Справа № 755/7832/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,.

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003274 від 03 квітня 2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, із середньою професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 04.08.1986 року Народним судом Котовського району Одеської області за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років позбавлення волі; 24.02.1988 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; 11.04.1992 року Ватутінським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 140 КК України до 5 років позбавлення волі; 09.09.1999 року Харківським районним судом м. Києва за ст. 94 КК України до 14 років позбавлення волі, звільнений 01.02.2011 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

захисників ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним:
ОСОБА_11 , 03 квітня 2018 року, приблизно о 05 годині 30 хвилин, перебував за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де в цей час перебували його наглядно знайомі ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . В ході спілкування з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , у ОСОБА_11 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виник словесний конфлікт з останніми, після якого ОСОБА_20 та ОСОБА_21 покинули приміщення даної квартири. В цей час у ОСОБА_11 виник злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, ОСОБА_11 у власній шафі за місцем мешкання взяв належний йому розкладний ніж, вийшов з приміщення своєї квартири за вказаною адресою та почав наздоганяти ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Подовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_21 , ОСОБА_11 наздогнав ОСОБА_20 та ОСОБА_21 за адресою: АДРЕСА_3 , та наніс один цілеспрямований удар ножем в область шиї ОСОБА_20 , чим спричинив потерпілому різану рану підподбородочної ділянки.

Згідно висновку експерта № 642 від 17.04.2018:

-різана рана по передній поверхні шиї зліва в верхній третині відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ( за критерієм тривалості розладу здоров`я).

-Вказані дії ОСОБА_11 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_24 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, що був направлений на нанесення тілесних ушкоджень, наздогнавши ОСОБА_21 , наніс один цілеспрямований удар ножем в область живота ОСОБА_21 , чим спричинив останньому проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з пошкодженням великого сальника. Гемоперитонеум.

Згiдно висновку eкспepтa №756/E від 16.05.2018:

а) проникаюче колото-різане поранення живота: рана на передній черевній стінці зліва по середнє-ключичній лінії на 8 см нижче реберної дуги та на 5 см латеральніше від серединної лінії, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні досередини, спереду назад, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, проникає в черевну порожнину з наскрізним пораненням великого сальника, з явищами гемоперитонеуму (наявність в черевній порожнині 200 мл крові), відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

б) садно в підлопатковій ділянці зліва, відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_11 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_11 :
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав і дав показання, що мешкав в квартирі АДРЕСА_4 разом з матір`ю та ще мешкало вісім чоловік, яким він орендував місця для ночівлі. Приблизно о 24 годині 00 хвилин, 02 квітня 2018 року, до його квартири прийшли потерпілі ОСОБА_20 та ОСОБА_21 та вживали алкогольні напої разом з ОСОБА_25 , який їх запросив, та який знімав у нього спальне місце. Під час коли вони вживали алкогольні напої, він спав в іншій кімнаті. Зранку він почув крик, про те що вкрали телефон, в цей час ОСОБА_21 зайшов до його кімнати та почав вимагати, щоб він повернув телефон, він порадив ОСОБА_21 йти до дому та лягти спати, пропонував поговорити пізніше, на що останній обурився та почав погрожувати спалити квартиру. Після того, як ОСОБА_21 пішов, він відчув різкий запах керосину чи солярки в квартирі та вийшов з кімнати і побачив в іншій кімнаті на шторах пляму з речовиною невідомого походження, після чого, схопив брелок з ключами, на якому знаходився розкладний ніж, та щоб запобігти підпалу його квартири, вибіг на вулицю, зайшов за будинок де побачив потерпілих, які почали на нього кричати, ОСОБА_20 наніс йому удар в ділянку живота, він злякався та наніс йому один удар ножем в підборіддя, в цей час, побачив, що в його напрямку біжить ОСОБА_21 , та намагається його вдарити, він відвернувся від удару та наніс останньому один удар ножем в ділянку живота та побоюючись за власне помешкання, що потерпілі можуть здійснити підпал його квартири, почав їх проганяти, в подальшому вони пішли геть, в нього не було можливості викликати їм швидку допомогу, оскільки не мав телефона, після чого, він повернувся до дому, згодом до нього приїхали працівники поліції та затримали його. Вважає, що його дії були спрямовані на захист своєї оселі, він відчував загрозу здоров`ю матері, яка мешкала разом з ним, та яка є особою похилого віку та не може себе захистити.

