ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/25/21 Справа № 175/195/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників -адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександрівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно технічною освітою, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина, офіційно не працюючого, проживаючого за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останні рази:
- 14 березня 2016 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 186 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
- 24 квітня 2019 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, належного на праві власності.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі, призначеного за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно, за сукупністю злочинів ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, належного на праві власності.
Строк покарання ухвалено обчислювати згідно протоколу, складеному відповідно до ст. 208 КПК України, тобто з 23 листопада 2016 року.
Зараховано ОСОБА_13 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 23 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, вдівця, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого, останній раз:
- 18 лютого 2015 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 14 квітня 2016 року по відбуттю терміну покарання,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, приналежного на праві власності;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, належного на праві власності.
Строк покарання ухвалено обчислювати з дня затримання на підставі протоколу затримання, тобто з 23 листопада 2016 року.
Зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 23 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні наступного.
В кінці жовтня 2016 року, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_8 прибув у АДРЕСА_4 , де мешкав ОСОБА_11 , і діючи повторно, таємно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_8 проник у приміщення будинку за вказаною адресою, звідки викрав майно потерпілого ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон «DONOD D801», чим спричинив майнову шкоду в розмірі 443,33 грн.
Крім того, приблизно о 18 годині 17 листопада 2016 року, ОСОБА_8 , разом з ОСОБА_7 , за попередньою змовою групою осіб, прибули до будинку АДРЕСА_4 , де проживав ОСОБА_11 , зайшли на територію домоволодіння, проникли у середину гаражу, виготовили маски з прорізями для очей, які у подальшому використали під час вчинення розбійного нападу.
Далі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 проникли до будинку, озброївшись дерев`яною палкою, яку знайшли у будинку, пройшли до кімнати, в якій відпочивав ОСОБА_11 , де ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 удар дерев`яною палкою в область голови, від чого останній упав на підлогу.
Після цього обвинувачені, не припиняючи свої дії, зв`язали потерпілого та почали наносити йому удари в різні частини тіла, вимагаючи передати грошові кошти.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, ОСОБА_14 , озброївшись предметом, схожим на ніж, який отримав від ОСОБА_8 , продовжував застосовувати до ОСОБА_11 насильство, а саме спричинив різані рани нижніх кінцівок.
Діючи за попередньою змовою групою осіб та досягнувши злочинної мети із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я ОСОБА_11 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 шляхом розбійного нападу заволоділи належним потерпілому майном, а саме: грошовими коштами у сумі 3 000 грн., мобільним телефоном «Jivi JV24M», вартістю 449 гривень 82 коп., та двома іконами, вартість однієї з них ікони Божої Матері складає 120 грн.
У результаті злочинних умисних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, різаної рани на задній поверхні лівого променевого-зап`ясткового суглобу, колотої рани на передньо-зовнішній поверхні лівого стегна, колото-різаної рани на передній поверхні правого стегна та інші ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).
В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна. ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією майна.

На думку прокурора, суд в порушення вимог статей 50, 65 КК України призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених внаслідок м`якості. Зокрема судом першої інстанції не враховано ступінь тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, наявність обставини, що обтяжує покарання, передбаченої п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України - рецидив злочинів; ступінь суспільної небезпечності осіб обвинувачених та зухвалість скоєного злочину, а саме спричинення тілесних ушкоджень особі похилого віку.

Також, на думку прокурора, під час вирішення питання про призначення покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги дані, що характеризують обвинувачених, а саме, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше неодноразово судимі, в тому числі за злочини проти власності. На час ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 , в судах Дніпропетровської області розглядаються обвинувальні акти стосовно останнього, що характеризує його як суспільну небезпечну особу, схильну до вчинення злочинів. ОСОБА_8 звільнившись з місць позбавлення волі через невеликий проміжок часу вчинив кримінальні правопорушення, за які засуджений цим вироком.

Крім того, прокурор вважає, що суд не врахував, що обвинувачені вину не визнали, не розкаялись, збитків потерпілому не відшкодували.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зазначає, що він не вчиняв злочин за який його засуджено і що свідки обвинувачення, зокрема ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та інші, які допитані під час судового розгляду підтвердили, що жодного разу не бачили обвинуваченого ОСОБА_8 в с. Горяновка Дніпропетровської області, чим на думку останнього, підтверджують його покази, що він ніколи там не був і де знаходиться це село не знає. Зазначає, що свідок ОСОБА_19 , яка є дочкою потерпілого, в судовому засіданні від 27.03.2019 року підтвердила заяви обвинувачених щодо застосування до них недозволених методів проведення слідства, а також що до неї також були застосовані такі методи. Застосування недозволених методів ведення слідства підтверджується і тим, що слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2018 року була скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження № 0002669 за ч. 1 ст. 365 КК України.

