ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2062/21 Справа № 202/156/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003588 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро, громадянина України, маючого вищу освіту, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 122 КК України у виді двох років позбавлення волі;

- за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Строк покарання обвинуваченому вирішено обчислювати з моменту затримання, в порядку виконання вироку.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11.02.2014 року по 23.07.2015 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого 1.680, 26 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 100.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальні витрати у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Цим вироком дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне заподіяння середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, та як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 05 липня 2013 року близько 00:00 години, ОСОБА_7 знаходився у приміщенні нічного клубу «Августін» по вул. Богдана Хмельницького, 6 в м. Дніпро, разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , де між ним та останніми виникла сварка, в ході якої ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень та на умисне спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті виниклих неприязних особистих відносин, навмисно наніс ОСОБА_11 удар кулаком в область грудної клітини справа, після якого останній впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_7 , розташувавшись над ОСОБА_11 зверху навмисно завдав йому не менше трьох ударів кулаками в область грудної клітини.
Діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад три тижні (більше як 21 день), у вигляді: закритої травми грудної клітини, перелому 10-го ребра праворуч.
06 липня 2013 року, близько 00:05 години, ОСОБА_7 , знаходячись за вищевказаною адресою та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, навмисно завдав ОСОБА_9 , який намагався зупинити злочинні дії ОСОБА_7 , не менше десяти ударів кулаками в область черева. В той час, коли після цих ударів ОСОБА_9 нагнувся від болю, ОСОБА_7 навмисно завдав йому не менше трьох ударів колінами в область черева, внаслідок яких потерпілий впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_7 нагнувся над ОСОБА_9 , який перебував на підлозі, та навмисно наніс йому не менше трьох ударів кулаками в область черева.
Діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які за своїми ознаками є небезпечними для життя в момент заподіяння, у вигляді: закритої травми черева, розриву селезінки з наступним її видаленням, внутрішньочеревної кровотечі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки не було дотримано розумних строків при проведенні досудового розслідування, здійснювався тиск на свідків, не було допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Крім того вказує, що вирок обгрунтовано суперечливими доказами і показаннями потерпілих, що є непослідовними, а висновок суду про неможливість його виправлення без реального відбування покарання є безпідставним.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю його за своїм розміром ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, і призначити йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий зазначає, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , недостатньою мірою врахував, що вину обвинувачений під час всього досудового розслідування та судового розгляду не визнавав з метою уникнення покарання. Також суд недостатньо врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким, і те, що обвинувачений не вибачився за скоєне та не відшкодував заподіяну шкоду. Не було достатньою мірою прийнято до уваги і наслідки вчиненого, зокрема те, що з вини обвинуваченого в потерпілого було видалено селезінку, він перетворився на інваліда, втратив можливість нормальної соціальної і трудової діяльності та до кінця життя змушений постійно проходити лікування у лікарів терапевта, гастроентеролога та хірурга.