Оцінка суду:
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх недопустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого щодо не визнання своєї провини у скоєні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, його вина підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, а також показаннями потерпілих та свідків, які попереджались про кримінальну відповідальність, а саме:

-допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 353 КПК України, потерпілий ОСОБА_21 суду показав, що за день до вказаних в обвинувальному акті подій, до нього до дому прийшов ОСОБА_11 та попросив у нього телефон «Айфон 4», який належить йому, з метою зателефонувати, він погодився та надав останньому телефон, та через деякий час ОСОБА_11 втік через вікно його квартири, яка знаходиться на першому поверсі, оскільки в цей час він знаходився на кухні, не бачив, як ОСОБА_11 тікає. На наступний день, він разом з братом пішли до ОСОБА_11 , щоб повернути телефон, ОСОБА_11 відмовився повертати телефон, зазначивши, що не розуміє про що йдеться, на що він йому сказав, що буде змушений звернутися до поліції, після чого, між нами виникла словесна суперечка. Приблизно о 03 годині, він разом зі своїм братом вийшли із квартири ОСОБА_11 на вулицю та пішли в бік свого будинку, пройшовши за ріг будинку, вони побачили, як до них наближається ОСОБА_11 , після чого вони зупинилися, та коли ОСОБА_11 їх наздогнав, вдарив ножем, який знаходився у нього в правій руці його брата ОСОБА_20 в область шиї, а потім вдарив його в область живота, після чого побіг в напрямку свого будинку. Зокрема, зазначив, що коли ОСОБА_11 наздоганяв їх, він не бачив в його руках ніж, побачив його лише тоді, коли той наніс поранення його брату. Спочатку йому здалося, що ОСОБА_11 наніс йому удар кулаком, але згодом побачивши своє поранення, зрозумів, що ОСОБА_11 наніс йому удар ножем, в подальшому вони викликали швидку допомогу, яка госпіталізувала його та брата до лікарні.

-допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 353 КПК України потерпілий ОСОБА_20 суду показав, що 03 квітня 2018 року, він знаходився дома з племінником, до нього прийшов його брат ОСОБА_21 , та повідомив, що йому потрібна допомога. По дорозі до ОСОБА_11 , ОСОБА_21 розповів йому, що ОСОБА_11 вкрав у нього телефон. Коли вони прийшли до дому до ОСОБА_11 , то почали з ним розмовляти і просили в нього повернути телефон, але він відмовився Після чого, між ними та ОСОБА_11 виникла сварка, потім він разом з братом вийшли на вулицю покурити та вирішити, що робити далі, в той час, коли вони курили, до них підбіг ОСОБА_11 та несподівано наніс йому удар ножем в область лівої частини шиї, а брата, останній вдарив ножем в область живота, після чого втік. Він разом з братом підійшли до магазину та попросили продавця викликали швидку допомогу, повідомивши йому місце свого проживання. Швидку допомогу вони чекали вдома, спиртних напоїв він в той вечір не вживав, по приїзду карети швидкої допомоги, його було госпіталізовано однією бригадою, брата іншою бригадою.

- допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_26 , суду показав, що 03 квітня 2018, приблизно о 05 годині ранку, він вигулював собаку та чув як розмовляли його знайомі, які здається є братами, мова йшла про те, що вони ідуть розбиратися до ОСОБА_11 , якого він знає з дитинства, також чув, що вони говорили про якийсь мобільний телефон, біля них стояла пляшка з невідомою речовиною. Відстань між ним і двома хлопцями була приблизно 15 метрів.

