печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Консалтинг» на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповернені майна, вилученого під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000934 від 29.09.2020 року,-

ВСТАНОВИВ:
29.04.2021 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Консалтинг» на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповернені майна, вилученого під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000934 від 29.09.2020 року.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва №757/7073/21-к було проведено обшук, за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було вилучено речі та документи, дозвіл на вилучення яких ухвалою слідчого надано не було та в подальшому арешт.

З огляду на викладене, на думку адвоката, вилучені речі та документи є такими, що мають статус тимчасово вилученого майна, а відтак підлягають поверненню його законному володільцю.

Особа, що подала скаргу в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду скарги повідомлений належним чином, через канцелярію суду представником було подано заяву про те, що скаргу підтримує та просить суд розглядати у його відсутність.

Слідчий/прокурор у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином. Разом з цим, слідчим було подано клопотання в якому він заперечує щодо задоволення скарги.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000934 від 29.09.2020 за фактом примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене організованою групою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України.

Так, з матеріалів скарги вбачається, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2021 у справі №757/7073/21-к, а саме: з резолютивної частини ухвали, вбчається, що було надано дозвіл на проведення обшуку, об`єкта нерухомого майна, що належить на праві власності ТОВ «НВП «Брандмайстер», код: 32504136 та розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Героїв Сталінграду, буд. 22-А, корпус 3, 2-й поверх, офіс 206, де фактично здійснюють свою діяльність суб`єкти господарської діяльності по наданню колекторських послуг з метою відшукання та вилучення:мережевих контролерів (адаптерів), мостів, шлюзів, маршрутизаторів, ретрансляторів, роутерів, мобільних телефонів, мобільних терміналів, обладнання з автоматичної варіативної зміни абонентських номерів та автоматичного набору, сім-карток, інших засобів зв`язку, ноутбуків, серверів, флешкарт, жорстких дисків та будь-які інших носів даних, персональних комп`ютерів, планшетів та планшетних комп`ютерів, систем відеонагляду та їх жорсткі диски; копіювальної техніки та техніки, яка може зберігати, створювати електронні та друковані копії документів або інформацію;відомостей в електронному (на флешкартах, жорстких дисках, інших носіях) або друкованому вигляді про осіб співучасників організованої групи;витяги в електронному або в друкованому вигляді із баз даних клієнт-банкінга, баз даних клієнтів фінансових установ, даних правоохоронних органів чи інших органів із збирання, оброблення та зберігання персоніфікованої інформації про осіб; інформація та бази даних, у т.ч. логіни та ключі доступу до баз даних;документи в паперовому та електронному вигляді (анкети, договора позики, застави, боргові розписки) щодо кредитно-претензійної роботи, договорів кредитування та позики у т.ч. ОСОБА_4 та інших боржників, нотатки, чорнові записи, інші електронні чи паперові носії інформації, що містять відомості про вчинене кримінальне правопорушення; документи з відомостями щодо юридичних та фізичних осіб, на користь яких здійснюється протиправна діяльність;документи з відомостями щодо юридичних та фізичних осіб, відносно котрих здійснюється протиправна діяльність з примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, у т.ч. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх близьких та родичів;грошові кошти осіб, котрі здійснюють протиправну діяльність, здобуті злочинним шляхом, та походження яких легальним шляхом не підтверджено на час проведення обшуку; банківські платіжні картки та відомості про рахунки, відкриті у фінансових та банківських установах, котрі використовуються в протиправній діяльності, документи щодо відкриття та їх обслуговування та мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

У судовому засіданні встановлено, що вилучене, відповідно до протоколу обшуку, на поверненні якого наполягає володілець, підпадає під критерії, визначені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2021, тобто її резолютивною частиною, а протилежного не було доведено слідчому судді.

Відтак, вилучене майно, не є тимчасово вилученим майном, а тому не може застосовуватися порядок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даної скарги встановлено, що втручання органу досудового розслідування у право власності заявника обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що даний час забезпечується «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав товариства та відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку прагнуть досягти.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Консалтинг» на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповернені майна, вилученого під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000934 від 29.09.2020 року, залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1