В апеляційній скарзі, з урахуванням її уточнення, прокурор просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 1.680, 26 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 500.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов частково, у розмірі 100.000, 00 грн., не взяв до уваги дійсний обсяг моральних страждань потерпілого, заподіяних йому внаслідок отримання тілесних ушкоджень з вини обвинуваченого, подальшого лікування, неможливості повного відновлення здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 та відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , закрити кримінальне провадження у справі у зв`язку із відсутністю даних про склад правопорушення у діях ОСОБА_7 .
Дослідити докази, які не були належним чином досліджені у суді першої інстанції, а саме: протоколи від 01.10.2013 року, 02.12.2013 року слідчих експериментів із фототаблицями, журнал №13 єдиного обліку заяв, довідку № 6/338 від 02.09.13 року КЗ «ДСШМД» ДОР, журнал реєстрації про доставлення ОСОБА_14 до приймального відділення КЗ«6-ї міськлікарня) ДОР, журнал надходження хворих до приймального відділення 6-ї МКЛ за 06.07.13 року, а також дослідити докази, які не були досліджені у суді першої інстанції аудіо та відеозаписи, у дослідженні яких було відмовлено: технічний запис судових засідань із показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , допитати потерпілих та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду не відповідає вимогам чинного законодавства у зв`язку з неповнотою судового розгляду.
Так, захисник зазначає, що в матеріалах кримінального та судового провадження відсутня постанова керівника прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська про призначення прокурора ОСОБА_19 процесуальним керівником у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_20 , а відтак підписання і вручення ним 08.11.2013 року повідомлення про підозру було здійснено особою без належних процесуальних повноважень, а тому всі зібрані слідчим докази у справі слід визнати недопустимими.
Крім того, судом першої інстанції не було усунено суперечностей щодо обставин нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. Так, згідно з показаннями ОСОБА_14 , коли ОСОБА_21 наносив йому останні удари кулаками рук в область живота, то він лежав на правому боці на підлозі у окремій кімнаті підсобного приміщення, вибивши чи відкривши окремі двері до неї із вестибюлю клубу, і що саме в такій позі він знаходився на підлозі цієї кімнати, коли ОСОБА_20 зупинив другий охоронник (свідок ОСОБА_22 ) і почав з неї витягувати його на вулицю. Проте, другий потерпілий ОСОБА_23 у судовому засіданні цих обставин не підтвердив, а вказав на інше положення його тіла під час останніх ударів ОСОБА_20 , що той лежав саме на спині і це відбувалось у вестибюлю нічного клубу «Августін» поряд з ним. В ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_24 , показав, що ОСОБА_25 під час останніх ударів ОСОБА_26 лежав на спині у вестибюлі клубу за 2 м від нього та на відстані 1, 2 м від дверей кімнати підсобного приміщення.
Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що в Книзі реєстрації хворих приймального відділення 16 МКЛ відсутні відомості щодо надання медичної допомоги ОСОБА_27 (а.с. 85,86), внаслідок чого всі копії медичних документів цього потерпілого належить вважати недопустимими доказами.
Вказує, що згідно з показами свідка ОСОБА_28 , лікаря КШМД, нею не було підтверджено факту наявності будь-яких тілесних ушкоджень в області голови у ОСОБА_29 , які об`єктивно і неминуче мали настати у разі падіння цього потерпілого з висоти 2 метрів на мармурову підлогу вестибюлю нічного клубу «Августін», яке вбачається з його пояснень у межах слідчого експерименту.
Також захисник зазначає про суперечності в показаннях потерпілих щодо часу і місця події.
Так, лікар КШМД - свідок ОСОБА_28 показала, що КШМД виїхала на виклик до клубу « ОСОБА_30 » після 01 год. ночі. У той же час згідно даних, викладених в довідці № 6/338 від 02.09.2013 року, виклик надійшов о 01-40 год., а згідно запису № 0770013 з журналу надходження хворих за 06.07.2013 року ОСОБА_9 до приймального відділення 6-ї МКЛ було доставлено КШМД в 02-44 год. Аналіз цих даних та показів свідка-водія КШМД ОСОБА_31 про те, що проїзд КШМД з місця виклику до приймального відділення 6-ї міськлікарні зайняв максимум 10 хв., дає підстави вважати доведеним, що обидва потерпілі, - ОСОБА_32 , ОСОБА_23 , - були забрані КШМД 06.07.2013 року близько 02-30 год., що суперечить обставинам, встановленим судом першої інстанції.
В свою чергу потерпілим ОСОБА_33 було дано суду покання про час їх виходу із приміщення клубу «Августін» біля 23-00 год., а потерпілим ОСОБА_34 - близько 4-00 год. Таким чином, потерпілі вийшли за межі клубу близько 23-00 год. і до клубу не повертались, після чого були забрані КШМД біля 02-30 год., а отже вони провели поза межами клубу від 2,5 год. до 3,5 годин і отримали тілесні ушкодження поза межами клубу безпосередньо перед здійсненням телефонного виклику до КШМД о 01-40 год. вночі 06.07.13 року.
