ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/532/21 Справа № 204/3294/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000813 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, працюючого вантажником у ТОВ «Креалін Д», не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останні рази:
- 08 травня 2012 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. Звільнений 04 березня 2015 року умовно-достроково на не відбутий термін один рік два місяці чотирнадцять днів;
- 11 липня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном три роки. 01 листопада 2019 року знятий з обліку Самарського РО ФГУ ЦП в Дніпропетровській області за ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням іспитового строку,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 15 травня 2020 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, рухався неподалік буд. № 69 по пр. Пушкіна в м. Дніпро, де на землі, виявив металевий предмет, за зовнішніми ознаками схожий на пістолет. В цей час, у ОСОБА_7 , який усвідомлював, що вказаний предмет є вогнепальною зброєю, виник умисел направлений на носіння та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу, а саме вказаного предмету за зовнішніми ознаками схожого на пістолет.
Далі, в цей же день та час, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 привласнив казаний предмет за зовнішніми ознаками схожий на пістолет та поклав його в сумку, яка в той час була при ньому та висіла в нього через плече, тим самим почав носити його при собі, без передбаченого законом дозволу, порушуючи положення ст. 39 Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкцію «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, не маючи дозволу, передбаченого положенням «Про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року.
Цього ж дня, приблизно о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на носіння вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, маючи при собі пістолет, який знаходився в сумці, яка в той час була при ньому та висіла в нього через плече, направився у напрямку буд. № 71 по пр. Пушкіна, де був помічений працівником ДОП Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 порушував громадський порядок, а саме палив тютюнові вироби, постановою на бланку ГАА № 852543 від 15 травня 2020 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 175 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження. На запитання працівника поліції, чи маються при собі у ОСОБА_7 заборонені предмети, останній відповів, що він має пістолет, який зберігає в сумці, яка в той час була при ньому та висіла в нього через плече, після чого працівником поліції було викликано слідчо-оперативну групу Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.
У подальшому, 15 травня 2020 року, в ході проведення огляду місця події, в період часу з 20 години 00 хвилин по 20 годину 15 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою м. Дніпро, пр. Пушкіна, біля будинку № 71, в присутності двох понятих, дістав з сумки, яка в той час була при ньому та висіла в нього через плече, та надав слідчому СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 для огляду та подальшого вилучення предмет, за зовнішніми ознаками схожий на пістолет, який відповідно до висновку експерта № 19/104-7/1/553 від 19 травня 2020 року є ручною короткоствольною вогнепальною зброєю гладкоствольним пістолетом, виготовленим шляхом переробки саморобним способом сигнального пістолета «Voltran F-92» - № НОМЕР_1 калібру 9 мм, в конструкцію якого внесені наступні зміни: з каналу ствола видалений стаціонарний нез?ємний захисний елемент (заглушка), газовідвідний отвір заглушений фрагментом металу.

- обвинувачений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, апеляційну скаргу подає у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі.
Вказує на те, що під час проведення досудового слідства та судового слідства він визнав вину у повному обсязі, але суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючи обставини та його особу обвинуваченого, а також обставини вчинення ним злочину.
Звертає увагу на те, що з 2016 року нових злочинів не вчиняв, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується за місцем мешкання та місцем роботи позитивно.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечувала проти задоволення даної апеляційної скарги.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини ОСОБА_7 у скоєному кримінальному правопорушенні, фактичні обставини справи та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 263 КК України у поданій апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом і не перевіряються.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності та незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, має не зняті та непогашені судимості, не перебуває під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога, за місцем проживання характеризується посередньо, щире каяття, яке на підставі ст. 66 КК України визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, та рецидив злочинів як обтяжуючу покарання обставину.
Врахував суд першої інстанції й те, що до обвинуваченого двічі застосовувався інститут звільнення від кримінальної відповідальності, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що характеризує обвинуваченого як особу, схильного до вчинення кримінальних правопорушень, а тому дійшов обґрунтованого висновку, з яким повністю погоджується й колегія суддів, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті, з реальним його відбуттям, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, і те, що останній на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується за місцем мешкання та місцем роботи позитивно, на що є посилання в поданій ним апеляційній скарзі, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції та не є підставою для зміни вірного по суті судового рішення в частині призначення обвинуваченому покарання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_7 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апелянта про наявність підстав для призначення йому більш м`якого покарання із застосуванням ст.. 75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4