На думку ОСОБА_8 , після допиту свідка ОСОБА_19 , обвинувачений мав намір заявити клопотання про зміну запобіжного заходу, проте головуючий суддя не надав йому такої можливості, тим самим порушив його конституційні права, а також виявив упередженість, односторонність та необ`єктивність.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що обмовив ОСОБА_8 , тим самим підтвердив свої первинні показання. Зауважує, що він не міг вчинити інкримінований йому злочин за станом здоров`я, оскільки у вересні 2016 року переніс операцію і йому було заборонено фізичні навантаження.

Стверджує, що суд першої інстанції не дав оцінки його показанням та показанням свідка ОСОБА_21 , які пояснили, що викрадені у потерпілого речі, вони разом придбали на ринку і в день події злочину ОСОБА_8 був за місцем свого проживання.

Протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 просить визнати недопустимим доказом, у зв`язку з тим, що на відеозаписі слідчого експерименту не зафіксовані обставини проникнення ОСОБА_7 до гаражу, що свідчить про розбіжність між його усними поясненнями та його діями під час проведення цієї слідчої дії.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Захисник вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду.

На думку захисника, судом були порушені вимоги статей 17, 87, 94 КПК України в частині належної правової оцінки тих доказів, які суд поклав в основу вироку з точки зору їх належності, достовірності та допустимості, підміняючи таку оцінку загальними фразами.

Вважає, що вирок не ґрунтується і не узгоджується з правовими позиціями ЄСПЛ щодо оцінки доказів та критерію доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку захисника, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження через порушення ст. 94 КПК України вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню.

Захисник ОСОБА_9 також подав заперечення проти ухвал суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, зазначивши, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду ухвал суду першої інстанції про продовження тримання під вартою створило умови, за яких помилкові рішення суду призвели до тяжких наслідків для ОСОБА_8 у виді безпідставного обмеження його конституційного права на свободу, а також на належну медичну допомогу. Зауважує про наведення судом першої інстанції одних і тих самих підстав та ризиків для продовження тримання ОСОБА_8 під вартою, навіть коли такі ризики вже не існували, про безпідставне посилання суду у своїх рішення на практику ЄСПЛ, зокрема у справі Лабіта проти Італії, а також на надмірно тривале тримання обвинуваченого під вартою.

В апеляційні скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зазначає, що кримінальне провадження сфальсифіковано, а судовий розгляд проведений однобічно з обвинувальним ухилом. Так, суд першої інстанції не прийняв рішення за його неодноразовими скаргами про застосування до нього недозволених методів введення слідства. З обвинуваченим ОСОБА_8 ніколи знайомим не був і не вчиняв злочин з який його засуджено.

Також стверджує про порушення органом досудового розслідування вимог КПК України при проведенні слідчих дій, а саме про відсутність понятих, зокрема при пред`явленні речей для впізнання, що підтверджується і показаннями потерпілого.

Зазначає, що свідок ОСОБА_22 пояснив, що ніколи не купляв ікони у ОСОБА_8 і ОСОБА_7 і ніколи їх не зустрічав, а також, що не підписував протоколів. Зазначені обставини, на думку обвинуваченого, залишились поза увагою суду і свідчить про фальсифікацію доказів.

Вважає, що суд безпідставно відмовив в допиті свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 і ОСОБА_25 , які б пояснили, що він не пропонував їм купити у нього якісь речі, а також свідка, який би пояснив, що ОСОБА_13 купив мобільний телефон, а потім заклав його у ломбард.

Зазначає, що під час проведення обшуку за місцем його проживання були відсутні поняті, не був залучений захисник і не було дозволу на обшук у власника житла - ОСОБА_26 . Також, посилається на порушення вимог КПК України при проведенні одночасного допиту між ним та потерпілим, а саме, що відомості зазначені в протоколі не відповідають поясненням, які надавались потерпілим. Також суд не дав належної оцінки постійній зміні потерпілим своїх показань щодо часу вчинення стосовно нього злочинів та осіб, які його вчинили, а також стосовно обставин впізнання осіб, які вчинили злочин.

