, 8 кров не виявлена.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 131 від 08.06.2016 року, у період правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 (07.03.2016 року) він виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин з синдромом залежності, а також ознаки гострої алкогольної інтоксикації. За своїх психічним станом у період правопорушення, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_7 виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин з синдромом залежності. За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_7 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, потребує проведення протинаркоманічного лікування. За своїм психічним станом ОСОБА_7 може брати участь у процесуальних діях, у тому числі в розгляді кримінального провадження в судовому засіданні. Наявний у ОСОБА_7 психічний розлад відноситься до категорії «іншого хворобливого стану психіки». У період правопорушення ОСОБА_7 не знаходився в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 206 від 27.11.2018 року, в даний час ОСОБА_7 виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин з синдромом залежності (F 19.2 за МКХ-10). За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_7 може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. У теперішній час ОСОБА_7 не виявляє ознак тимчасового розладу психіки, виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин з синдромом залежності (F 19.2 за МКХ-10); за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 за своїм психічним станом може приймати участь у судових засіданнях.

Статтею 84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Так, під час досудового слідства було проведено слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_7 .. Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту, ілюстративної таблиці до нього та відеозапису від 16.03.2016 року, який проводився з 11 год. 40 хв. до 13 год. 10 хв. старшим слідчим Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за участі обвинуваченого, захисника, спеціаліста, судово-медичного експерта, конвоїра та в присутності понятих, ОСОБА_7 показав обставини вчинення ним та іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України викладеного в даному вироку суду, а саме час, місце та спосіб вчинення злочину (кількість та механізм нанесення ударів), послідовність дій та розташування кожного з них.

Як вбачається з висновку експерта № 49/№61тр.-2016 від 01.06.2016 року, не виключається можливість утворення наявних у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень (за виключенням странгуляційної борозни на шиї) за обставин, зазначених ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 16.03.2016 року.
Вищевказаний протокол проведення слідчого експерименту, сторона захисту, просила визнати недопустимим доказом, у зв`язку із тим, що він був проведений із порушенням вимог КПК України, зокрема обвинуваченого ОСОБА_7 перед проведенням слідчого експерименту було допитано та лише після чого був розпочатий слідчий експеримент. Також, стороною захисту було зауважено, що для проведення даного слідчого експерименту, який проводився в житловому приміщенні, яке належало ОСОБА_8 , потрібен був дозвіл від власника, тобто сина останнього, який на момент проведення слідчого експерименту взагалі не був обізнаний, що його батько помер.
Разом із тим, суд, не може погодитись із такою позицією сторони захисту, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.
Так, щодо доводів сторони захисту про відсутність дозволу власника для проведення слідчого експерименту в житловому приміщенні, суд, вважає, що за умови, що на момент проведення слідчого експерименту власник житла ОСОБА_8 був мертвий, житло в якому необхідно було провести слідчий експеримент є безпосереднім місцем вчинення злочину, родичі вбитого ОСОБА_8 на момент проведення слідчих дій встановлені не були, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, з врахуванням вимог ст. 28 КПК України, то необхідність в отриманні дозволу на проведення слідчого експерименту була відсутня.
Стосовно доводів захисту, щодо порушення порядку проведення слідчого експерименту, зокрема щодо допиту обвинуваченого ОСОБА_7 перед проведенням слідчої дії спростовуються самим протоколом проведення слідчого експерименту та відеозаписом до нього. Крім того, як вбачається з вищевказаного протоколу, після завершення слідчої дії, з даним протоколом були ознайомлені усі її учасники, в тому числі й обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , які зазначили, що з протоколом ознайомлені, зауважень та доповнень не мають.
Так, заперечення стороною захисту у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Як вбачається з відеозапису слідчого експерименту, дана слідча дія проводилась у відповідності до вимог КПК України, містить ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення випробувань, при цьому відсутнє виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, тому суд, не розцінює слідчий експеримент як допит, а тому даний протокол має доказове значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
Так, якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК.
За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.
Таким чином, у цьому випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК.
Вищевказана позиція суду узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19).
Зазначені докази у своїй сукупності свідчать про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину поза розумним сумнівом.
Досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази суд оцінює в їх сукупності за критеріями належності та допустимості. За критерієм належності, закріпленим у ст. 85 КПК України, суд вважає наведені вище та досліджені докази належними, допустимими, стабільними, послідовними, логічними, узгодженими один з одним, отримані без порушень прав та свобод людини, у законний спосіб, їм надана правильна юридична оцінка та не має підстав їм не довіряти.