Суд оцінює показання потерпілого ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_26 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами у їх сукупності.

Так, зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України доводиться процесуальними джерелами доказів, а саме:

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення від 03 квітня 2018 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_21 заявив про нанесення йому та його брату, 03 квітня 2018 року, приблизно о 05 годині 30 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , тілесних ушкоджень (т. 2 а.п.66);

- протоколом огляду місця події від 03 квітня 2018 року, відповідно до якого під час огляду гардеробної кімнати КМКЛ ШМД за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3, виявлено та вилучено: одяг, квитанцію та предмет схожий на ніж (т. 2 а.п.69-72);

- постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 03 квітня 2018 року, речі, які належать потерпілому ОСОБА_21 , а саме: куртку чорного кольору, кофту синього кольору зі слідами речовини бурого кольору, на якій в районі живота наявний клиноподібний отвір, футболку чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, на якій в районі живота наявний клиноподібний отвір, кросівки сірого кольору, шкарпетки чорного кольору, спортивні штани темно-синього кольору зі слідами речовини бурого кольору в районі паху, труси чорного кольору, предмет схожий на ніж з рукояткою коричневого кольору, підштаники чорного кольору (т. 2 а.п. 74);

- довідкою Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 03 квітня 2018 року, відповідно до якої потерпілому ОСОБА_21 спричинено колото-різане поранення черевної ділянки з пошкодженням великого сальника, з явищами гемоперитонеуму (т. 2 а.п.76);

- протоколом огляду місця події від 03 квітня 2018 року, відповідно до якого під час огляду квартири за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено п`ять ножів (т. 2 а.п.76-84);

- постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 03 квітня 2018 року, а саме: предметів схожих на ножі у кількості 5 одиниць (т. 2 а.п. 85);

- протоколом огляду місця події від 03 квітня 2018 року, відповідно до якого під час огляду ділянки місцевості розташованої на розі будинку за адресою: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_5 , виявлено на асфальті речовину бурого кольору, змиви якої в подальшому було вилучено (т. 2 а.п.87-91);

- постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 03 квітня 2018 року, а саме: змиви речовини бурого кольору (т. 2 а.п. 91-а);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 03 квітня 2018 року, з якого вбачається, що 03.04.2018 року о 06 годині 00 хвилин, було затримано ОСОБА_11 (т. 2 а.п 93-95);

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення від 03 квітня 2018 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_20 заявив про нанесення йому 03 квітня 2018 року, приблизно о 05 годині 30 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , тілесних ушкоджень предметом схожим на ніж (т. 2 а.п. 97);

- висновком експерта від 17 квітня 2018 року № 642, відповідно до якого при судово-медичній експертизі ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявлена різана рана по передній поверхні шиї зліва в верхній третині.

Вказане пошкодження спричинене гострим предметом, могло утворитися 03 квітня 2018 року та відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я) (т.2 а.п.100-102);

- довідкою Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 03 квітня 2018 року, відповідно до якої потерпілому ОСОБА_20 спричинено різану рану підборідної ділянки (т. 2 а.п.103);

- висновком експерта від 16 травня 2018 року № 756/Е, відповідно до якого дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з урахуванням даних огляду від 03.04.2018, свідчать про те, що на момент звернення за медичною допомогою 03.04.2018 о 05.44, у нього мали місце тілесні ушкодження:

а) проникаюче колото-різане поранення живота: рана на передній черевній стінці зліва по середнє-ключичній лінії на 8 см нижче реберної дуги та на 5 см латеральніше від серединної лінії, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні досередини, спереду назад, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, проникає в черевну порожнину з наскрізним пораненням великого сальника, з явищами гемоперитонеуму (наявність в черевній порожнині 200мл крові);

б) садно в підлопатковій ділянці зліва.