Також судом першої інстанції залишись поза увагою суперечності щодо часу звернення потерпілих до міліції та щодо факту можливого отримання потерпілими тілесних ушкоджень поза межами клубу, про що свідчать дані, отримані слідчим СД-диску із записами отриманих службою «102» телефонних повідомлень за 06.07.2013 року, згідно якому різні особи у період часу з 23:20 до 00:16 годин телефонували на лінію 102 та повідомляли про бійки та галас на вулиці за адресами, наближеними до клубу Августин.
Крім того, свідки ОСОБА_35 і ОСОБА_36 , будучи допитаними судом першої інстанції, стверджували, що були очевидцями того, як потерпілі близько 23-00 год. 05.07.2013 р. зійшли з другого на перший поверх клубу і після цього не повертались, оскільки надалі їх із вестибюлю на вулицю виводив інший охоронник клубу - свідок ОСОБА_37 , а обвинувачений ОСОБА_7 у цей час залишався на другому поверсі закладу. Зазначені свідки повністю заперечили сам факт отримання потерпілими тілесних ушкоджень в цьому закладі, при цьому свідок ОСОБА_38 показала, що 05.07.13 р. близько 23-00 год. мав місце лише словесний конфлікт між нею та потерпілими, а в іншому разі вона як адміністратор клубу, як зазвичай, викликала б наряд поліції. Також вона пояснила, що участі у конфлікті у вестибюлі охоронник ОСОБА_21 не приймав, оскільки знаходився на другому поверсі клубу, та спустився за викликом адміністратора на перший поверх вже тоді, коли другий охоронник ОСОБА_22 виводив потерпілих на вулицю.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в дослідженні аудіозапису допиту свідка ОСОБА_12 під час попереднього розгляду кримінального провадження іншим складом суду, а також помилково оцінив критично показання свідків ОСОБА_39 , ОСОБА_36 як зацікавлених осіб, оскільки насправді ці свідки є сторонніми особами.
Одночасно суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_40 (матері потерпілого)
та ОСОБА_41 (цивільної дружини потерпілого), незважаючи на те, що вони є зацікавленими особами, умисно викривили фактичні дані щодо часу надходження телефонного дзвінка від потерпілого ОСОБА_14 о 01-00 год. і отримання ними відомостей про госпіталізацію потерпілого о 01:30, а також давали показання з чужих слів, у зв`язку із чим показання цих осіб належить визнати недопустимими доказами.
На думку захисника, наведені обставини свідчать про те, що вина ОСОБА_7 в обсязі пред`явленого обвинувачення не є доведеною поза розумним сумнівом.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та захисника обвинуваченого, заперечували проти апеляційної скарги прокурора.
Прокурор частково підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення в частині задоволення цивільного позову, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника обвинуваченого, просила частково задовольнити апеляційну скаргу потерпілого.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказів і неправильного встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених доказів, що узгоджуються між собою.
Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вказані докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень та про доведеність вини останнього у їх вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.
Так, винуватість ОСОБА_7 в обсязі пред`явленого обвинувачення поза розумним сумнівом підтверджується зокрема наступними доказами:
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.07.2013 р., відповідно до якого ОСОБА_11 просить вжити заходи до осіб в уніформі охорони, які близько 23:30 годин в нічному клубі Августин по вул. Б.Хмельницького, 6 у м. Дніпро нанесли тілесні ушкодження йому та ОСОБА_9 ;
- записом від 06.07.2013 р. № 7817 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення Індустріального РВ ДМУ, відповідно до якого ОСОБА_11 о 00:50 годин 06.07.2013 р. з телефонного номеру НОМЕР_1 повідомив про побиття охоронцями нічного клубу Августин по вул. Б.Хмельницького, 6 у м. Дніпро;
- аудіозаписом вищевказаного телефонного з`єднання;
- записом від 06.07.2013 р. № 1945 в журналі прийому викликів 103 КОСЕМП про звернення ОСОБА_11 та ОСОБА_9 за медичною допомогою у зв`язку з побиттям їх у нічному клубі Августин по вул. Б.Хмельницького, 6 у м. Дніпро;
- листом КЗ ДСШМД ДОР від 02.09.2013 р. № 6/338, відповідно до якого о 01:40 годин 06.07.2013 р. надійшов виклик до клубу Августин по вул. Б.Хмельницького у м. Дніпро до ОСОБА_9 ;
- протоколами пред`явлення особи до впізнання від 17.07.2013 р., відповідно до яких потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , кожний окремо, впізнали ОСОБА_7 як особу, що у ніч з 05.07.2013 р. на 06.06.2013 р. у приміщенні нічного клубу Августин по вул. Б.Хмельницького у м. Дніпро заподіяла їм тілесні ушкодження;
- протоколами слідчих експериментів від 01.10.2013 р. та від 08.10.2013 р. з фототаблицями, відповідно до яких ОСОБА_9 розповів та показав про час, місце, механізм та обставини спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , а також про їх з ОСОБА_11 подальші дії;
