Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

9 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0000177 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка Скадовського району Херсонської області, громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , судимого вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 12.10.2016 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2017 року, за ч.3 ст.187, ч.1 ст.309 КК України на 7 років 4 місяці 4 дні позбавлення волі з конфіскацією майна,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганська, громадянина України, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_4 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 України,

за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обвинувачуються у пособництві в умисному вбивстві колишнього депутата Державної Думи Російської Федерації ОСОБА_10 , вчиненому за замовлення невстановлених осіб з числа посадових осіб російських спецслужб з метою недопущення давання ОСОБА_10 показань у судових органах України, міжнародних інстанціях, а також нерозповсюдження ним інформації про обставини застосування збройної сили проти суверенітету та територіальної цілісності України і ролі ОСОБА_11 у зовнішньополітичних подіях, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, яке було вчинено 23 березня 2017 біля готелю Premier Palace Hotel за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується у придбанні та зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї зібраного саморобним способом в одну конструктивну одиницю пістолета з використанням частин зброї промислового виробництва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2020 у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу відмовлено. Цією ж ухвалою продовжено строк дії застосованого до ОСОБА_8 і ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 11.04.2020 включно.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до її підзахисного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що прокурор не звертався до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, а тому з огляду на висновки в рішенні Конституційного Суду України № 1-28/2017 від 23.11.2017 та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) суд, який продовжує або обирає запобіжний захід за відсутності вмотивованого клопотання прокурора, не є безстороннім судом.

Також стверджує, що суд не встановив передбачені ч.1 ст.194 КПК України обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам. Так, прокурор вказав лише на наявність ризику переховування ОСОБА_8 від суду, оскільки той обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що відповідно до практики ЄСПЛ не може бути визначальним фактором при продовженні строку тримання під вартою. При цьому суд не врахував, позитивну характеристику ОСОБА_8 , наявність у нього сім`ї, малолітніх дітей, з якими він проживає, міцних соціальних зв`язків, а так само відсутність достатнього матеріального забезпечення та фінансової можливості, щоб перебувати за кордоном або не за місцем проживання.

Звертає увагу на незаконність затримання ОСОБА_8 без ухвали суду через 5 місяців після вчинення злочину та за відсутності жодних даних, які б вказували на його причетність, оцінку чому суд першої інстанції не дав, а натомість обмежився загальними формулюваннями, які повторюються в аналогічних ухвалах.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до його підзахисного більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи особистого зобов`язання.

Як зазначає захисник, постановляючи ухвалу про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд не дотримав вимог ст.194 КПК України. У кримінальному провадженні не доведено обґрунтованість висунутої його підзахисному підозри з урахуванням практики ЄСПЛ в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України, відповідно до якої термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також посилається на рішення ЄСПЛ у справі Мюррей проти Сполученого Королівства, в якому суд вказав, що мета затримання для допиту полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. Однак вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою.

Аналізуючи формулювання висунутого обвинувачення, стверджує, що докази усвідомлення ОСОБА_9 існування злочинної організації, а тим більше участі у вчинюваних нею злочинах, у справі відсутні, адже лише за наявності спільного умислу співучасник підлягає відповідальності не лише за дії, які він сам вчинив, а і за результат дій інших осіб. З суб`єктивної сторони злочин, що інкримінується, не вичерпується лише характеристикою вини особи, тобто умислом, а виникає ще необхідність у більш ретельному розкритті суб`єктивної сторони, а саме, мотивації суспільно небезпечного діяння. Однак у повідомленні про підозру, врученому ОСОБА_9 , не вказано мотив і мету умисного вбивства ОСОБА_10 . З огляду на викладене, підозра є нічим не обґрунтованим припущенням сторони обвинувачення, і не може вважатися розумною підозрою у контексті ст.5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Що стосується ризиків, то у справі відсутні докази їх існування, і єдиною обставиною, наявність якої можна припускати, це тяжкість кримінального правопорушення. Разом з тим, вина ОСОБА_9 не доведена у встановленому законом порядку, і до набрання вироком законної сили він вважається невинуватим. Враховуючи практику ЄСПЛ (рішення у справі Єлоєв проти України), після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. А наявність небезпеки того, що заявник зникне, не може бути оцінена лише на підставі суворості можливого вироку, вона повинна бути оцінена з врахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки того, що заявник зникне (рішення у справах Панченко проти Росії, Мамедова проти Росії, W. проти Швейцарії).

Разом з тим, ОСОБА_9 не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має винагороди, утримує батьків та піклується про неповнолітню доньку, 2003 року народження, що підтверджує наявність у нього міцних соціальних зв`язків. Не вчинював обвинувачений і дій, які б свідчили по намір переховуватися від досудового розслідування та суду, що переконливо доводить, що перебуваючи на волі, він не буде вчиняти спроб втечі.
Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадженнядокази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені п.п.1, 4 ч.1 ст.177 КК України, а саме, висока ймовірність не з`явлення обвинувачених до суду, тобто вжиття заходів, спрямованих на ухилення від суду, або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема, вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судового розгляду або ж загрози суспільству.

Враховуючи те, що суд діяв у межах своїх повноважень і розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою є обов`язком суду, посилання захисника ОСОБА_6 на розгляд справи небезстороннім судом, який нібито виконав функцію прокурора, є безпідставними.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника ОСОБА_7 про відсутність доказів причетності його підзахисного до вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі участі в злочинній організації та злочинах, вчинюваних цією організацією. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, інформація в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, а саме, обставини інкримінованих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, відомості про проведені під час досудового розслідування процесуальні дії та прийняті процесуальні рішення можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ці особи, можливо, вчинили певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України є обґрунтованою підозрою.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі Панченко проти Росії).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі Єлоєв проти України) після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі W. проти Швейцарії). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти заі протинаявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі Лабіта проти Італії).

Всупереч твердженням сторони захисту суд врахував дані про особи обвинувачених, які мають певні сімейні зв`язку та постійне місце проживання.

Між тим, ці дані не спростовують правильність висновків про існування ризиків переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Ймовірність реалізації вказаних ризиків не зменшилася на даний час, і на це вказують такі обставини. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, суспільно небезпечним наслідком якого стала смерть публічної особи, у зв`язку з чим вказане кримінальне провадження набуло великого суспільного резонансу. Правильно суд врахував наявність у ОСОБА_8 судимості і судовий розгляд кримінального провадження, в якому ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.187, ч.4 ст.296, ч.ч.1, 2 ст.263 КК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не працюють, і у них відсутнє офіційне джерело стабільного доходу, посилання захисників на наявність у них утриманців, нічим не доведені.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що зазначені судом ризики не зменшилися і виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на них процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Отже, підстав для задоволення апеляційних скарг захисників колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року про продовження дії застосованого до обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3