Критерієм судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесного ушкодження, вказаного у п. а) даних Підсумків, є критерій небезпеки для життя, тому, відповідно п. п. 2.1.2. та 2.1.3/к Правил, виявлене тілесне ушкодження (вказане у п. а) даних Підсумків), відноситься до ТЯЖКОГО тілесного ушкодження.

Відповідно п. п. 4.6. та 2.3.5. «Правил», вказане тілесне ушкодження у п. б) даних Підсумків, за ступенем тяжкості, відноситься до ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, так як відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Характер та морфологічні властивості виявленого ушкодження у п. а) даних підсумків, свідчать про те, що воно утворилось внаслідок однократної травматичної дії гострим предметом, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (по типу клинка, ножа); у п. б) даних підсумків внаслідок однократної травматичної дії тупим предметом, характерні властивості якого в ушкодженні не відобразились; за давністю можуть відповідати вказаному терміну (т.2 а.п.115-119);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 17 травня 2018 року, відповідно до якого під час слідчого експерименту ОСОБА_20 повідомив про обставини вчинення відносно нього та його брата злочину (т. 2 а.п.120-123);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18 травня 2018 року, відповідно до якого під час слідчого експерименту ОСОБА_21 повідомив про обставини вчинення відносно нього та його брата злочину (т. 2 а.п.124-127);

- висновком судово-психіатричної експертизи від 08 травня 2018 року № 321, відповідно до якого в період часу, до якого відноситься діяння, підозрюваний ОСОБА_11 виявляв ознаки «Емоційно нестійкого розладу особистості» (F60.3 за MКX-10) і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; формування даної патології характеру слід відносити до дитячого та підліткового віку; за своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься діяння ОСОБА_11 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; в період часу, до якого відноситься діяння, підозрюваний ОСОБА_11 виявляв ознаки «Емоційно нестійкого розладу особистості» (F60.3 зa MKX-10) і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на даний час ОСОБА_11 виявляє ознаки «Емоційно нестійкого розладу особистості» і за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує; у ОСОБА_11 не виявлено клінічних ознак наркоманії та алкоголізму; ОСОБА_11 не потребує лікування від наркоманії та алкоголізму; у ОСОБА_11 не виявлено психічних розладів безпосередньо пов`язаних із вживанням наркотиків та алкоголю; у період правопорушення, в якому він підозрюється, ОСОБА_11 не перебував у стані афекту; ОСОБА_11 виявляє достатній рівень функціонування когнітивних процесів (пам`яті, мислення), ознаки педагогічної занедбаності; в особистісній сфері емоційно-вольова нестійкість, схильність до реакцій збудливого кола (дратівливість, запальність, демонстративність, імпульсивність реагування), вразливе самолюбство, схильність до домінування у контактах, особистісна спрощеність, інтереси трудового та сімейного спілкування; ОСОБА_11 виявляє помірну емоційно-вольову нестійкість, схильність до збудливих форм реагування, які знаходять прояв у його поточній поведінці в суб`єктивно-складних та емоційно насичених ситуаціях; ОСОБА_11 виявляє емоційну неврівноваженість, схильність до імпульсивних форм реагування, що впливало на його поведінку в ситуації правопорушення, в якому він підозрюється (том 2, а.п.135-139);

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 02 травня 2018 року, відповідно до якого було вилучено медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_21 № 6975 від 03.04.2018 року.