Разом із тим, оцінюючи досліджені докази надані стороною обвинувачення за критерієм допустимості судом встановлено наступне.
В статті 86 КПК України зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.
Застосовуючи положення ст. 87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. Застосовуючи ч. 1 ст. 87 КПК при визнанні недопустимими похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Судом встановлено, що не всі надані прокурором докази отримані у порядку, встановленому КПК України.
Так, докази, отримані під час огляду та обшуку, які були проведені з порушенням правил, передбачених у ч. 2 ст. 234, ч. 2 ст. 237, ч. 3 ст. 233 КПК, а також, якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, є недопустимими

Так, згідно зі ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку чи іншого володіння особи.
Відповідно до ст. 234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи за результатами розгляду відповідного клопотання слідчого, погодженого з прокурором, або прокурором.
Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України, здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

Судом встановлено, що відповідно до протоколу огляду, який був проведений слідчим Вишгородського відділу ГУ НП від 07.03.2016 року, який проводився з 15 години 50 хвилин до 16 години 20 хвилин та ілюстративної таблиці до нього, об`єктом огляду було домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , де було виявлено та вилучено змиви з внутрішньої сторони дверей плям бурого кольору, однак такий огляд та вилучення речей на думку суду не ґрунтується на вимогах закону, зокрема КПК України, оскільки був проведений до внесення відомостей до ЄРДР та в подальшому не був легалізованим, тобто не було отримано дозволу слідчого судді на його проведення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд визнає таку слідчу дію як огляд житлового приміщення від 07.03.2016р., як проведену з порушенням порядку, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, та визнає вищевказаний протокол недопустимим доказом.
Крім того, під час досудового слідства було проведено таку слідчу дію, як огляд місця події. Як вбачається з протоколу огляду місця події проведеного слідчим Вишгородського відділу ГУ НП від 08.03.2016 року, який проводився з 23 години 50 хвилин до 00 годин 20 хвилин та ілюстративної таблиці до нього, місцем огляду є недобудований будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в даному приміщенні проживали ОСОБА_7 та особа, матеріали у відношенні якої були виділені в окреме провадження. Так, під час даного огляду було виявлено та вилучено: жилетку синього кольору та куртку фіолетового кольору з плямами бурого кольору, бензопилу та пакет із продуктами харчування, однак таке вилучення на думку суду не ґрунтується на вимогах закону, зокрема КПК України, оскільки фактично проведена слідча дія не є оглядом місця події, а є оглядом житлового приміщення, яке повинно відбуватись у відповідності до КПК України, тобто за правилами обшуку з дозволу слідчого судді або дозволу власника та в подальшому повинно було бути легалізовано слідчим суддею. Однак, даний огляд хоч і проводився за участю власника, але доказів його згоди на проведення слідчих дій в його житловому приміщенні суду не надано, а також не надано ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення такого огляду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд визнає таку слідчу дію як огляд місця події за адресою: АДРЕСА_4 від 08.03.2016 року, як проведену з порушенням порядку, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, та визнає вищевказаний протокол недопустимим доказом.
Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч. 1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. Застосовуючи ч. 1 ст. 87 КПК Українипри визнанні недопустимими похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим. Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК України, як підстави для визнання фактичних даних недопустимими доказами, не є вичерпним і становить порушення фундаментальних гарантій, які є орієнтиром для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік.

Також тлумачення ч. 1 ст. 87 КПК Україниу частині визнання недопустимими похідних доказів призводить до висновку, що це правило може бути застосовано до похідних доказів лише у разі, якщо первісні докази визнані недопустимими на підставі частин 13 ст. 87 КПК України. Застосовуючи правило ч. 1 ст. 87 КПК Україниу частині визнання недопустимими похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в доказі, що визнаний ним недопустимим відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України.
Крім того, у рішенні по справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.
У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Також, у рішеннях по справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» Європейський суд з прав людини застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.
Так, враховуючи, що під час огляду житлового приміщення 07.03.2016 року, було вилучено змиви з внутрішньої сторони дверей плям бурого кольору та огляду місця події 08.03.2016 року, за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Новосілки, вул. Предславинська 15 було вилучено предмети, які в подальшому були надані на дослідження експертам, а самі огляди судом було визнано недопустимими доказами на підставі п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, отже й висновки експерта № 19/6-01/307 від 19.07.2016 року, об`єктом дослідження якого були змиви речовини бурого кольору, вилучені під час огляду помешкання за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Новосілки, вул. Придеснянська 15, та № 6-02/322 від 15.03.2016 року, об`єктами дослідження якої були жилетка (об`єкти №№ 1-8) та куртка (об`єкти №№ 9, 13, 14), вилучені за адресою: АДРЕСА_4 , необхідно визнати недопустимими доказами, оскільки вони є похідними від первісних доказів, тому дані висновки експертів є недопустимими доказами на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України.

