Провадження № 1-кп/127/320/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,
інших учасників судового процесу: потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2016 р. за № 0000267, за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Жмеринки Вінницької області, громадянина України, освіта вища, працюючого начальником районноелектропостачання Жмеринської дистанції електропостачання, перебуваючого в цивільному шлюбі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2016 приблизно о 00.30 год. ОСОБА_5 знаходився у кухні квартири АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_6 виникла словесна суперечка з побутових питань.
Під час цієї суперечки ОСОБА_5 , діючи умисно, маючи намір заподіяти шкоду здоров`ю ОСОБА_6 , став з правого боку від останнього та рукою схопив його за шию, почав здавлювати її та через декілька секунд відпустив. Після цього ОСОБА_6 перемістився до своєї кімнати у зазначеній вище квартирі, вслід за яким, узявши з собою кухонного ножа та поклавши його до кишені своїх штанів, пішов ОСОБА_5 , який, діючи умисно, почав наносити удари по голові та обличчю ОСОБА_6 , нанісши біля десяти таких ударів.
Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_5 дістав з кишені вищезазначеного ножа та почав ним розмахувати перед ОСОБА_6 , імітуючи нанесення ударів ножем, однак потерпілий з метою захисту виставив вперед ліву руку, внаслідок чого удар ножем прийшовся в долонну поверхню першого пальця лівої руки ОСОБА_6 та у подальшому в правий бік нижнього ребра.
Внаслідок зазначений дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_6 отримав такі тілесні ушкодження: колото-різана рана м`яких тканин правого підребір`я (без проникнення до грудної і черевної порожнини), різана рана долонної поверхні 1-го пальця лівої кисті, забої м`яких частини голови: синці в ділянці правої вушної раковини, в правій завушній ділянці з переходом на задню поверхню верхньої третини шиї, в навколо орбітальних ділянках обох очей, в ділянці спинки та обох скатів носа, садно на слизовій оболонці верхньої губи справа, садна в ділянці підборіддя зліва, в ділянці лівого скату носа, в лівій надбрівній ділянці, які за давністю утворення можуть відповідати строку 15.01.2016, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав первинне обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_5 за частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК), тобто закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засідання винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння (злочину) не визнав, суду пояснив, що ОСОБА_7 брат його цивільної дружини ( ОСОБА_8 ). Близько 8 років вони всі разом проживають за адресою: АДРЕСА_3 .
В ніч з 14.01.2016 на 15.01.2016 близько 01.00 год. він дивився телевізор в своїй кімнаті. Виходячи на перекур, на кухні він застав ОСОБА_6 та поставив йому запитання з приводу оплати комунальних послуг. ОСОБА_7 повідомив йому, що не збирається нічого оплачувати, піднявся зі стільця та почав лаятись до нього. Після цього вони вхопилися за одяг один одного. В цей час з кімнати вийшла ОСОБА_8 з сином ( ОСОБА_9 ), розборонила їх та повернулася до кімнати.
Потім він приготував собі каву, проте ОСОБА_7 продовжив скандалити у зв`язку з тим, що він взяв його воду. Після цього вони з потерпілим почали битися, удари один одному наносили кулаками в обличчя. В певний момент він побачив в руці у потерпілого ніж та з метою самозахисту схопився за лезо лівою рукою і повалив ОСОБА_6 на підлогу. На шум з кімнати знову вийшла його дружина з ОСОБА_10 , побачила, що в нього порізана рука та викликала бригаду швидкої допомоги, а сина попросила викликати поліцію. Де в цей час перебував потерпілий, він не бачив.
Про те, що в потерпілого наявні ножові поранення, він дізнався від працівників поліції.
Він ножа в руки не брав, телефон в потерпілого не забирав.
В той день він не вживав алкогольні напої, оскільки перебував на чергуванні та пізно повернувся додому. Проте від потерпілого він чув запах алкоголю.
Умислу на вбивство ОСОБА_6 у нього не було, чому потерпілий стверджує протилежне, він пояснити не може.
У відділення поліції в ту ніч його не забирали, опитували на місці.
Будучи допитаним після зміни пред`явленого йому обвинувачення ОСОБА_5 суду пояснив, що саме потерпілий ОСОБА_6 накинувся на нього (обвинуваченого) з ножем і він (обвинувачений) був змушений захищатись, схопивши ножа за лезо. Відповідаючи на питання учасників судового провадження, обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що потерпілий наніс йому один удар в тулуб, після чого між ними почалась бійка, в ході якої він наносив потерпілому удари.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_11 він знає це співмешканець його сестри ( ОСОБА_8 ). 15.01.2016 він перебував у квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_12 даної квартири належить йому, інша - його сестрі. ОСОБА_13 мешкає за даною адресою з 2013 року, з того часу в нього виникли неприязні стосунки з ним на побутовому ґрунті.