- протоколом допиту свідка ОСОБА_27 від 03.04.2018 року, з якого вбачається, що 03.04.2018 року, близько 05години 30 хвилин, ОСОБА_27 прокинулася від дзвону розбитого скла та побачила, що в кімнаті в якій вона спала, розбите скло та відчула різкий запах пального. Вона розбудила ОСОБА_11 та розповіла про подію, після чого ОСОБА_11 одягнуся та вибіг на вулицю. Коли ОСОБА_11 був на вулиці, вона почула запитання його до невідомих «Ви що хотіли нас спалити?». З розмови вона зрозуміла, що на вулиці декілька чоловіків та вони звинувачують ОСОБА_11 в крадіжці телефона. Розмова була на протязі 5 хвилин, після чого ОСОБА_11 постукав у вікно та попросив відчинити йому парадне. Коли він повернувся до квартири, то повідомив, що наніс два ножові поранення чоловікам та почав лаятись вказуючи, що тепер йому буде погано. Ножа у нього вона не бачила. Слідів крові та тілесних ушкоджень на ньому вона також не бачила. Після чого ОСОБА_11 зайшов на кухню та почав вживати алкогольні напої. Як відбувався сам конфлікт їй не відомо, так як на вікні була щільна штора. Вказану штору ОСОБА_11 викинув, та як вона тхнула пальним. Приблизно о 06-30 годині до квартири приїхала поліція та усіх запросили для дачі показів.

Основним завданням за статтею 6 Конвенції є оцінка загальної справедливості кримінального провадження. Тому використання показань такого свідка не завжди є порушенням статті 6 Конвенції.
Використання в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами та судового слідства, саме по собі не є несумісним зі ст.6 Конвенції за умови, що дотримано право на захист (Справа «Боєць проти України» (Заява № 20963/08).
У справі «Аль-Хаваджа та Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom) (пункти 119-147) Великою палатою було роз`яснено принципи, які мають застосовуватись у випадку неявки свідка у відкрите судове засідання. Ці принципи можна узагальнити таким чином: суд повинен розглянути попереднє питання щодо наявності поважної причини для оголошення показань свідка за його відсутності, враховуючи, що за загальним правилом свідки повинні надавати показання в судовому засіданні і для забезпечення їхньої явки мають бути докладені всі розумні зусилля; типовими причинами неявки є смерть свідка чи побоювання помсти. Проте існують інші законні підстави неявки свідка в судове засідання; якщо свідка не було допитано на будь-якій попередній стадії провадження, оголошення показань свідка замість надання їх безпосередньо у судовому засіданні має бути крайнім заходом; обвинувачений повинен мати можливість перевірити точність і достовірність показань свідків шляхом їх допиту в усній формі у його присутності або під час надання показань свідком, або на певній пізнішій стадії провадження; відповідно до правила «єдиного або вирішального доказу», якщо визнання вини обвинуваченого виключно або переважно ґрунтується на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якій стадії провадження, його права на захист обмежуються неправомірно; у цьому контексті слово «вирішальний» слід розуміти вузько як таке, що вказує на доказ такої значущості або важливості, який, вірогідно, маже стати вирішальним для результату розгляду справи. Якщо неперевірені показання свідка підтверджуються іншими доказами, вирішення питання, чи є вони вирішальними буде залежати від сили підтверджуючих доказів: чим більш вагомими будуть інші обвинувальні докази, тим менше вірогідність визнання показань відсутнього свідка вирішальними; проте, оскільки пункт 3 статті 6 Конвенції слід тлумачити у контексті загальної оцінки справедливості провадження, правило єдиного або вирішального доказу не повинно застосовуватися жорстко; зокрема у випадку, коли показання зі слів іншої особи є єдиним або вирішальним доказом проти обвинуваченого, визнання його допустимим доказом не призводить автоматично до порушення пункту 1 статті 6. При цьому, якщо засудження ґрунтувалося на єдиному або вирішальному показанні відсутнього свідка, Суд має піддати провадження найретельнішому аналізу. З огляду на загрози, пов`язані з визнанням таких показань допустимим доказом, він буде дуже важливим складником для встановлення балансу та вимагатиме достатніх урівноважуючих факторів, у тому числі існування вагомих процесуальних гарантій. У кожній справі питання полягає в наявності достатніх урівноважуючих факторів, у тому числі заходів, здатних забезпечити справедливу та належну оцінку достовірності такого доказу. Це дозволить обґрунтування засудження на підставі такого доказу лише за умови, що він є достатньо достовірним з урахуванням його важливості для справи.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе використати покази свідка ОСОБА_27 , яка не була допитана в судовому засіданні з підстав не можливості встановлення її місця знаходження та використати в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами.
Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

На підставі зазначеного, дослідивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд за результатами судового розгляду дій ОСОБА_11 , які виразились у вчиненні в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження, кваліфікує за ч. 1 ст. 121 КК України та дій які виразились в умисному легкому тілесному ушкодженні, кваліфікує дії останнього за ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_11 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України.