Крім того, судом встановлено, що не всі надані прокурором докази є належними.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Так, стороною обвинувачення було надано низку письмових доказів, які не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, зокрема: протокол пред`явлення особи для впізнання від 11.03.2016 року; висновок експерта № 6-02/355 від 18.04.2016 року; висновок експерта № 4-03/455 від 30.03.2016 року; висновок експерта № 4-03/414 від 04.04.2016 року; висновок експерта № 4-03/405 від 21.03.2016 року; висновок експерта № 4-03/403 від 22.03.2016 року; висновок експерта № 19/6-01/305 від 18.07.2016 року, у зв`язку із чим, суд визнає вказані докази неналежними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 близько трьох-чотирьох ударів в область обличчя, три удари ліктем правої руки в область голови потерпілого, після чого спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження почав наносити численні удари скляними пляшками з-під алкогольних напоїв в область голови та обличчя ОСОБА_8 , (кількість яких встановити неможливо), які частково розбивались від ударів, потім взяв у особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження кухонний ніж з метою вбивства ОСОБА_8 та спричинив останньому одне колото-різане поранення в область шиї.
При цьому, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину не свідчила про його намір надати будь-яку допомогу потерпілому та він взявши речі потерпілого з місця вчинення злочину зник, разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Таким чином, суд дійшов висновку, що такі дії та поведінка обвинуваченого та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження свідчать про реалізацію свого спільного злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство потерпілого.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 7 лютого 2003 року « Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні детально досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Крім того, умисне вбивство визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115), якщо у позбавленні життя потерпілого брали участь за попередньою домовленістю як співвиконавці дві і більше особи. Кожна з осіб, які з умислом на вбивство завдали потерпілому поранення, незалежно від того, яке з поранень виявилося безпосередньою причиною смерті потерпілого, повинні відповідати за умисел на вбивство як співвиконавці.
Співвиконавцями умисного вбивства повинні визнаватися також ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо було заподіяно смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, здійснили частину того обсягу дій, який група вважала за необхідне виконати з метою реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють вбивство за попередньою змовою, до таких дій можуть бути віднесені: а) застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан з тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; б) подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співвиконавцем (застосування до потерпілого фізичного чи психічного насильства, зв`язування його чи утримання в той час як інший співучасник завдає йому ударів з метою заподіяння смерті, тощо); в) усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це (тримання чи ізоляція особи, яка намагається або може допомогти жертві, відвернення уваги такої особи тощо), а також сприяння доступу іншій особі до жертви; г) надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час вчинення вбивства шляхом передачі зброї, давання порад тощо; д) ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу на вбивство.
Про наявність між обвинуваченим та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження попередньої змови та умислу на вбивство потерпілого свідчить те, що обвинувачений та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження (у зв`язку із оголошенням останнього у розшук) під час вчинення злочину перебували разом із потерпілим в одному невеликому приміщенні будинку, після нанесення обвинуваченим ударів руками по голові та обличчю потерпілого, залишив приміщення кухні, та коли через деякий час повернувся, то на пропозицію особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, наніс одне колото-різане поранення в область шиї ОСОБА_8 , яке перебуває в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого та після цього залишили місце вчинення злочину. Дані обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, такими як слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_7 , висновками судово-медичних експертиз, які визнані судом допустимим та належним доказом, а також показами допитаних свідків і потерпілого. Таким чином, судом було встановлено, що спричинення смерті потерпілому відбувалось у невеликому приміщенні будинку, де кожен з учасників подій (обвинувачений ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження мали змогу бачити та усвідомлювати дії один одного, погоджувалися із ними та продовжували свої протиправні дії, направлені на позбавлення життя потерпілого.
Аналізуючи встановлені судом вищевикладені обставини справи свідчать про умисел обвинуваченого ОСОБА_7 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, який спрямований на умисне заподіяння смерті іншій людині, а саме: вбивство ОСОБА_8 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
З урахуванням наведеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до впевненого висновку, що провина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального злочину викладеного у вироку суду доведена та його дії суд кваліфікує за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за попередньою змовою групою осіб.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
При визначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, що вчинений ним злочин, відноситься, відповідно до ст. 12 КК України до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став та під час іспитового строку, вчинив новий умисний, особливо тяжкий злочин, вину у вчиненні злочину не визнав, не одружений, офіційно не працевлаштований, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, його роль у вчиненому злочині, а саме, що за його ініціативи розпочався конфлікт з потерпілим ОСОБА_8 , дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.
Так, колегія суддів, враховує фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження вбивства ОСОБА_8 , а саме кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень завданих обвинуваченим потерпілому, раптово виниклий умисел на вчинення цього особливо тяжкого злочину та малозначний привід для цього.
Також суд, враховує обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого.
Відповідно до ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З врахуванням всіх обставин справи, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде відповідати принципам та цілям його призначення та буде найбільш необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі колегія суддів, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.
Так, ОСОБА_7 , будучи молодою, фізично здоровою, працездатною людиною, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, шляхом нанесення численних ударів руками, та іншими гострими предметами, вбив, раніше знайомого йому потерпілого, який не створював для нього та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження ніякої небезпеки, не чинив щодо останніх протиправних дій та опору. Вбиваючи потерпілого ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження діяли цинічно та зухвало, на ґрунті раптової образи, через малозначний привід, чим поставили його життя нижче від своїх бажань.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що остаточне покарання обвинуваченому повинно бути призначено за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, оскільки після постановлення останнього вироку, але до повного відбуття покарання він вчинив новий злочин.
Разом із тим, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015р.), слід зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання у виді позбавлення волі, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто період з моменту фактичного затримання обвинуваченого з 09.03.2016 року по день набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Також, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь держави 1/2 частину процесуальних витрат по даному кримінальному провадженню за проведення експертиз, з огляду на наступне.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави. При цьому суд, враховуючи майновий стан обвинуваченого, за власного ініціативою або за його клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