Стверджує, що слідчий експеримент є недопустимим і недостовірним доказом тому що під час цієї слідчої дії він говорив те, що йому сказав слідчий, оскільки боявся за своє життя внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема права ОСОБА_7 на захист та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які ґрунтуються на недопустимих та недостовірних доказах.

Зазначає, що потерпілий пояснив, що нападники були в масках і він не бачив їх обличчя і хто саме наносив удари також не бачив, тому висновки суду в частині розподілу ролей між обвинуваченими та механізм заподіяння тілесних ушкоджень є припущенням суду.

Вважає, що формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним, є неконкретним, оскільки з вироку не зрозуміло, чому суд робить висновок, що саме ОСОБА_7 наніс потерпілому удар палкою в область голови та вчинив інші дії. Також, суд не навів належних мотивів чому він відхилив показання свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_25 , які пояснили, що 17.11.2016 року бачили ОСОБА_7 , а свідок ОСОБА_28 пояснив, що 17.11.2016 року вони разом розпивали спиртні напої і ОСОБА_7 залишився у нього ночувати.

Також зазначає про факт застосування стосовно ОСОБА_7 працівниками поліції психологічного та фізичного насильства, зокрема і під час проведення слідчого експерименту, оскільки обвинуваченому був наданий наркотичний засіб і ОСОБА_7 обмовив себе і ОСОБА_8 . Вважає, що суд мав визнати слідчий експеримент недопустимим доказом у зв`язку з тим, що вказана слідча дія в даному випадку були допитом, знятим на відео. Крім того, суд безпідставно відмовив захисту в задоволенні клопотання про проведення додаткового слідчого експерименту, чим, вважає, порушив право ОСОБА_7 на захист.

Вважає, що суд не виклав у вироку і не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_29 , яка пояснила, що її саму підозрювали у вчиненні вказаного злочину та до неї також застосовувався тиск працівників поліції, які вимагали впізнати обвинувачених. Також, не оцінив суд і покази свідка ОСОБА_30 , який у суді пояснив, що не підписував протокол допиту і той був сфальсифікований. Вважає, що суд не надав оцінки і ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2019 року, який скасував постанову про закриття кримінального провадження за заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

На його думку, судом не перевірялась версія потерпілого про причетність до злочину співмешканця його доньки, оскільки крадіжки у потерпілого мали місце як до події цього злочину, так і коли обвинувачені вже перебували під вартою.

Вважає, що обставини придбання ОСОБА_7 телефону та в подальшому закладення його в ломбард, спростовують його винуватість у вчиненні цього злочину.

Посилається, що суд безпосередньо не досліджував речові докази, хоча посилається на них у вироку, тим самим порушивши принцип безпосередньості дослідження судом доказів.

В супереч вимогам ст. ст. 95, 225 КПК України, суд оголосив протокол одночасного допиту обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_31 , проведений в ході досудового розслідування і посилається на нього у вироку.

