Дата документу 21.02.2022 Справа № 310/5358/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/5358/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/383/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні подання Державної установи «Бердянська виправна колонія (№ 77)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 24 червня 2021 року до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області надійшло подання Державної установи «Бердянська виправна колонія (№ 77)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 12 стягнень та 7 заохочення, на виробництві установи сукупно працював лише протягом 10 місяців, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що усі отримані ним стягнення є погашеними, він має 7 заохочень, адміністрація слідчого ізолятора відмовляла йому в можливості працювати, під час відбування покарання у Державній установі «Бердянська виправна колонія (№ 77)» він постійно без зарплати, був днювальним на відділенні, з 2017 року залучався на роботу без договорів.

Звертає увагу, що аналіз отриманого ним доходу у 2017 та 2020 роках є необґрунтованим, оскільки розмір доходу залежить від адміністрації установи та кількості замовлень на роботу, а не від нього.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просив залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, не маючий постійного місця проживання, відбуває покарання в Державній установі «Бердянська виправна колонія (№ 77)» за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2016 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 296 КК України, та засуджений на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у вигляді 10 років позбавлення волі без конфіскації майна (а.с. 11-14).

Крім того, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 19 березня 2016 року по 21 грудня 2016 року включно, з 19 вересня 2018 року по 10 січня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 15-25).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, яке відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 6 листопада 2014 року (а.с. 4).

Під час тримання у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» з 6 листопада 2014 року по 12 січня 2017 року порушував вимоги режиму тримання, отримав 2 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Бердянська виправна колонія (№ 77)» відбував покарання з 12 січня 2017 року по 24 вересня 2017 року, порушував вимоги режиму відбування покарання, отримав 1 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Київський слідчий ізолятор» відбував покарання з 24 вересня 2017 року по 9 жовтня 2018 року, порушував вимоги режиму відбування покарання, отримав 2 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Бердянська виправна колонія (№ 77)» відбуває покарання з 9 жовтня 2018 року, порушує вимоги режиму відбування покарання, має 9 стягнень та 7 заохочень.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 31 травня 2021 року, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований на швейній ділянці установи. До праці ставиться добре, проявляє розумну ініціативу. Залучається без оплати праці до роботи з благоустрою колонії, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених. Порушень трудової дисципліни під час праці не було. Часто під час виконання завдань проявляє розумну ініціативу. Підтримує рівні, тісні взаємовідносини з іншими засудженими, має велике коло спілкуючи з ним засуджених. Адекватно реагує на критику на свою адресу. Своєю поведінкою та ставленням до праці надає позитивний приклад іншим засудженим. У відношенні до представників адміністрації колонії грубості не проявляє, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин. Чітко дотримується субординації. Санітарно-гігієнічних норм дотримується. Свій зовнішній вигляд, спальне місце, приліжкову тумбочку та форму одягу утримує в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ним належний догляд, використовує їх тільки за призначенням. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки, чітко їх дотримується. Приймає особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Бере участь у роботі самодіяльних організацій.

На переконання колегії суддів, вказана виключно позитивна характеристика на засудженого ОСОБА_7 не підтверджується іншими матеріалами провадження.

Так, ОСОБА_7 не можна вважати особою, яка своєю поведінкою надає позитивний приклад іншим засудженим, не проявляє грубості до представників адміністрації колонії, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин, чітко дотримується субординації, оскільки за період відбування покарання він отримав 14 стягнень, у тому числі за те, що він не зробив доповідь як черговий по камері, відмовився прибирати прогулочний дворик, під час входу до кабінету начальника не привітався і не зробив доповідь, відмовився робити доповідь по камері ДІЗО, висловлювався нецензурними та жаргонними словами у бік адміністрації установи, висловлювався нецензурними та жаргонними словами у присутності адміністрації установи.

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС від 18 травня 2021 року, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 14 стягнень у вигляді 5 попереджень, 5 доган, 3 суворих доган та 1 поміщення до ДІЗО на 3 доби, які він систематично отримував протягом всього часу відбування покарання. Разом з тим, починаючи з 26 грудня 2014 року засуджений ОСОБА_7 отримав лише 7 заохочень, причому всі вони були отримані протягом 2019-2021 року (а.с. 5).

Колегія суддів також не може не врахувати, що вже після звернення до суду з подання про умовно-дострокове звільнення, засуджений ОСОБА_7 знову порушив вимоги режиму відбування покарання (конфлікт між ним та іншим засудженим), за що отримав чергове дисциплінарне стягнення (а.с. 37, 38).

Відсутність будь-яких заохочень за перші більш ніж 4 роки перебування у місцях позбавлення волі з 26 грудня 2014 року по 11 квітня 2019 року, наявність лише 7 заохочень за весь період відбування покарання, які були отримані незадовго до звернення до суду з відповідним поданням, а також вказані вище стягнення, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 12 січня 2017 року по квітень 2021 року працював лише протягом 16 місяців, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 9-10).

Крім того, роботи з благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених є обов`язком, а не правом засудженого, тому також не можуть свідчити про його сумлінне ставлення до праці.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні подання Державної установи «Бердянська виправна колонія (№ 77)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4