Щодо тверджень сторони захисту про присутність протирічь в показах потерпілих, то суд критично ставиться до даних тверджень, оскільки аналізуючи покази як потерпілих так і свідків під час допиту на стадії досудового розслідування, можна дійти до висновку, що вони жодним чином не є повторенням одні одних, а висвітлюють одні обставини з різних ракурсів. Також слід зазначити, що в судовому засіданні потерпілі підтвердили обставини, які мали місце 03 квітня 2018 року.

В той же час, суд критично ставиться до показів обвинуваченого щодо відсутності умислу на умисне нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, оскільки такі показання суперечать іншим доказам у кримінальному провадженні, а тому суд вважає їх такими, що направленні на намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинення злочину та понесення за його вчинення покарання.

Також про наявність умислу на нанесення тілесних ушкодженнь свідчать механізм, локалізація та спосіб нанесення тілесних ушкоджень ножем в життєвоважливі органи, посткримінальна поведінка обвинуваченого, який залишив потерпілих, не намагаючись вчинити будь-яких дій з метою надання допомоги.

Також суд критично ставиться до доводів обвинуваченого про те, що він застосував ніж з метою самооборони.

Так, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним нанесенням тяжкого тілесного ушкодження чи перевищення меж необхідної оборони, суд вважає необхідним, враховуючи конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеними діями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини ( прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Проте, на відміну від ст. 121 ч. 1 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 124 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Cуд приходить до висновку, що в даному випадку з боку потерпілих, враховуючи характер їх дій та мотиви їх поведінки, не було посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіянні потерпілим шкоди здоров`ю, покази обвинуваченого щодо того, що він намагався захиститись є сумнівними та такими, що не відповідають дійсності, та є спробою уникнути відповідальності за вчинення злочину.
Крім того, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 124 КК України, характеризується ще й наявністю такої обов`язкової ознаки, як обстановка вчинення злочину, що має вчинятися в обстановці необхідної оборони. Потерпілим же від цього злочину може бути лише особа, яка вчинила суспільно небезпечне посягання.

Таким чином, лише за наявності необхідної оборони можна робити висновок про те, чи перевищила особа межі необхідної оборони (не можна перевищити межі того, чого не має).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом при перевищенні її меж.

Між тим, показання як обвинуваченого, так і потерпілих свідчать про те, що потерпілі, під час отримання тілесних ушкоджень, знаходилися на розі будинку за адресою: АДРЕСА_3 , та не вчиняли будь-яких дій, спрямованих як на підпал квартири обвинуваченого так і на несення обвинуваченому тілесних ушкоджень.

Отже, доказів же того, що обвинувачений зазнав суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілих надано не було.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений не мав умислу на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, а перевищив межі необхідної оборони.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_11 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 ч. 2 ст. 125 КК України, сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого, який повинен нести кримінальну відповідальність за вчинені ним злочини.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно з ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Тому, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку, вважає, що у провадженні існує сукупність допустимих та належних доказів, на підставі яких можна зробити переконливий висновок щодо доведеності вини обвинуваченого в інкримінованих йому діяннях, а позиція обвинуваченого ОСОБА_11 обумовлена його бажанням уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Під час судового розгляду, 29 квітня 2021 року захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_23 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його підзахисного від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, яке просив долучити до матеріалів справи та вирішити в нарадчій кімнаті при постановленні вироку суду.