Частиною 2 ст. 122 КПК України регулюється порядок здійснення залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ.

У ч. 2 ст. 124 КПК визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.

Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого. Відповідно до ст. 126 КПК України, питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.

При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Крім того, згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року у справі, в якій засуджено декількох осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.

Відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат відповідно до положень глави 8 КПК України.

Таким чином, суд, вважає, що доведеною сумою процесуальних витрат є сума за проведення наступних судових витрат: за судову імунологічну експертизу № 6-02/322 від 15.03.2016 року у сумі 736,56 гривень; за судову імунологічну експертизу № 6-02/325 від 15.03.2016 року у сумі 736,56 гривень; за судову імунологічну експертизу № 6-02/323 від 18.03.2016 року у сумі 736,56 гривень; за судову імунологічну експертизу № 6-02/355 від 18.04.2016 року у сумі 736,56 гривень; за судову імунологічну експертизу № 6-02/324 від 15.04.2016 року у сумі 736,56 гривень; за судову імунологічну експертизу № 6-02/321 від 06.05.2016 року у сумі 1055,52 гривень; за судову дактилоскопічну експертизу № 4-03/405 від 21.03.2016 року у сумі 440,20 гривень;за судову дактилоскопічну експертизу № 4-03/403 від 22.03.2016 року у сумі 990,45 гривень; за судову дактилоскопічну експертизу № 4-03/455 від 30.03.2016 року у сумі 550,25 гривень; за судову дактилоскопічну експертизу № 4-03/414 від 04.04.2016 року у сумі 1760,80 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/305 від 18.07.2016 року у сумі 3175,44 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/307 від 19.07.2016 року у сумі 3175,44 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/303 від 21.07.2016 року у сумі 3175,44 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/302 від 27.07.2016 року у сумі 3969,30 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/306 від 27.07.2016 року у сумі 3969,30 гривень; за судову молекулярно-генетичну експертизу № 19/6-01/304 від 01.08.2016 року у сумі 3969,30 гривень, що разом становить 29914,24 гривень, тому 1/2 частина вартості проведених експертиз, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 становить 14957,12 гривень.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженню не заявлявся.
Речовими доказами суд розпоряджається відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 369, 370-374, 394 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року до покарання призначеного даним вироком суду, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 слід обчислювати з 29.11.2021 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015р.), зарахувати у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 09.03.2016 року до дня набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований до ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 1/2 частину процесуальних витрат по даному кримінальному провадженню за проведення судових експертиз в сумі 14 957 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) гривень 12 копійок.
Речові докази по кримінальному провадженню зазначені у постановах про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 10.03.2016 року, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 04.04.2016 року, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 11.04.2016 року, постановах про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 11.05.2016 року, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 06.06.2016 року, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 25.07.2016 року залишити зберігатись в камері схову речових доказів Вишгородського ВП ГУНП в Київській області (Вишгородського РУП ГУНП в Київській області) до розгляду судом кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_18 у вчиненні злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Речові докази по кримінальному провадженню зазначені у постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 17.03.2016 року залишити зберігати в матеріалах даного кримінального провадження.
Вирок суду може бути оскаржено учасниками процесу, протягом 30-ти діб з моменту його проголошення, до Київського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги до Ірпінського міського суду Київської області.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копії вироку після його проголошення вручити негайно обвинуваченому та прокурору.

Судді: ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3