- протоколами слідчих експериментів від 01.10.2013 р. та від 02.12.2013 р., з фототаблицями та план-схемою до них, відповідно до яких ОСОБА_11 розповів та показав про час, місце, механізм та обставини спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , а також про їх з ОСОБА_9 подальші дії;
- висновком судово-медичного експерта від 29.07.2013 р. № 3088е від 29.07.2013 р., в якому детально описані виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження та констатовано, що вони були заподіяні незадовго до надходження останнього до лікарні, тобто можливо і в термін, на який вказують обстежений та слідчий у постанові, і за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя;
- додатковим висновком експерта від 07.10.2013 р. № 4185е, відповідно до якого виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження за своїм характером та локалізацією не суперечать механізму їх утворення, що був описаний цим потерпілим в ході слідчого експерименту від 01.10.2013 р.;
- висновком судово-медичного експерта від 20.09.2013 р. № 3974е, в якому детально описані виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження та констатовано, що вони були заподіяні незадовго до надходження останнього до медичного закладу, тобто можливо і в термін, на який вказують обстежений та слідчий у постанові, і за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості як такі, що зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (21 день);
- додатковим висновком експерта від 07.10.2013 р. № 4186е, відповідно до якого виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження за своїм характером та локалізацією не суперечать механізму їх утворення, що був описаний цим потерпілим в ході слідчого експерименту від 01.10.2013 р.;
- показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо обставин заподіяння їм тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , які відповідають змісту обвинувачення, є логічними, послідовними, в цілому узгоджуються між собою та з іншими доказами, а окремі наявні у них неузгодженості не мають істотного характеру і пояснюються станом, в якому потерпілі перебували під час подій, і особливостями сприйняття ними фактичних обставин в умовах стресу і психологічно несприятливої ситуації;
- показаннями свідка ОСОБА_28 , лікаря швидкої допомоги, яка повідомила, що у день подій виїхала на виклик з приводу бійки у нічному клубі Августин, під час якої було побито двох осіб. Коли вони прибули на місце, то охоронці клубу сказали, що ніякої бійки не було і ніхто швидку допомогу не викликав. Коли вони поїхали назад, то на перехресті вул. Богдана Хмельницького та вул. Петра Калнишевського до них підійшов молодий чоловік і повідомив, що це він викликав швидку допомогу через те, що їх з товаришем було побито охоронцями нічного клубу Августин. Свідок підійшла до другого чоловіка, то побачила, що він сильно побитий і має тупу травму черева;
- показаннями свідка ОСОБА_42 , водія карети швидкої допомоги, який під час вищевказаних подій супроводжував лікаря ОСОБА_28 , що співпадають з показаннями останньої і підтверджують їх;
- показаннями свідка ОСОБА_43 , який повідомив, що він працює таксистом і увечері 05.07.2013 р. перебував у своєму автомобілі біля кафе Августин, де бачив, як із вказаного закладу вивели молодого чоловіка, який тримався за живіт, і якого згодою забрала карета швидкої допомоги;
- показаннями свідка ОСОБА_44 , матері потерпілого ОСОБА_9 , яка повідомила, що останній у день подій повідомив їй, що вони з другом після роботи підуть до нічного клубу. Після цього син зателефонував їй близько першої години ночі і повідомив, що їх побила охорона нічного клубу Августин, в нього дуже болить живіт і він помирає. Після цього ОСОБА_45 разом з дівчиною сина викликали таксі і приїхали до вказаного закладу, втім ОСОБА_9 там не знайшли, при цьому співробітники клубу виглядали наляканими, а ОСОБА_7 на контакт не йшов. Згодом виявилося, що потерпілий вже у лікарні;
- показаннями свідка ОСОБА_46 , дружини ОСОБА_45 , яка повідомила, що на той час вони з потерпілим зустрічалися, втім у шлюбі ще не перебували. Останній у день подій повідомив їй, що разом із другом після роботи піде до нічного клубу, а пізніше зателефонував їй і повідомив, що його побила охорона нічного клубу Августин, в нього дуже болить живіт і він помирає. Після цього вони разом з матір`ю потерпілого викликали таксі і приїхали до вказаного закладу, втім ОСОБА_9 там не знайшли, а охоронець клуба неслов`янської зовнішності повідомив, що два чоловіки, яких тут побили, вже пішли з клубу. Після марних пошуків вони зателефонували до швидкої допомоги і з`ясували, що потерпілий вже у лікарні.
Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, та вважає, що цими та іншими доказами поза розумним сумнівом підтверджуються фактичні обставини, що стали підставою для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, а саме те, що останній близько 00:05 годин 06.07.2013 р., перебуваючи у приміщенні нічного клубу Августин по вул. Богдана Хмельницького, 6 у м. Дніпро, на грунті виниклих неприязливих відносин умисно спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.

