ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 654/2591/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/114/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
іменем України

22 лютого 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000686 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 , прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 жовтня 2021 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди 69500 грн., у решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 26 травня 2020 року близько 17.30 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку с. Кардашинка по вулиці Квартальна в садовому товаристві «Таврія» Голопристанського району Херсонської області, навпроти будинку № 2, грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року (з наступними змінами та доповненнями), проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впоравшись із керуванням здійснив з`їзд з проїжджої частини на праве узбіччя, внаслідок чого вчинив наїзд на огорожу та металеву опору ЛЕП б/н, чим спричинив пасажиру автомобіля ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, не погоджується з рішенням суду в частині вирішення цивільного позову з підстав їх невідповідності фактичним обставинам справи. В обгрунтування доводів указує про те, що неправомірними діями ОСОБА_10 йому було завдано моральні та фізичні страждання, він на сьогодні проходить лікування, втратив роботу, в його житті стались негативні зміни. Ним було в повному обсязі обгрунтовано підстави, з яких він просив стягнути грошові кошти у сумі 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, натомість судом першої інстанції не було обгрунтовано мотиви прийнято рішення щодо задоволення його позовних вимог частково. Вирішуючи питання про відшкодування матеріальної шкоди, судом було неправильно встановлено період його лікування з 26.05.2020 по 12.06.2020 та з 13.06.2020 по 15.06.2020, оскільки таке лікування було безперервним і продовжується, що підтверджено долученими до позовної заяви доказами, зокрема довідкою з Херсонської міської клінічної лікарні ім. Лучанського, відповідно до якої він лікувався з 16.06.2020 по 28.01.2021. Також факт придбання медичних препаратів протягом лікування підтверджено свідоцтвом про інвалідність, довідкою акту огляду від 27.01.2021, індивідуальною програмою реабілітації інваліда №69.

Апелянт зазначає про те, що стягненню підлягає вартість проїзду ОСОБА_11 у сумі 1575,95 грн. до медичної клініки у м. Чернівці, оскільки це було пов`язано із необхідністю отримання ним лікування та його обмеженнями в русі.

Посилаючись на зміст контракту від 01.12.2018, укладеного з компанією «Сваєр Песіфік Шип Менеджмент ЕлТіДі» - Сінгапурська філія, апелянт указує про те, що працював на посаді моряка та отримував щомісячно заробітну плату в розмірі 5611 доларів США, внаслідок вчиненого кримінального правопорушення він не отримав заробітну плату, оскільки з 26.05.2020 перебував на лікуванні. Цей контракт фактично був розірваний компанією. Суд першої інстанції безпідставно відмовив в стягненні неотриманої заробітної плати.

Посилаючись на обставини того, що за його клопотанням судом першої інстанції було винесено ухвалу про залучення до справи співвідповідача ПРАТ «УПСК», апелянт зазначає про те, що зі страхової компанії мало бути стягнено 5% від суми в якості компенсації спричиненої злочином моральної шкоди.

Просить змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, задовольнити його позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_10 на його користь 475 000 грн. моральної шкоди, 794 944 грн. матеріальної шкоди (неотриманої заробітної плати), з ПРАТ «УПСК» стягнути у відшкодування матеріальної шкоди 167 037,14 грн., 5% від розміру моральної шкоди у сумі 25 000 грн.

- обвинувачений ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій за ч.1 ст.286 КК України, вважає вирок суду таким, що підлягає зміні з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. В обгрунтування доводів указує про те, що позовна заява ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст.128 КПК України, ст. 175 ЦК України, що, на його думку, свідчить про безпідставність розгляду судом першої інстанції вказаної позовної заяви. Крім того, судом не було досліджено докази на підтвердження позовних вимог. Також апелянт зазначає про те, що призначене йому покарання не відповідає вимогам ст.65 КК України. Вважає, що судом не обгрунтовано рішення про неможливість призначення покарання у виді штрафу, не враховано те, що вчинене кримінальне правопорушення є необережним, нетяжким, він характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню дитину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, визнав вину у вчиненому.