Стверджує про грубе порушення права на захист, яке на думку захисника ОСОБА_10 , виявилось в порушенні таємниці нарадчої кімнати під час вирішення 27.03.2019 року питання про продовження строку тримання під вартою, коли головуючий суддя ОСОБА_1 вийшов з нарадчої кімнати в інший судовий процес за участю захисника ОСОБА_10 , що підтверджується ухвалою у кримінальному провадженні № 00000903.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених та їх захисників, які апеляційні скарги підтримали з викладених у них підстав, думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на їх необґрунтованість, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційних скаргах, співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників щодо безпідставності обвинувачення та недоведеності вини ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність останніх у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі:
За інкримінованим ОСОБА_8 епізодом таємного заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 :
- протоколом від 24.11.2016 р. прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, згідно якому ОСОБА_11 повідомив, що 31.10.2016 р. невідома особа проникла до будинку за місцем його мешкання та здійснила крадіжку мобільного телефону марки DONOD D801, IMEI НОМЕР_1 ;
- показаннями ОСОБА_11 у судовому засіданні в суді першої інстанції щодо обставин придбання ним вищевказаного мобільного телефону, а також щодо обставин виявлення факту його викрадення;
- протоколом затримання ОСОБА_8 від 24.11.2016 р., згідно якому в останнього при обшуку було виявлено та вилучено мобільний телефон марки DONOD D801, IMEI НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора Київстар № НОМЕР_2 ;
- протоколом огляду предмету - вищевказаного телефону від 29.11.2016 р., з фототаблицею до нього;
- протоколом огляду предмету від 29.11.2016 р., згідно якому у присутності понятих було оглянуто надану потерпілим ОСОБА_11 коробку з-під мобільного телефону, на якій зазначено перелік різних моделей телефонів DONOD, а також наявна наклейка сірого кольору із написом DONOD MODEL:D801 IMEI НОМЕР_1 ;
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 29.11.2016 р., згідно якому потерпілий ОСОБА_11 серед наданих мобільних телефонів впізнав належний йому телефон DONOD D801 за кольором, затертістю на корпусі та кодом IMEI;
За інкримінованим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 епізодом розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 , вчиненого 17.11.2016 р.:
- протоколом від 18.11.2016 р. прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, згідно якому ОСОБА_11 повідомив, що невідомі особи проникли до його будинку та, застосовуючи насильство і погрози, заволоділи належним йому майном і грошовими коштами;
- показаннями потерпілого ОСОБА_11 в суді першої інстанції щодо обставин вчинення вказаного розбійного нападу на нього;
- протоколом слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 від 03.11.2017 р., згідно якому останній у присутності експерта та понятих розповів про обставини вчинення розбійного нападу на нього;
- протоколом огляду місця події від 17.11.2016 р., з фототаблицею до нього, та протоколом огляду місця події від 18.11.2016 р., з фототаблицею до нього, якими зафіксована обстановка на місці вчинення злочину у будинку АДРЕСА_4 ;
- медичною довідкою КЗ Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня від 18.11.2016 р., якою зафіксований обсяг тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_11 внаслідок розбійного нападу на нього;
- висновком судово-медичного експерта від 14.01.2017 р., яким визначено обсяг тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_11 , та констатовано, що вони були спричинені в термін, вказаний у постанові, і, кожний окремо, відносяться до легких тілесних ушкоджень;
- додатковим висновком судово-медичного експерта від 14.01.2017 р. № 94е, згідно якому локалізація та характер виявлених в ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, виявлені при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать показанням цього потерпілого, наданим під час слідчого експерименту за його участю;
- протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 16.12.2017 р., з відеозаписом до нього, згідно якому останній у присутності захисника і понятих розповів, супроводжуючи свої пояснення демонстрацією дій, про обставини вчинення ним розбійного нападу на ОСОБА_11 ;
- висновком судово-психологічної експертизи від 14.01.2019 р. № 21973/18-61, згідно якому у поведінці ОСОБА_7 під час проведення за його участі слідчої дії 16.12.2016 р. наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення ним подій, а ознак здійснення на нього психологічного впливу з боку осіб, які брали участь у даній слідчій дії, не вбачається;