Висунуту стороною захисту версію про те, що потерпілі залишили приміщення нічного клубу Августин близько 23:00 годин 05.07.2013 р., не маючи при цьому будь-яких тілесних ушкоджень, і насправді їх було побито пізніше, в іншому місці та іншою особою, ніж обвинувачений ОСОБА_7 , колегія суддів оцінює критично, оскільки вона спростовується вищенаведеною сукупністю доказів і в цілому полягає у посиланнях на другорядні обставини, що не мають істотного значення, та довільному тлумаченні стороною захисту змісту окремих доказів, ігноруючи при цьому їх дійсний зміст та решту доказів у їх системності і взаємозв`язку.

Крім того, ця версія обгрунтовується головною мірою показаннями співробітників обвинуваченого ОСОБА_47 і ОСОБА_48 , що дістали у вироку критичну оцінку, яку суд апеляційної інстанції вважає правильною.

Так, доводи сторони захисту у цій частині спростовуються показаннями потерпілих щодо обставин заподіяння їм тілесних ушкоджень, які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами. Як ОСОБА_11 , так і ОСОБА_9 постійно і послідовно, починаючи з їх первісних телефонних звернень до швидкої допомоги і поліції, вказують, що їх було побито саме охороною нічного клубу Августин. Потерпілі під час проведених із ними слідчих експериментів детально розповіли про обставини їх побиття, а також у межах пред`явлення особи для впізнаня, кожний окремо, впевнено вказали саме на ОСОБА_7 як на особу, що заподіяли їм тілесні ушкодження. При цьому наявності у потерпілих підстав оговорювати обвинуваченого не встановлено, сторона захисту на наявність таких обставин не посилається та їх існування не обгрунтовує. Доводи сторони захисту про істотні відмінності у показаннях потерпілих, наданих під час проведення слідчих експериментів, колегія суддів оцінює критично, оскільки фактично такі відмінності не мають істотного характеру, не стосуються часу і місця подій, характеру та послідовності дій потерпілих та обвинуваченого, і полягають у деталях, таких, як точне місце розташування і положення тіла потерпілого ОСОБА_9 у приміщенні нічного клубу Августин після його побиття.

Те, що тілесні ушкодження потерпілим були заподіяні саме обвинуваченим у приміщенні нічного клубу Августин, підтверджується і показаннями не зацікавлених осіб - свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_42 , ОСОБА_49 .

Посилання сторони захисту на те, що потерпілі покинули приміщення клубу Августин близько 23:00 годин 05.07.2013 р., не маючи при цьому тілесних ушкоджень, фактично випливають лише із показань обвинуваченого і осіб, що працювали разом із ним, - ОСОБА_47 і ОСОБА_48 , - яким суд першої інстанції грунтовно надав критичну оцінку з огляду на те, що вони спростовуються вищенаведеною сукупністю доказів і виходять від зацікавлених осіб.

Так, вказані свідки є співробітниками нічного клубу Августин, а відтак мали інтерес у тому, аби приховати причетність вказаного закладу і його персоналу до події злочину. Свідок ОСОБА_38 також була адміністратором цього клубу, а отже у той час організовувала його діяльність, і вона безпосередньо брала участь у спілкуванні з потерпілими, за наслідками якого останніх було побито охоронцем клубу ОСОБА_7 , внаслідок чого вона має очевидну особисту зацікавленість у доведенні непричетності обвинуваченого до побиття потерпілих. На користь правильності оцінки, наданої судом показанням цих осіб, свідчить і те, що згідно показанням свідка ОСОБА_28 після приїзду карети швидкої допомоги співробітники клубу заявили, що ніякої бійки у них не було і ніхто швидку допомогу не викликав, а отже вже в той час вони намагалися приховати відповідні обставини.