Просить дослідити журнал судового засідання та технічний засіб перебігу судових засідань суду першої інстанції, змінити вирок суду першої інстанції, відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян;

- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 , порушує питання про скасування вироку з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, судове рішення таким, що не відповідає вимогам ст.94, 370, 374 КПК України. Свої доводи мотивує тим, що стан алкогольного сп`яніння характеризує певний психофізичний стан засудженого, що сприяло порушенню ним норм правил дорожнього руху, у формулюванні обвинувачення вказівка про порушення водієм п.2.9 «а» ПДР деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність. Натомість, виключивши цю вказівку із обсягу обвинувачення та визнавши її обставиною, що обтяжує покарання, суд дійшов суперечливого висновку.

Просить повторно дослідити відомості, що характеризують особу обвинуваченого, скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким у формулюванні обвинувачення ОСОБА_10 , визнаного доведеним, вказати п.2.9 «а» як грубе порушення Правил дорожнього руху України, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками вчинення кримінального правопорушення. Призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

У запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 указує на необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, просить її залишити без задоволення. Вважає, що апеляційну скаргу потерпілого слід задовольнити частково, а вирок змінити через безпідставне задоволення цивільного позову.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданих апеляційних скарг, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені обвинуваченим, просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 та прокурора, доводи представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційні вимоги, наведені потерпілим, просили їх задовольнити, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 , вважає такою, що слід залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, заперечення на них колегія суддів дійшла до такого.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 заявлено клопотання про дослідження журналів судових засідань та технічних засобів фіксації судових засідань суду першої інстанції.

Враховуючи те, що положеннями ч.3 ст.404 КПК України регламентовано порядок повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні, а журнали судових засідань та технічні носії інформації, на яких зафіксовані судові засідання, не є доказами у відповідності до засад ст.84 КПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

Обставини, якими обгрунтовано дане клопотання обвинуваченого, перевірені судом апеляційної інстанції під час вивчення матеріалів даного кримінального провадження, про що вказано нижче в мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, прокурором заявлено клопотання про повторне дослідження відомостей, що характеризують особу обвинуваченого.

Виходячи з буквального тлумачення ч.3 ст.404 КПК України сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

В клопотанні про повторне дослідження відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, стороною обвинувачення взагалі не наведено обставин незгоди з оцінкою судом цих відомостей, що не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20)
Крім того, у даній справі апеляційним судом не надано іншої оцінки доказам, ніж тої, яка надана судом першої інстанції, що не обумовлює виникнення обов`язку їх повторного дослідження. Це кореспондовано з правовими висновками Верховного Суду у справі № 164/1509/15-к від 05.07.2018, № 712/48/15-к від 21.04.2021.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286 КК України, обґрунтовані зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами, і такі висновки суду учасниками судового провадження не оспорюються.

Як убачається зі змісту апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 , прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 , ними не оскаржується вирок у частині фактичних обставин вчиненого злочину, доведеності вини ОСОБА_10 та правильності кваліфікації дій, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції в цій частині.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Що ж до доводів прокурора про те, що, виключивши з обсягу обвинувачення ОСОБА_10 за ч.1 ст. 286 КК України вказівку про порушення водієм п.2.9 «а» ПДР та визнавши її обставиною, що обтяжує покарання, суд допустив порушення вимог ст.94, 370, 374 КПК України, що, на його думку, є підставою для скасування вироку, то колегія суддів вважає їх такими, що не є підставою для скасування вироку, виходячи з того.

Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом у справі № 682/956/17 від 21.08.2019, встановлено, що диспозиція ст.286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч.1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч.2, загибель кількох осіб - ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст.286 КК України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст.286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п.2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п.10.3 ПДР), розвороту (п.10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п.11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п.12.4 ПДР) тощо).

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК України.

Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення п.2.9 «а» ПДР не є елементом об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК, адже саме по собі не призводить до суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій статті.

Вказівка у вироку на порушення водієм транспортного засобу п.2.9 «а» ПДР лише деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність, стан суб`єкта злочину, передбаченого ст.286 КК України, але жодним чином не впливає на кваліфікацію (не є кваліфікуючою ознакою) злочину.

Склад злочину, передбачений ст.286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Отже, вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною ст.286 КК України, може розглядатися як обставина, що обтяжує покарання винуватої особи, згідно з п.13 ч.1 ст.67 КК України, незважаючи на вказівку на такий стан особи у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Як убачається зі змісту матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції визнано ОСОБА_10 винним в тому, що він 26 травня 2020 року близько 17.30 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку с. Кардашинка по вулиці Квартальна в садовому товаристві «Таврія» Голопристанського району Херсонської області, навпроти будинку № 2, грубо порушуючи вимоги п.п.2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року (з наступними змінами та доповненнями), проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впоравшись із керуванням здійснив з`їзд з проїжджої частини на праве узбіччя, внаслідок чого вчинив наїзд на огорожу та металеву опору ЛЕП б/н, чим спричинив пасажиру автомобіля ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.
Судом виключено із обвинувачення вказівку про порушення ОСОБА_10 пункту 2.9.(а) Правил дорожнього руху України, оскільки жодними доказами, у тому числі і висновком судової автотехнічної експертизи № 20-502 від 09.07.2020, не підтверджено тієї обставини, що керування ОСОБА_10 автомобілем у стані алкогольного сп`яніння перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП, так як не всі порушення Правил дорожнього руху України складають ознаку об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК України, але лише ті з них, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП.
При цьому вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, визнано обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_10 .

Таке формулювання обвинувачення відповідає засадам вимог ст.370, 374 КПК України, узгоджується зі змістом викладеної вище позиції Верховного Суду, а тому доводи прокурора про те, що судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону та здійснено суперечливі висновки щодо обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, слід визнати безпідставними.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_10 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів виходить з того.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п.20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно зі ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На думку колегії суддів, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про можливість застосування до нього покарання у виді штрафу, є непереконливими.

При призначенні покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції дотримався вимог ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості.

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, суд у відповідності до засад ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких кримінальних правопорушень, дані про особу винного, зокрема, його позитивну громадську характеристику, вперше вчинення кримінального правопорушення, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, його вік, сімейний та матеріальний стан, доповідь органу пробації, ту обставину, що він попросив вибачення у потерпілого, не відшкодував завдану злочином шкоду, відсутність постійного місця роботи та доказів отримання будь-яких доходів, що унеможливлює призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу та виправних робіт, оскільки вид призначеного покарання має бути таким, яке може бути реально виконаним, а також слугували засобом виправлення особи і такі засоби (штраф та виправні роботи), на думку суду, з урахуванням особи обвинуваченого, не будуть достатніми для його виправлення в майбутньому Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , суд визнав активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, і на підставі цих конкретних обставини суд дійшов висновку, що ОСОБА_10 слід призначити покарання у виді арешту на строк 6 місяців, оскільки він не висловлював протягом судового слідства критичної оцінки своїх діянь та не висловлював співчуття потерпілому, не намагався відшкодувати спричинену ним шкоду, тим самим демонструючи зневагу до наслідків, які спричинили його діяння, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та його підвищену суспільну небезпечність, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Таке покарання за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 як такі, що, на його думку, мають бути враховані при призначенні йому покарання у виді штрафу, зокрема, позитивні відомості про його особу, визнання вини,
не можуть бути підставою для пом`якшення покарання, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки. Менш суворий вид покарання у виді штрафу не буде сприятиме меті покарання - виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, недотримання обвинуваченим ОСОБА_10 , який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, правил безпеки дорожнього руху та наслідки, що настали, які спричинили середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому, свідчить про суспільну небезпечність його особи та можливість його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства.

Що ж до доводів апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 про неправильне вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди на користь потерпілого та невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Так, відповідно до положень ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно із частинами 1, 4 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння який за змістом і формою повинен відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Також у ч.1 ст.368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Положенням ч.1 ст.129 цього Кодексу визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Цих вимог закону при розгляді даного кримінального провадження місцевим судом дотримано в повному обсязі.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 не зазначав про невідповідність позовної заяви потерпілого вимогам ст.175 ЦПК України та наявність підстав для залишення позову без руху.
У відповідності до положень ч.4 ст.128 КПК України суд першої інстанції не встановив обставин невідповідності позовної заяви засадам ст.175 ЦПК України та прийняв до розгляду поданий позов, тому відсутні підстави вважати, що судом були порушені вимоги цивільного процесуального та кримінального процесуального законів.
За змістом вимог ч.3 ст.347 КПК України, якщо в кримінальному провадженні пред`явлено цивільний позов, цивільний позивач або його представник чи законний представник, а в разі їх відсутності - головуючий оголошує короткий виклад позовної заяви.

У відповідності до вимог ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Як підтверджено матеріалами справи, зокрема журналами судових засідань та аудіозаписами їх фіксації, 01.10.2021 потерпілим ОСОБА_7 було оголошено суть його позовних вимог та докази, якими вони обґрунтовані.

Обґрунтованість позовних вимог, зокрема належність та допустимість доказів, якими вони підтверджені, не ставилась під сумнів стороною захисту, що жодним чином не вказує про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального та цивільного процесуального законів щодо оцінки доказів під час розгляду цивільного позову, як про це безпідставно вказує обвинувачений ОСОБА_10 ..Судовий розгляд проведено у відповідності до засад параграфу 3 Розділу IV КПК України.

Інших аргументів, за яких обвинуваченим ставиться питання про відмову в задоволенні позовних вимог потерпілого в повному обсязі, в апеляційній скарзі не наведено.

Що ж до доводів потерпілого ОСОБА_7 про необхідність збільшення сум, які підлягають стягненню з ОСОБА_10 та ПРАТ «УПСК» у відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, то колегія суддів виходить з того.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку розгляду кримінального провадження потерпілим ОСОБА_7 було подано цивільний позов, в якому моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, оцінено в 500 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_10 йому (потерпілому) заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвели до негативних змін в його життя та виражені щоденним згадуванням психотравмуючої події, тривозі та насторозі, емоційних та тілесних негативних реакціях, тимчасовою відірваністю від активного соціального життя, зниженням та нестійкістю настрою, почуттям образи та обурення, приниження гідності, побоювань щодо майбутнього стану здоров`я.

Судом першої інстанції встановлено, що заявлена сума з врахуванням тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого (середньої тяжкості) та тривалості відновлення його стану здоров`я є завищеною і на підставі цього постановлено стягнути на користь ОСОБА_7 компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 69 500 грн.

При вивченні матеріалів справи не виявлено наявності доказів, якими підтверджено систематичність негативних психоемоційних станів у потерпілого, їх зв`язок саме з подіями вчинення суспільно-небезпечного діяння обвинуваченим, тривалість психотравмуючої події, про яку зазначає апелянт, та оцінює моральну шкоду саме у розмірі 500 000 грн., тому відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо виваженості та співрозмірності розміру грошової компенсації моральної шкоди, заподіяної потерпілому, було допущено однобічність та неповноту судового розгляду.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно із ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили, або умислу потерпілого.

Оцінивши докази, надані позивачем, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на лікування, проїзд до лікувальних закладів та проживання позивач надав копії чеків та інших документів на загальну суму 158 383,65 грн., із заявлених до стягнення 167 037,14 грн., тобто понесення позивачем витрат на суму 8653,49 грн. (167037,14 грн. - 158383,65 грн.) не підтверджено доказами.
Згідно наданої позивачем довідки, він перебував на стаціонарному лікуванні з 26.05.2020 по 12.06.2020, а також проходив лікування з 13.06.2020 по 15.06.2020.
Відповідно до виписки з історії хвороби позивач проходив лікування у м. Чернівці з 10.02.2021 по 14.02.2021.
Позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між придбанням ним медичних препаратів та послуг на загальну суму 41482,40 грн. поза межами вказаних у медичних документах періодах часу, та необхідністю проходити лікування як наслідок отриманих в результаті ДТП ушкоджень.
Також позивачем не доведено належність до курсу лікування та необхідність здійснення ним (чи іншою особою) експрес переказу коштів на суму 2984,00 грн.
Сплата позивачем благодійних внесків на загальну суму 550,00 грн. є добровільним внеском, а тому стягненню з відповідача не підлягає.
Також позивачем двічі надано на підтвердження понесених витрат на лікування товарний чек № 0075020 від 05.06.2020 на суму 1790,76 грн., а тому судом правильно відмовлено у стягненні 1790,76 грн. як помилково заявлених.
Не підлягають стягненню витрати, понесені ОСОБА_12 в сумі 1575,95 грн. на проїзд, оскільки не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими витратами та лікуванням потерпілого.
Судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог потерпілого про стягнення витрат на проїзд ОСОБА_11 , оскільки у відповідності до положень ч.1 ст.22, ч.1ст.1166, п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України право на відшкодування збитків має особа, якій їх завдано у результаті порушення її цивільного права.

З цими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
Доводи потерпілого ОСОБА_7 про те, що його лікування є безперервним і судом першої інстанції не було прийнято до уваги факт проходження лікування з 16.06.2020 по 28.01.2021, що підтверджено довідкою Херсонської міської клінічної лікарні ім. Лучанського, свідоцтвом про інвалідність, довідкою огляду від 27.01.2021, індивідуальною програмою реабілітації інваліда №69, не заслуговують на увагу, оскільки вказаними доказами не підтверджено вид та вартість витрат, понесених потерпілим у процесі лікування.
Що ж доводів потерпілого про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення неотриманої ним заробітної плати в розмірі 749 944 грн., то суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ст.22 ЦК України збитками, що були завдані внаслідок упущеної вигоди, є такі збитки, які могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Системне тлумачення вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що позивач має право на відшкодування упущеної вигоди, однак зобов`язаний надати суду докази, які підтверджують той факт, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи і лише неправомірні дії відповідача стали підставою, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

За змістом статей 22, 1166 ЦК України, вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.

Згідно із ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається зі змісту позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 , між ним та компанією Сваєр Песіфік Шип Менеджмент ЕлТіДі» - Сінгапурська філія укладено контракт від 01.12.2018, відповідно до якого ОСОБА_7 працював на посаді моряка кранівника та отримував щомісячно заробітну плату у сумі 5611 доларів США.

01.12.2018 у зв`язку із неможливістю ОСОБА_7 виконувати контрактні зобов`язання, вказаний контракт розірвано. Апелянт зазначає, що в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 він був позбавлений можливості отримувати заробітну плату з 26.05.2020.

Оцінивши докази, надані позивачем, судом першої інстанції встановлено, що заявлені у позові до стягнення позивачем 794 944 гривень неотриманої заробітної плати задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено наявність контракту та його розірвання, а також здійснення роботодавцем виклику позивача в рейс, так як наданий контракт та його переклад не завірені належним чином, а повноваження перекладача не засвідчені, а також відсутній запис про попередження перекладача про кримінальну відповідальність за неправильний переклад.
З цими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вимоги на підтвердження упущеної вигоди, а саме отримання доходу потерпілим, належними доказами не підтверджені.
За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до положень ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач.
Засади, визначені ст.128 КПК України пов`язують розгляд позовних вимог виключно з наявністю цивільного позову.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та правильно встановлено судом першої інстанції, потерпілим ОСОБА_7 не було пред`явлено цивільний позов до ПРАТ «УПСК» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди і рішення про визнання страхової компанії співвідповідачем не наділяє суд правом на вирішення питання про стягнення зі страхової компанії витрат, понесених потерпілим на лікування, та відшкодування моральної шкоди.
Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 75 000 грн. та матеріальних збитків у сумі 110 000,54 грн., пов`язаних з витратами на лікування потерпілого, не виходять за межі 260 000 гривень ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну та здоров`ю, у зв`язку з чим не підлягають стягненню з обвинуваченого, а можуть бути заявлені позивачем до страхової компанії, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому висновок суду про відмову в задоволенні позову в частини стягнення з ОСОБА_10 на користь позивача 110 000,54 грн. витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого, та 5 % від цієї суми в якості компенсації спричиненої моральної шкоди, що складає 5500 гривень, є обґрунтованим, оскільки такий позов заявлено до неналежного відповідача. Решту позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, судом визнано обґрунтованою, суму відшкодування моральної шкоди (75 000 грн. 5500 грн.), а саме 69 500 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_10 на користь позивача.
Ці висновки суду першої інстанції потерпілим не спростовано, а вимоги апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , в яких він просить вирішити питання про стягнення з ПРАТ «УПСК» на його користь матеріальних збитків у сумі 167 037, 14 грн. та 5% моральної шкоди в сумі 25 000 грн., є необґрунтованими.
Іншими вимогами та доводами апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 не обґрунтована.
Порушень вимог кримінального та цивільного процесуального законів судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи сторін та заявлені ними вимоги, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_10 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3