ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2329/21 Справа № 204/2626/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001647, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоселівка Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження закрито, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001647, закрито, цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, залишено без розгляду.

Обгрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків та мав місце 04 січня 2017 року, тобто більше 3 років тому, а відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею проступку пройшло більше 3 років.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що судом першої інстанції не були виконані вказівки Дніпровського апеляційного суду, зазначені в ухвалі суду від 25 березня 2021 року. Звертає увагу, що судом не було досліджено та не надано оцінки факту дворазового оголошення обвинуваченого у розшук під час досудового розслідування та судового провадження, а також його обвинуваченню у вчиненні хронологічно пізніше іншого злочину.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила злочин, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності. Внаслідок цього ст. 49 КК України встановлює строки давності, тобто строки, після закінчення яких особа не може бути піддана кримінальній відповідальності за раніше вчинений злочин. Закінчення цих строків є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Факт визнання чи невизнання особою своєї винуватості у даному випадку не має значення для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави. Таке звільнення є обов`язком, а не правом суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 5 ст. 49 КК України.

Ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001647, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався в повному обсязі.

Доводи представника потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є необґрунтованими виходячи із нижченаведеного.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, минуло три роки.

На момент розгляду судом кримінального провадження щодо ОСОБА_7 передбачений законом строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за це кримінальне правопорушення закінчився.

За ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальлне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. В цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ч. 2 ст. 49 КК України), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення досудового розслідування, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від досудового розслідування.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), під ухиленням від слідства або суду з огляду на ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, котра ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність є персоніфікованою, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

При з`ясуванні того, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від досудового розслідування або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед органами досудового розслідування або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України в разі, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови належного повідомлення їй про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошують його розшук.

Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме собою ще не може свідчити про ухилення останнього від досудового розслідування.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування.

Водночас матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не містять даних на підтвердження факту саме умисного вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на ухилення від досудового розслідування, чи оголошення обвинуваченого у розшук.

Інших даних, які би свідчили про те, що ОСОБА_7 вчиняв умисні дії, направлені на ухилення від досудового розслідування, матеріали кримінального провадження не містять, та представником потерпілої під час апеляційного перегляду не надано, а тому підстав вважати протилежне у суду апеляційної інстанції немає.

А тому доводи представника потерпілої про те, що суд першої інстанції не перевірив обставин, передбачених ч. 2 ст. 49 КК, та безпідставно звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, не можна визнати прийнятними, оскільки зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком останнього саме собою не свідчить про ухилення від слідства.

Посилання представника потерпілого на те, що не встановлено обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення і не досліджено усіх доказів, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень ч. 4 ст. 286 КПК України суд має розглянути вищезазначене клопотання невідкладно, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347 - 363 КПК України.

Викладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах Верховного Суду від 04 березня 2021 року (справа 742/3594/19), від 24 лютого 2020 року (справа №466/5490/17), від 12 листопада 2019 року (справа 566/554/16-к), від 26 березня 2020 року (справа № 288/685/17) тощо.

Що стосується доводів представника потерпілого про порушення приписів ч. 3 ст. 49 КК України у зв`язку з вчиненням ОСОБА_7 інших злочинів та відсутності підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Тобто, особа вважається винуватою у вчиненні кримінального правопорушення лише з часу, коли суд ухвалить обвинувальний вирок щодо неї і цей вирок набере законної сили, до цього особа вважається не винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Наведені обставини були враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Так, як слідує з матеріалів судового провадження, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження №0002380 по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України, при цьому вироку по вказаному провадженню ухвалено не було, а тому не може розцінюватися судом, як факт вчинення особою кримінального правопорушення.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги представника потерпілої про невиконання судом першої інстанції вимог суду апеляційної інстанції, викладених в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2021 року. Так, ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року було виділено в окреме провадження матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001647 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України.

Крім того, як слідує з оскаржуваної ухвали суду від 14 червня 2021 року, судом першої інстанції також на виконання вимог суду апеляційної інстанції, викладених в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, при звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України було взято до уваги думку потерпілої ОСОБА_9 та з урахуванням вимог КПК України прийнято рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та вирішено долю цивільного позову.

З системного аналізу КПК України та КК України слідує, що передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення зі згодою потерпілої на таке звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

При цьому слід зазначити, що залишення цивільного позову без розгляду за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає потерпілому чи його представнику звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі представника потерпілого, не містять посилань на порушення під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника потерпілого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001647, закрито, залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4