Колегія суддів критично оцінює посилання захисника на суперечність у показаннях потерпілих і свідків щодо точного часу заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень і приїзду карети швидкої допомоги, оскільки ці розбіжності не мають істотного характеру, не спростовують змісту і послідовності подій, що мали місце, і пояснюються суб`єктивністю сприйняття тривалості періодів часу відповідними особами, а також збігом значного часу між днем подій та допитом їх судом.

Що стосується посилання захисника на те, що виклик швидкої допомоги надійшов о 01:40 годин 06.07.2013 р., а до лікарні ОСОБА_9 потрапив о 02:44 того ж дня, а отже, на думку апелянта, фактично карета швидкої допомоги забрала його близько 02:30 годин, то вони мають характер загальних міркувань і упереджених припущень. Натомість, як було встановлено судом першої інстанції з показань свідка ОСОБА_28 , особа, до якої була викликана карета швидкої допомоги, доставляється до медичного закладу, після чого їй надається первинна медична допомога, і лише після цього відбувається оформлення документів як для особи, що поступає на стаціонарне лікування, чим і пояснюється розрив у часі між фактичним заподіянням тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та оформленням документів про надходження його на лікування.

Доводи апелянта про те, що в Книзі реєстрації хворих приймального віддалення 16 МКЛ відсутні відомості щодо надання медичної допомоги ОСОБА_27 , внаслідок чого всі копії медичних документів цього потерпілого належить вважати недопустимими доказами, колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що факт виявлення в цього потерпілого тілесних ушкоджень, їх характер, обсяг, локалізація, ступень тяжкості, механізм заподіяння, поза розумним сумнівом підтверджуються як первинними медичним документами, так і висновком судово-медичного експерта від 20.09.2013 р. № 3974е, що наявні в матеріалах справи і були досліджені судом. На думку колегії суддів, окремі недоліки обліку пацієнтів у КЗ Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня ДОР не спростовують доведеності встановлених щодо ОСОБА_11 обставин, які мають значення для даного кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності тілесних ушкоджень в області голови у ОСОБА_29 , які, на думку захисника, об`єктивно і неминуче мали настати у разі падіння цього потерпілого з висоти 2 метрів на мармурову підлогу вестибюлю нічного клубу «Августін», яке вбачається з пояснень останнього у межах слідчого експерименту, колегія суддів вважає такими, що випливають лише з особистих упереджених міркувань цього апелянта, який не є компетентним спеціалістом в галузі травматології і судової медицини, щодо механізму та обсягу утворення тілесних ушкоджень за певних обставин.
Доводи захисника про можливе заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим поза межами клубу Августин, про що, на його думку, свідчать дані про телефонні повідомлення на лінію 102 про бійки і галас на вулиці за адресами, наближеними до клубу Августин, які надходили у період часу з 23:20 годин 05.07.2013 р. до 00:16 годин 06.07.2013 р., колегія суддів оцінює критично. Так, ці дані свідчать лише про наявність вказаних повідомлень, але при цьому відсутнє будь-яке підтвердження участі потерпілих у відповідних інцидентах. Крім того, факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 і ОСОБА_9 саме обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку, підтверджується поза розумним сумнівом сукупністю вищезазначених доказів, що спростовує доводи апелянта у цій частині.
Посилання захисника на безпідставну відмову суду в дослідженні аудіозапису допиту свідка ОСОБА_12 колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на процесуальному законі, з огляду на те, що за правилами ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Доводи захисника щодо безпідставного взяття до уваги показань свідків ОСОБА_40 , яка є матір`ю потерпілого ОСОБА_9 , та ОСОБА_41 , яка на час подій була цивільною дружиною останнього, незважаючи на те, що вони є зацікавленими особами, умисно викривили фактичні дані щодо часу надходження телефонного дзвінка від потерпілого ОСОБА_14 о 01-00 год. і отримання ними відомостей про госпіталізацію потерпілого о 01:30, а також давали показання з чужих слів, не можуть бути прийняті до уваги. Так, щодо вказаних осіб не вбачається, що вони мали підстави оговорювати обвинуваченого, сторона захисту на такі обставини не посилається і не обґрунтовує їх наявність. Їх показання є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами, а окремі наявні у них розбіжності не є істотними. Також відсутні підстави вважати, що ці свідки давали показання з чужих слів, оскільки фактично вони викладали відомості щодо обставин, які сприймали особисто. Крім того, їх показання вирішального значення для справи не мають, а отже доводи апеляційної скарги у цій частині не обґрунтовують апеляційні вимоги.
Крім того, в апеляційній скарзі захисник зазначає, що в матеріалах кримінального та судового провадження відсутня постанова керівника прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська про призначення прокурора ОСОБА_19 процесуальним керівником у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_20 , а відтак підписання і вручення ним 08.11.2013 року повідомлення про підозру було здійснено особою без належних процесуальних повноважень, а тому всі зібрані слідчим докази у справі слід визнати недопустимими. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Апеляційним переглядом встановлено, що в матеріалах справи дійсно відсутня така постанова, однак колегія суддів не може погодитися з тим, що відсутність постанови про визначення певного прокурора сама по собі означає, що цей прокурор не мав відповідних повноважень.

Така позиція зазначена й у висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеному Верховним Судом у постанові від 19 травня 2020 року (справа № 490/10025/17, провадження № 51-6116 км 19), а згідно ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів дійшла висновку, що аналіз положень КПК України свідчить про те, що кримінальний процесуальний закон не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК України передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне, а визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови.

Цей висновок Верховний Суд зробив зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК України: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК України не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні. Суд зазначив, що виходячи з правила casus omissus pro omisso habendus est, не вбачає підстав додавати до тексту закону не висловлену в ньому вимогу і вважає, що відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для визначення конкретного слідчого або прокурора, яким доручається виконання відповідних повноважень у певній справі.

Більше того, правильність такого тлумачення підтверджується й іншими міркуваннями. Відповідно до частини 5 статті 110 КПК України, обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань. Ці міркування не можуть бути обґрунтовані вимогами КПК України, але в певних випадках їх розголошення може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, події відбувалися ще 05 липня 2013 року, відомості про те, який прокурор здійснює процесуальне керівництво, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Тривале проведення досудового розслідування, а саме з 2013 року, використання прокурором ресурсів свого органу та інші фактори провадження свідчать про те, що процесуальне керівництво прокурором ОСОБА_19 проводилося за відповідним рішенням керівника.

Оскільки обвинувачений та його захисник не наводять будь-яких інших підстав неповноважності прокурора ОСОБА_19 , крім відсутності постанови про його призначення процесуальним керівником у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд відхиляє доводи захисника обвинуваченого про те, що розслідування у справі та процесуальне керівництво здійснювалося неуповноваженим прокурором, а, відповідно, й щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування.

З огляду на вищевикладене, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що підписання і вручення прокурором ОСОБА_19 08.11.2013 року повідомлення про підозру ОСОБА_50 було здійснено особою без належних процесуальних повноважень.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що сторона захисту, як під час досудового розслідування (повідомленні про підозру, проведенні слідчих дій, відкритті матеріалів досудового розслідування), так і під час всього судового розгляду не заявляла про участь в кримінальному провадженні прокурора, який не має повноважень.

Аналогічну правову позицію стосовно такої процесуальної поведінки сторони захисту сформульовано Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду у справах № 738/329/17 постанова від 28 січня 2020 року, № 596/927/17 від 19 лютого 2020 року.

Враховуючи вищенаведене, зокрема й процесуальну поведінку учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає, що при розгляді цього кримінального провадження не було порушено балансу інтересів сторін кримінального провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду документів та у зв`язку з цим мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Відтак немає підстав для визнання недопустимими доказів, як про це стверджує захисник в апеляційній скарзі.

Посилання захисника на відсутність постанови про призначення прокурора процесуальним керівником у кримінальному провадженні, як підставу для скасування вироку та закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції розцінює як такі, що ґрунтуються на власному довільному тлумаченні вимог кримінального процесуального закону. Відсутність постанови про призначення прокурора у кримінальному провадженні по суті не є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки само по собі не є доказом, не впливає на права учасників кримінального провадження і не може перешкодити суду ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на недотримання розумних строків при проведенні досудового розслідування колегія суддів вважає такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги, з огляду на те, що вони не стосуються законності та/або обгрунтованості оскаржуваного вироку суду.

Доводи обвинуваченого про безпідставність використання як доказів показань ОСОБА_40 та ОСОБА_41 , що є, відповідно, дружиною та матір`ю потерпілого ОСОБА_9 , не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, аналогічних наведеним вище щодо аналогічних доводів апеляційної скарги захисника.
Посилання обвинуваченного на те, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_51 , колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції сторона обвинувачення не змогла встановити місцезнаходження цього свідка, у зв`язку із чим відмовилася від її допиту. Після цього стороною захисту було заявлене клопотання про її допит як свідка захисту, що було задоволене, втім вжитими у подальшому заходами встановити її місцезнаходження також не вдалося, у зв`язку із чим і сторона захисту відмовилася від її допиту. Відсутні підстави для висновку, що вжиті для забезпечення допиту цього свідка заходи були недостатніми, а отже судовий розгляд не може вважатися неповним. Крім того, в суді апеляційної інстанції стороною захисту питання про допит даного свідка не порушувалося, що свідчить про формальність апеляційних доводів у цій частині. З аналогічних міркувань не можуть бути прийняті до уваги і посилання обвинуваченого на те, що у межах судового розгляду не було допитано свідка ОСОБА_52 .
Аналізуючи доводи апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо, відповідно, м`якості та суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_53 покарання судом з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України були враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є умисним тяжким злочином і умисним злочином середньої тяжкості; відомості про особу обвинуваченого те, що він є раніше не судимим, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують його покарання; фактичні обставини вчинення злочину і наслідки, що настали від нього для обох потерпілих.

Взявши до уваги ці обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання, яке, на думку колегії суддів, за видом та розміром є законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а також обґрунтовано звільнив обвинуваченого від покарання, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Доводи апеляційних скарг правильності таких висновків не спростовують, оскільки у цій частині в цілому полягають у незгоді із суддівським розсудом, застосованим у межах та на підставі закону.

Обставини, наведені на їх обґрунтування потерпілим, процесуальна позиція обвинуваченого, яка полягає у невизнанні своєї вини незважаючи на її повну доведеність, що свідчить про відсутність в нього будь-якого каяття, а також те, що обвинувачений від відшкодування заподіяної шкоди ухилився і перед потерпілими не вибачився, та тяжкість наслідків, що настали для здоров`я апелянта внаслідок вчинення злочину, - були відомі суду першої інстанції і, на думку колегії суддів, достатньою мірою враховані при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що процесуальна позиція обвинуваченого є складовою частиною його права на захист, що використовується ним на власний розсуд, і у цьому сенсі не може бути підставою для посилення покарання, а відсутність в обвинуваченого каяття, що вбачається з його процесуальної поведінки, була належним чином оцінена судом, який не врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, і не прийняв рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується посилання обвинуваченого на передчасність висновків суду першої інстанції про неможливість його виправлення без реального відбування покарання, то його колегія суддів вважає необґрунтованим. Так, з фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_54 здійснив жорстоке побиття двох осіб одночасно, заподіявши одному із потерпілих тяжкі тілесні ушкодження, а іншому - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, при цьому у вчиненому не розкаявся, від відшкодування заподіяної шкоди ухилився, що, на думку колегії суддів, свідчить про неможливість його виправлення без реального відбування ним покарання.

У зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів не вбачає підстав як для посилення, так і для пом`якшення призначеного ОСОБА_53 покарання.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного, на думку апелянта, вирішення судом цивільного позову, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому КПК України, пред`явила цивільний позов.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.
Цивільні правовідносини, що виникають з приводу відшкодування шкоди, заподіяної злочином, врегульовані положеннями ст. 1177 ЦК України, згідно якій шкода, завдана особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На думку колегії суддів, при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 суд першої інстанції належним чином врахував обставини, що мають значення, та визначив розмір цього відшкодування, який є справедливим та відповідає дійсному обсягу заподіяних останньому фізичних і моральних страждань, переживань та життєвих незручностей.
Доводи апеляційної скарги прокурора цих висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються лише на його особистих міркуваннях оціночного характеру, та полягають у переоцінці обставин справи з наданням їм тенденційної оцінки. Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що сам цивільний позивач ОСОБА_9 вирок у цій частині в апеляційному порядку не оспорює, а отже порушення свої прав та інтересів при вирішенні судом цивільного позову не вбачає.
У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4