- протоколом одночасного допиту ОСОБА_7 та ОСОБА_11 від 19.01.2017 р., згідно якому ОСОБА_7 підтвердив факт та обставини вчинення ним спільно з ОСОБА_8 розбійного нападу на потерпілого;
- протоколом огляду місця події - будинку АДРЕСА_2 , від 23.11.2016 р., з фототаблицею до нього, згідно якому було оглянуто ікону з образом Божої Матері Знаменіе, яку добровільно видав ОСОБА_8 , вказавши при цьому, що викрав її з будинку будинку АДРЕСА_4 ;
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 17.01.2016 р., згідно якому ОСОБА_11 серед представлених предметів впізнав річ під № 2 - ікону Божої Матері, що раніше була в нього викрадена;
- протоколом огляду місця події від 24.11.2016 р., згідно якому працівник ломбарду ОНІКС ОСОБА_32 добровільно видала працівникам поліції оригінал договору про надання фінансового кредиту під заставу від 21.11.2016 р. № 35.1696/0, укладеного із ОСОБА_7 , та річ, що була предметом застави за цим договором, - телефон JIVI, IMEI НОМЕР_3 та IMEI НОМЕР_4 ;
- протоколом огляду предмету - вищевказаного телефону від 29.11.2016 р., з фототаблицею до нього;
- протоколом огляду предмету від 29.11.2016 р., згідно якому у присутності понятих було оглянуто надану потерпілим ОСОБА_11 коробку синього кольору з-під мобільного телефону JIVI моделі JV21M, на якій зазначено зокрема наступне: Color : Black IMEI1: НОМЕР_3 IMEI2: НОМЕР_4 , а також накладну про купівлю цього телефону, датовану 07.09.2016 р., які залучено до провадження;
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 29.11.2016 р., згідно якому потерпілий ОСОБА_11 серед наданих йому мобільних телефонів впізнав викрадений в нього під час розбійного нападу 17.11.2016 р. телефон JIVI JV21M.
Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинувачених складу кримінальних правопорушень та доведеності вини останніх у їх вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.
У зв`язку з вищенаведеним не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо неправильності встановлення судом фактичних обставин справи та недоведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи цих апеляційних скарг головною мірою випливають із власного суб`єктивного аналізу і переоцінки апелянтами окремих доказів, оцінка і тлумачення яких здійснюються тенденційно, вибірково, із спотворенням їх дійсного змісту та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність. Крім того, сторона захисту акцентує увагу на окремих другорядних обставинах, які не мають істотно значення для кримінального провадження та/або не свідчать про незаконність або неправильність по суті оскаржуваного вироку суду, а також посилається на докази, які були ґрунтовно оцінені судом першої інстанції критично та відкинуті.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , із доповненнями до неї, колегія суддів приходить до наступного.
Так, посилання цього апелянта на те, що свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_33 , ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , що є мешканцями с. Горяйнівське, ніколи не бачили ОСОБА_8 у вказаному населеному пункті за місцем свого проживання, не обґрунтовують апеляційні вимоги з огляду на те, що фактичні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень не дають підстав вважати, що вказані особи обов`язково повинні були побачити ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на місці скоєння злочинів. Натомість іншими дослідженими судом доказами винуватість останніх підтверджується поза розумним сумнівом.
Посилання апелянта на показання свідка ОСОБА_17 у тій частині, що після огляду домоволодіння її батька ОСОБА_11 співробітниками поліції у ніч на 18.11.2016 р. вона направилася додому і ключі від цього домоволодіння останнім не передала, а коли повернулася до нього вранці наступного дня, то побачила, що вхідні двері знову відчинені і там знову знаходяться співробітники поліції, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дана обставина не має істотного значення для справи і не ставить під сумнів жодний із доказів, покладених в основу обвинувачення. При цьому сам апелянт, посилаючись на дану обставину в апеляційній скарзі, не зазначає, як саме вона обгрунтовує його вимоги та/або спростовує докази, покладені в основу обвинувачення.