З урахуванням невизнання обвинуваченим своєї вини, відповідно до ст. 285 КПК України, ОСОБА_11 роз`яснено підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, на що обвинувачений надав свою згоду саме на розгляд клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Прокурор ОСОБА_16 не заперечував проти приєднання до матеріалів кримінального провадження клопотання захисника ОСОБА_23 , та подальшого його вирішення в нарадчій кімнаті.

Призначення покарання:
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання, суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинувачених та запобіганню вчинення ними нових злочинів.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_11 своїми умисними діями, які виразилися в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України.

Суд встановив, що своїми умисними діями, які виразилися у спричиненні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_11 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. Відповідно до класифікації злочинів, передбаченої ст. 12 КК України злочин передбачений ч. 2 ст. 125 КК України є злочином невеликої тяжкості, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, раніше судимий за злочини проти життя та здоров`я громадян, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , згідно зі ст. 66 КК України, не встановлено.

Відповідно до ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 визнається рецидив злочину.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Так з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, відсутністю обставин, які б пом`якшували покарання, наявності обставини, що обтяжує покарання, конкретних обставин кримінального провадження, зухвалість та тяжкість вчиненого, ставлення обвинуваченого до скоєного (вину не визнав, у скоєному не розкаявся, будь-якої допомоги потерпілим не надано), суд вважає, що його перевиховання й виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України та призначення покарання відповідно до санкції ч. 1 ст. 121 КК України.

Позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що може бути призначене особам. Це покарання має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого.

Саме таке покарання буде доцільне для профілактики вчинення обвинуваченими нових злочинів, буде найбільш відповідати принципам та меті його призначення, зазначене випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. Також такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд враховує, що обвинувачений скоїв злочин невеликої тяжкості ( ч. 2 ст. 125 КК України) проти особи, об`єктом посягання якого є здоров`я людини, яке відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України, серед інших визнано найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, та здійснюється виключно судом.

Вказане кримінальне правопорушення, згідно висунутого ОСОБА_11 обвинувачення, було вчинено 03.04.2018 року.

Отже, з урахуванням обставин кримінального провадження, положень ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 49 КК України, станом на 29.04.2021 року сплинув 3-х річний строк з дня вчинення кримінального правопорушення та закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового слідства або суду.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст.49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. ч. 2-4 ст. 49 КК України).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у справі наявні умови, які є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Відповідно суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
Інші рішення, щодо питань, які вирішуються при ухваленні вироку:
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати згідно матеріалів кримінального провадження складають 2544 гривень 70 копійок за проведення судово-медичних експертиз (висновок №642 від 17.04.2018 року та висновок №756/Е від 16.05.2018 року). Відповідно до ч. 2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5, 12, 44, 49, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Призначити ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 125 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
ОСОБА_11 звільнити від призначеного покарання за ч. 2 ст.125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_11 визнати винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київського слідчого ізолятора» Міністерства юстиції України залишити без змін та вважати його продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахувати з 03 квітня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи № 642 від 17.04.2018 року в сумі 651 гривня 80 копійок (шістсот п`ятдесят одна гривня вісімдесят копійок), за проведення судово-медичної експертизи № 756/Е від 16.05.2018 року в сумі 1892 гривень (одна тисяча вісімсот дев`яносто дві гривні дев`яносто копійок).

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: куртку чорного кольору, кофту синього кольору зі слідами речовини бурого кольору, на якій в районі живота наявний клиноподібний отвір, футболку чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, на якій в районі живота наявний клиноподібний отвір, кросівки сірого кольору, шкарпетки чорного кольору, спортивні штани темно-синього кольору зі слідами речовини бурого кольору в районі паху, труси чорного кольору, предмет схожий на ніж з рукояткою коричневого кольору, підштаники чорного кольору - повернути потерпілому ОСОБА_21 , предмети схожі на ножі в кількості 5 одиниць знищити, змиви речовини бурого кольору залишити в матеріалах кримінального провадження № 0003274.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: