Номер провадження: 11-сс/813/63/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001119 від 02.11.2021 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою накладено арешт на: 62,5 кг мідних згортків дротів, різного розміру та різної форми; 2 блокноти з записами (один з яких у твердій обкладинці коричневого кольору, другий у твердій обкладинці білого кольору із зображенням корабля); 4 квитанції з записами.
Заборонено розпоряджатись та користуватись вказаним майном.
Рішення суду мотивоване тим, що є достатньо підстав вважати, що вилучене в ході общуку майно підлягає перевірці на предмет встановлення його доказового значення для кримінального провадження, а отже, з метою недопущення зникнення вилучених речей, їх втрати або пошкодження необхідно застосувати арешт майна, з забороною користування та розпорядження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, у зв`язку із грубим порушенням норм кримінального процесуального закону, виходячи з того, що

- ФОП ОСОБА_7 набув майно, на яке накладено арешт, на законних підставах;

- таке майно не є речовим доказом, оскільки не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення та не містить на собі його сліди, не містить і інші відомості, які можуть бути використані як доказі факту чи обставини під час кримінального провадження, не є об`єктом кримінально протиправних дій, доказів протилежного слідством надано не було;

- матеріали справи не містять відомостей щодо вчинення ФОМ ОСОБА_7 кримінального правопорушення, про підозру йому повідомлено не було;

- при накладання арешту на майно, належне ФОП ОСОБА_7 , слідчий суддя, у порушення вимог п.2 ч.5 ст.173 КПК України, не визначив для цього правових підстав;

- на підставі рапорту ДОП було розпочато незаконне переслідування ФОП ОСОБА_7 , який зареєстрований відповідно до вимог законодавства та який здійснюю операції, відповідно до законодавчо визначеного переліку;

- відповідно до ст.6 ЗУ «Про металобрухт» покупець не несе відповідності за правовідносини продавця з іншими суб`єктами господарювання і фізичними особами учасниками попередніх ланцюгів постачання металобрухту;

- на даний час відсутні будь-які обмеження щодо приймання та заготівлі брухту чорних/кольорових металів.

На підставі вищевикладеного адвокат просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.
24.01.2022 року на електрону пошту апеляційного суду від прокурора ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутності

Представник власника майна доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вище вимог дотримався в повному обсязі.

Щодо посилань апелянта на незаконність переслідування ФОП ОСОБА_7 , та правомірність дій останнього, відповідно до вимог чинного законодавства, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається зі змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно, у провадженні СД ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001119 від 02.11.2021 року, за ч. 1 ст. 213 КК, за фактом незаконної діяльності пунктів прийому, схову та збуту металобрухту за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , в ході якої виявлено та вилучено: 62,5 кг мідних згортків дротів, різного розміру та різної форми; 2 блокноти з записами, один з яких у твердій обкладинці коричневого кольору, другий у твердій обкладинці білого кольору із зображенням корабля; 4 квитанції з записами.

Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості на своєму офіційному сайті в розділі «Операції з металобрухтом» розмістило файл під назвою «Перелік суб`єктів господарювання, які здійснюють заготівлю та операції з металобрухтом (станом на 29.10.2021), однак у даному переліку відсутня адреса та відомості про приймальний пункт за адресою: АДРЕСА_5 .

Частиною 1 ст. 213 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, передбачена кримінальна відповідальність за здійснення прийому брухту кольорових і чорних металів фізичними особами, здійснення операцій з брухтом кольорових і чорних металів посадовими особами суб`єктів господарської діяльності, відомості про яких не включено до переліку суб`єктів господарювання, що здійснюють операції з металобрухтом, надання приміщень та споруд для розташування незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту, організація незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.

Об`єкт злочину - встановлений чинним законодавством порядок здійснення операцій з металобрухтом як різновиду підприємницької діяльності.

Предметом злочину є: 1) металобрухт - брухт кольорових і чорних металів; 2) приміщення та споруди, в яких розташовуються незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту; 3) вказані незаконні пункти.

Отже, на переконання апеляційного суду, з врахуванням вищевикладеного є достатньо підстав вважати, що частина вищезазначених об`єктів є предметами злочину та можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Арешт на майно, з метою збереження речових доказів, можливий коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як того вимагають положення ст.98 КПК України.

На переконання апеляційного суду, слідчим у поданому клопотанні наведено, що відповідне майно необхідне для зняття відповідної інформації, яка стосується вказаного кримінального провадження та має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а без накладення арешту унеможливлює виявлення та огляд інформації, яка міститься на вилучених речах.

Посилання ж апелянта на те, що арештоване майно не є речовим доказом, оскільки не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення та не містить на собі його сліди, не містить і інші відомості, які можуть бути використані як доказі факту чи обставини під час кримінального провадження, не є об`єктом кримінально протиправних дій, доказів протилежного слідством надано не було, апеляційний суд, погоджуючись із висновком слідчого судді, відхиляє з огляду на те, що перевірку доказів може здійснити тільки суд під час розгляду кримінального провадження по суті, відповідно в теперішній час слідчий суддя повинен лише забезпечити збереження доказів задля їх перевірки у змагальному процесі судом.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з наявної у матеріалах справи постанови про визнання та долучення до матеріалів справи кримінального провадження речових доказів від 19.11.2021 року, вищенаведене майно було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001119 від 02.11.2021 року та передано до централізованої камери схову.

Посилання представника власника майна на те, що при накладання арешту на майно, належне ФОП ОСОБА_7 , слідчий суддя, у порушення вимог п.2 ч.5 ст.173 КПК України, не визначив для цього правових підстав, є безпідставними та такими, що спростовуються змістом мотивувальної частини оскаржуваної ухвали

Так, слідчим суддею правильно зазначено, що у даному випадку, правовою підставою для арешту майна є сукупність об`єктивних даних та розумних підозр, які свідчать про те, що вилучені предмети є речовим доказом, який може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Дізнавач мав право на вилучення майна, оскільки ним встановлена обґрунтована підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України. Про вказані факти свідчать докази, надані слідчому судді, які становлять відомості досудового розслідування недопустимі до розголошення.

Вилучені речі підлягають перевірці на предмет встановлення їх доказового значення для кримінального провадження і можуть бути в подальшому використані як докази обставин, які підлягають такому доказуванню відповідно до ст. 91 КПК.

При цьому, накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні оголошення підозри. Арешт майна з вказаної підстави по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд відхиляє і посилання апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, на те, що в межах кримінального провадження № 0001119 від 02.11.2021 року ОСОБА_7 не оголошено повідомлення про підозру .

На думку апеляційного суду, на даному етапі кримінального провадження є виправданим та обґрунтованим, накладення арешту на вказане майно, оскільки існує необхідність в забезпечення збереження речових доказів, а в свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно, може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні

На підставі викладеного, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, а також з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема, для проведення ряду слідчих дій, апеляційний суд приходить до переконання, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна, тому, з урахуванням встановлених слідчим суддею обставин, клопотання сторони обвинувачення підлягало задоволенню.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, з урахуванням всього вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001119 від 02.11.2021 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4