Доводи апелянта щодо застосування до нього та обвинуваченого ОСОБА_7 недозволених методів ведення досудового розслідування, в тому числі фізичного та психічного насильства, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що вони є голослівними заявами декларативного характеру і не мають об`єктивного підтвердження.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що за скаргою ОСОБА_7 щодо застосування до обвинувачених недозволених методів ведення досудового розслідування було розпочате та 20.11.2018 р. внесене до ЄРДР за № 0002669 кримінальне провадження за ч. 1 ст. 365 КК України, яке було закрите слідчим постановою від 21.12.2018 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою слідчого судді від 04.03.2019 р. вказану постанову було скасовано та 22.04.2019 р. досудове розслідування відновлено, втім 24.05.2019 р. кримінальне провадження було повторно закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, останнє процесуальне рішення скасоване не було та є чинним (т. 7 а.с. 72). У зв`язку з наведеним, посилання апелянта на ухвалу слідчого судді від 04.03.2019 р. колегія суддів вважає таким, що не обґрунтовує апеляційні вимоги.
Доводи апелянта про те, що під час досудового розслідування, в тому числі при проведенні слідчого експерименту 16.12.2016 р., обвинувачений ОСОБА_7 його оговорив, колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що протокол та відеозапис вказаної слідчої дії не дають підстав вважати, що ОСОБА_7 при її проведенні діяв під примусом або надавав відомості про обставини, що не були йому відомі особисто, а згідно висновку судово-психологічної експертизи від 14.01.2019 р. № 21973/18-61, у поведінці ОСОБА_7 під час проведення за його участю слідчої дії 16.12.2016 р. наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення ним подій, а ознак здійснення на нього психологічного впливу з боку осіб, які брали участь у даній слідчій дії, не вбачається.
Крім того, відомості, отримані 16.12.2016 р. у межах слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , узгоджуються із іншими дослідженим судом доказами, зокрема із показаннями потерпілого ОСОБА_11 щодо обставин вчинення розбійного нападу на нього, та протоколами слідчих дій щодо виявлення в обвинувачених речей, викрадених у цього потерпілого, і цими доказами підтверджуються. Що стосується показань ОСОБА_7 на етапі досудового розслідування, то суд першої інстанції з дотриманням вимог ч. 4 ст. 95 КПК України не врахував їх і в оскаржуваному вироку в обгрунтування своїх висновків на них не послався.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо стану його здоров`я, який виключав можливість вчинення інкримінованих йому злочинів, колегія суддів оцінює критично, оскільки із наданих останнім документів вбачається лише те, що 03.09.2016 р. цьому обвинуваченому було проведене хірургічне втручання з приводу гастроентерологічної патології, втім вже 13.09.2016 р. його було виписано у задовільному стані на амбулаторне лікування за місцем проживання, у зв`язку із чим рекомендовано певні обмеження фізичних навантажень та дієту (т. 1 а.с. 50, 51). На думку суду апеляційної інстанції, ці відомості не є достатнім підтвердженням відсутності у ОСОБА_8 за станом здоров`я фізичної можливості вчинити інкриміновані йому дії після збігу близько двох місяців після виписки з лікарні. Також приймається до уваги, що обраний обвинуваченими спосіб дій при вчиненні інкримінованих їм злочинів не вимагав від них застосування виняткових фізичних якостей та зусиль.
Посилання цього апелянта на показання свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_21 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 про наявність в нього алібі та про набуття ним належних потерпілому речей з інших джерел колегія суддів оцінює критично. Так, показання цих свідків були належним чином перевірені та оцінені судом першої інстанції, який ґрунтовно їх відкинув з огляду на те, що вони не узгоджуються між собою і не містять подробиць, які свідчили б про їх достовірність. Крім того, ці показання виходять зокрема від свідка, пов`язаного родинними зв`язками із обвинуваченим, - його дядька ОСОБА_37 , а отже від зацікавленої на користь сторони захисту особи.
Доводи апелянта щодо недоведеності його вини не можуть бути прийняті до уваги з вищенаведених міркувань про її підтвердження поза розумним сумнівом сукупністю досліджених судом доказів.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до наступного.
Так, не можна погодитись із доводами цього апелянта про те, що докази у справі не дістали належної оцінки, оскільки відносно кожного дослідженого судом доказу у мотивувальній частині вироку не зазначено окремо і детально, чому він визнається належним, допустимим та достовірним. Колегія суддів звертає увагу на те, що положення кримінального процесуального закону не містять відповідних вимог, зокрема згідно ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку підлягають зазначенню докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, але не відомості, що їх вважає обов`язковими захисник.
У зв`язку із цим, а також із вищенаведених міркувань про доведеність вини обвинувачених поза розумним сумнівом сукупністю досліджених судом доказів, не можна погодитись із доводами цього апелянта про порушення судом першої інстанції вимог ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів, а також про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступного.
