Ухвала
іменем України

16 червня 2021року
м. Київ
справа № 712/4081/20
провадження № 51 3009 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь

у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Соснівського районного суду міста Черкаси від 12 червня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у с. Городище Черкаської обл., зареєстрований на

АДРЕСА_1 та проживає на

АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості

в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК),
засуджено за ч. 1 ст. 204 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 85000 грн. з конфіскацією та знищенням незаконновиготовлених товарів.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, діючи умисно,

з метою отримання прибутку від незаконної реалізації незаконно виготовлених алкогольних напоїв та спирту етилового, не маючи відповідних дозвільних документів, у порушення Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 1996 року
№ 854, та в порушення ст. 14 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року за № 481/95-ВР, в період з липня 2019 року по 23 квітня 2020 року, незаконно придбав з метою збуту, зберігав з цією метою, а також збував та транспортував за допомогою належного йому автомобіля «Опель Комбо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою збуту незаконно виготовлені алкогольні напої та спирт етиловий за обставин, вказаних

у вироку.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 204 КК посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд в порушення вимог кримінального закону, а саме статей 96-1, 96-2 КК, при ухваленні рішення щодо ОСОБА_5 не застосував спеціальну конфіскацію до автомобіля «Опель Комбо», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить засудженому, та був знаряддям злочину.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи зі змісту ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор порушує питання про скасування ухвали Черкаського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд апеляційної інстанції не застосував закон, який, на його думку, підлягає застосуванню, а саме положення статей 96-1, 96-2 КК, чим порушив норми матеріального права.
Так, відповідно до ч.1 ст.96-1 КК, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318,319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Частина 5 ст. 96-2 КК передбачає, що спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої злочином.

Системно-структурний аналіз положень КК свідчить про те, що за своєю правовою природою спеціальна конфіскація не є покаранням, а належить до інших заходів кримінально-правового характеру, які полягають у передбачених законом обмеженнях прав і свобод особи, що не мають карального навантаження, а спрямовані на забезпечення безпеки суспільства шляхом реалізації превентивної мети - утримання винних від скоєння нових протиправних діянь та усунення умов, які сприяють їх вчиненню.
Тобто, спеціальна конфіскація є заходом процесуального примусу, який обтяжує становище особи. Тому при застосуванні спеціальної конфіскації суди мають враховувати усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

З копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що вирішуючи питання щодо спеціальної конфіскації до автомобіля «Опель Комбо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , суд врахував, що засуджений є інвалідом І групи довічно та знаходиться на амбулаторному лікуванні програмним гемодіалізом з 20 січня 2016 року, сеанси якого проходять 3 рази на тиждень. Відтак, вказаний транспортний засіб є необхідним для здійснення засудженим амбулаторного лікування програмним гемодіалізом.
А тому, зваживши на зазначені обставини, та дотримуючись принципу «справедливого балансу», апеляційний суд дійшов правильного висновку,

що спеціальна конфіскація належного ОСОБА_5 автомобіля позбавить його можливості вчасно отримувати медичну допомогу щодо замісної ниркової терапії, яка є життєво необхідною для засудженого. З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Крім того, доводи прокурора щодо хибного висновку апеляційного суду про наявність права на альтернативну форму вирішення питання щодо застосування чи незастосування спеціальної конфіскації є неспроможними, оскільки під час вирішення питання про її застосування у кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й врахувати обставини конкретної ситуації та переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
А тому, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від

8 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3