Так, посилання цього апелянта на недостовірність показань потерпілого та понятих, які брали участь у впізнанні речових доказів, а також на неналежну оцінку показань свідків сторони захисту, протоколів слідчих дій, колегія суддів оцінює критично і вважає суб`єктивними упередженими оцінками обвинуваченого, що не мають належного обґрунтування і не відповідають дійсному змісту досліджених судом доказів.
Доводи ОСОБА_7 щодо фальсифікації протоколу одночасного допиту його та потерпілого ОСОБА_11 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є голослівними, позбавлені об`єктивного підтвердження і спростовуються самим протоколом даної слідчої дії (к.п. 0002799 т. 2 а.с. 111-113), який складений з дотриманням вимог процесуального закону і містить всі належні відомості. Також у даному протоколі наявні підписи не тільки самого ОСОБА_7 на кожній сторінці, в тому числі після відмітки з моїх слів записано вірно, мною прочитано, але і підпис його захисника ОСОБА_38 , що на думку колегії суддів спростовує версію обвинуваченого про фальсифікацію цього протоколу.
Доводи цього апелянта щодо недостовірності відомостей, отриманих при проведенні слідчого експерименту від 16.12.2016 р. за його участю, а також щодо застосування недозволених методів ведення досудового розслідування, повторюють відповідну частину доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених щодо них вище.
Посилання обвинуваченого на суперечливість показань свідка ОСОБА_22 колегія суддів вважає такими, що не обґрунтовують апеляційні вимоги, оскільки дана обставина не залишилася поза увагою суду першої інстанції, що у вироку надав їй належну оцінку, яку колегія суддів вважає правильною, і показання цього свідка не врахував як такі, що змінилися порівняно із наданими на етапі досудового розслідування, суперечать сукупності досліджених доказів і в цілому є сумнівними.
Доводи цього апелянта щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у допиті свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 і ОСОБА_25 , які могли б дати показання на користь сторони захисту, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказані свідки були допитані судом першої інстанції, зміст показань останніх та їх оцінка викладені у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Питання про допит вказаних свідків у межах апеляційного провадження стороною захисту порушене не було, явка їх для допиту не була забезпечена, що свідчить про формальність апеляційних доводів у цій частині.
Доводи ОСОБА_7 в апеляційній скарзі щодо порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених при проведенні обшуку за місцем його проживання, колегія судів вважає неспроможним з огляду на те, що суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків не посилається на даний протокол обшуку або будь-які відомості чи докази, набуті під час його проведення.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 , колегія суддів приходить до наступного.
Так, посилання цього апелянта на те, що судом першої інстанції не було достовірно встановлено, хто саме з обвинувачених і в якій послідовності наносив удари потерпілому ОСОБА_11 під час здійснення розбійного нападу на нього, не свідчать про неправильність оскаржуваного вироку і не обґрунтовують апеляційні вимоги. Як вбачається з фактичних обставин справи, обвинувачені під час вчинення щодо цього потерпілого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, діяли одночасно і узгоджено, реалізуючи своїми спільними діями єдиний злочинний умисел, а отже обставини, зазначені у цій частині апелянтом, не мають істотного значення для кваліфікації їх дій та в цілому для кримінального провадження.
Доводи захисника щодо недопустимості використання як доказів протоколу слідчого експерименту від 16.12.2016 р. за участю ОСОБА_7 та відеозапису даної слідчої дії колегія суддів оцінює критично.
Так, посилання цього апелянта на здобуття цих доказів внаслідок застосування до ОСОБА_7 недозволених методів досудового розслідування не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених вище щодо аналогічних доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 . Що стосується посилань апелянта на те, що фактично у межах даної слідчої дії мав місце не слідчий експеримент, а допит, знятий на відео, то їх колегія суддів оцінює як упереджені оціночні міркування та не вбачає у процедурі проведення даного слідчого експерименту істотних відступлень від вимог ст. 240 КПК України.
Доводи апелянта щодо неналежної оцінки судом показань свідка ОСОБА_30 , який у суді пояснив, що не підписував протокол свого допиту і той був сфальсифікований, є ідентичними проаналізованим вище доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і не можуть бути прийняті до уваги з тих самих підстав.

Послання апелянта на використання судом речових доказів, які не було безпосередньо досліджено у судовому засіданні, - телефони, ікони, рамки від ікон, - колегія суддів вважає такими, що не обґрунтовують апеляційні вимоги.

Так, речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом. Після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі. Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.
З матеріалів справи вбачається, що протоколи огляду вказаних речових доказів, а також протоколи пред`явлення їх для впізнання потерпілому, були досліджені у судовому засіданні, сторона захисту була ознайомлена з ними та жодних зауважень або клопотань не висловлювала, а також не заявляла клопотання про дослідження цих доказів і в суді апеляційної інстанції, у зв`язку із чим доводи апелянта у цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція щодо речових доказів, протоколів їх огляду та протоколів інших процесуальних дій із використанням цих доказів була висловлена Верховним Судом у його Постанові від 24.10.2018 р. у справі № 733/249/16-к.
Посилання захисника на грубе порушення права на захист, яке на думку захисника ОСОБА_10 , виявилось в порушенні таємниці нарадчої кімнати під час вирішення 27.03.2019 року питання про продовження строку тримання під вартою, коли головуючий суддя ОСОБА_1 вийшов з нарадчої кімнати в інший судовий процес за участю захисника ОСОБА_10 , що підтверджується ухвалою у кримінальному провадженні № 00000903, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у судовому засіданні 27.03.2019 р. колегія суддів суду першої інстанції у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_39 та ОСОБА_40 , вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, видалилася до нарадчої кімнати о 18:10:26 годин та повернулася для оголошення відповідної ухвали о 18:31:51 годин, а в цілому вказане судове засідання тривало з 15:32:55 годин до 18:35:06 годин (т. 5 а.с. 151, 152).
З наявної в матеріалах справи копії журналу судового засідання від 27.03.2019 р. у кримінальному провадженні № 175/909/18 (№ 00000903) вбачається, що воно було проведене колегією суддів у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_41 та ОСОБА_42 , за участю зокрема захисника ОСОБА_10 , у період часу з 13:04:14 годин до 15:20:54 годин, і саме в ньому було постановлено і оголошено 15:18:11 годин зазначену апелянтом ухвалу про продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_43 та ОСОБА_44 (т. 7 а.с. 76-79). З огляду на те, що вказані судові засідання було проведено у різний час, доводи апелянта у цій частині належить вважати безпідставними.
Одночасно колегія суддів акцентує увагу на тому, що у даному випадку захисник оспорює із формальних підстав законність проміжного судового рішення, ухваленого з приводу заходу забезпечення кримінального провадження, що має процедурній характер і не стосується суті і законності оскаржуваного вироку суду, а отже за будь-яких обставин доводи апеляційної скарги у цій частині не обґрунтовують апеляційні вимоги.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, що стосуються призначення обвинуваченим покарання, яке, на думку цього апелянта, не відповідає особами останніх і ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень внаслідок м`якості, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України були враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є умисним особливо тяжким злочином і було вчинене із корисливих мотивів; відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він є раніше судимим, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується задовільно; відсутність обставин, що пом`якшують його покарання; наявність обставин, що обтяжують його покарання, - вчинення злочину щодо особи похилого віку та рецидиву кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_8 судом з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України були враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є умисним особливо тяжким і умисним тяжким злочином та були вчинені з корисливих спонукань; відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він є раніше судимим, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно; відсутність обставин, що пом`якшують його покарання; наявність обставин, що обтяжують його покарання, - вчинення злочину щодо особи похилого віку та рецидиву кримінальних правопорушень.
Проаналізувавши вищенаведені обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченим основне покарання у межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, віддалене як від максимальної, так і від нижчої його межі, але ближче до максимальної, кожному окремо - у виді десяти років позбавлення волі, з реальним його відбуванням, та додаткове покарання у виді конфіскації всього майна, належного кожному з обвинувачених на праві власності, а ОСОБА_8 одночасно було призначене покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у межах санкції вказаної частини статті, віддалене як від максимальної, так і від нижчої його межі, але ближче до останньої, у виді чотирьох років позбавлення волі, та остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Крім того, ОСОБА_7 було з дотриманням вимог закону про кримінальну відповідальність призначене остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення цим покаранням менш суворого покарання за попереднім вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2019 р.
На думку колегії суддів, призначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання за вчинені ними кримінальні правопорушення, та остаточні покарання за сукупністю злочинів, є законними за видом та розміром, справедливими і достатніми для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, а достатніх підстав для їх посилення, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі, не вбачається.
Доводи апеляційної скарги прокурора таких висновків не спростовують. Так, обставини, на які посилається цей апелянт, а саме відомості про особу обвинувачених - те, що останні є неодноразово судимими особами, схильні до вчинення кримінальних правопорушень, новий злочин ОСОБА_8 вчинив через короткий час після відбуття покарання за попередній злочин, а також позиція захисту обвинувачених - невизнання ними своєї вини, не відшкодування збитків потерпілому, що свідчить про їх цинічне ставлення до скоєного і відсутність будь-якого каяття, - були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у мотивувальній частині вироку та, на думку колегії суддів, дістали належну оцінку при призначенні їм покарання.
У зв`язку із вищенаведеним, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.
Аналізуючи заперечення захисника ОСОБА_9 проти ухвал суду першої інстанції про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, постановлених у період з 23.01.2017 р. по 22.05.2019 р., колегія суддів не знаходить підстав для розгляду їх по суті з огляду на те, що за правилами ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальні дії проводяться, а процесуальні рішення приймаються згідно з положеннями КПК України, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Таким чином, на час апеляційного розгляду вказані ухвали не є такими, що у розумінні ч. 2 ст. 392 КПК України не підлягають окремому апеляційному оскарженню.
Що стосується викладеного в резолютивній частині оскаржуваного вироку рішення суду першої інстанції про залишення обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою до набрання вироком законної сили, то воно ґрунтується на вимогах п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України щодо вирішення у резолютивній частині обвинувального вироку суду питання про заходи забезпечення кримінального провадження, а отже є законним.
Також колегія вважає це рішення обґрунтованим з огляду на те, що відомості про особу цього обвинуваченого, з урахуванням факту визнання його винуватим зокрема в особливо тяжкому корисливому насильницькому злочині і призначення покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, не давали підстав для пом`якшення раніше обраного запобіжного заходу.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4