В день події ОСОБА_13 та ОСОБА_8 святкували Старий Новий рік, а він працював з документами у своїй кімнаті. Близько опівночі він вийшов на кухню, приготував собі чай та сів за стіл. В цей час ОСОБА_13 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вийшов з кімнати з наміром піти на вулицю, однак, побачивши його на кухні, почав ображати його нецензурною лайкою. Він зробив зауваження, після чого ОСОБА_13 вдарив ногою ніжку стола, від чого чашка впала на підлогу, після цього схопив його правою рукою за шию та почав душити. На шум з кімнати вибігла ОСОБА_8 з сином та розборонила їх, проте після того як остання відійшла, ОСОБА_13 схопив ножа та почав приставляти його йому до обличчя, при цьому висловлював погрози. Коли ОСОБА_13 відволікся, він зміг вирватись та забігти до своєї кімнати, щоб викликати поліцію, однак не встиг цього зробити, оскільки слідом за ним прибіг обвинувачений та забрав у нього телефон, заблокувавши при цьому сім-карту. Після цього обвинувачений почав наносити йому удари руками по голові. Він захищався, однак удари у відповідь не наносив, лише просив обвинуваченого зупинитися. Всього він отримав близько 20 ударів в ділянку голови та шиї, після чого ОСОБА_13 дістав ножа і почав лякати його, симулюючи нанесення ударів. Потім останній вкотре замахнувся, він виставив руку, через що лезо потрапило в палець, змінивши траєкторію та потрапивши в бік живота. Злякавшись, ОСОБА_13 витягнув ножа та розгубився, а він скористався можливістю та вибіг до ванної кімнати, де зачинився. Обвинувачений декілька разів підходив до дверей та висловлював погрози.
ОСОБА_8 та її син все це бачили, однак не вчинили жодних дій, щоб зупинити ОСОБА_14 . Коли він почув, що голоси віддалились, відчинив двері та вибіг на вулицю за допомогою. Близько 01.00 год. він добіг до «Скайпарку», де зустрів компанію молодиків, яких попросив викликати швидку допомогу. Його доставили до другої лікарні, де його оглянули та надали невідкладну допомогу. Потім його прооперували та виявили, що ніж потрапив у ребро, не зачепивши внутрішніх органів.
В лікарні він пробув 5 днів, при цьому ні ОСОБА_13 , ні ОСОБА_8 до нього не телефонували та не приходили. Потім він перебував на амбулаторному лікуванні, загальною тривалістю 31 день. Крім того, в нього було виявлено струс мозку.
Він в день події алкогольних напоїв не вживав, як вживав ОСОБА_13 особисто не бачив, однак зробив висновки у зв`язку з поведінкою останнього.
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що 14.01.2016 вона перебувала вдома за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі вона проживає зі своїм співмешканцем ( ОСОБА_16 ) та сином, крім них в квартирі мешкає її брат ОСОБА_17 . Всі перебували в своїх кімнатах, близько 00.30 год. ОСОБА_13 вирішив вийти на перекур. Коли він проходив через кухню, ОСОБА_7 грубо висловився в його сторону, після чого почалась словесна перепалка. Вона вийшла з кімнати, побачила штовханину, при цьому обвинувачений та потерпілий тримали один одного за плечі. Вона спробувала їх розборонити, але підсковзнулася та впала. На створений шум з кімнати вибіг її син ( ОСОБА_9 ) та разом з ОСОБА_16 допомогли їй піднятись. Після цього вона з сином пішла до кімнати останнього, оскільки обстановка була вже спокійна, однак через деякий час знову почули сварку. Коли вони вийшли на кухню, у ОСОБА_11 була порізана ліва рука. Вона почала обробляти поріз, а сина попросила викликати поліцію.
Нанесення будь-яких тілесних ушкоджень вона не бачила. Чи були якісь ушкодження на ОСОБА_18 вона не звертала увагу.
Наступного дня ОСОБА_7 приходив додому, при цьому в останнього були садна на обличчі. Вона йому жодних питань не ставила, оскільки в них конфліктні стосунки.
Ніж забрали працівники поліції з кімнати ОСОБА_6 .
Алкогольні напої в той день ні вона, ні ОСОБА_13 не вживали. Від потерпілого вона чула запах спиртного.
Кімната потерпілого завалена непотребом, тому перебувати в ній одночасно двом особам важко. Крім того, вона завжди зачинена.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що в січні 2016 року, у вечірній час він з друзями відпочивав в ресторані «Мафія», який розташований в ТЦ «Скайпарк». Він вийшов на вулицю та побачив чоловіка, який тримався за бік та присів на сходи. На запитання, що трапилося, чоловік повідомив, що співмешканець його сестри наніс йому ножове поранення. Після цього він викликав швидку допомогу.
Від даної події минуло багато часу, тому впізнати потерпілого він не може, чи були в потерпілого тілесні ушкодження, він не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що 14.01.2016 у вечірній час він перебував у своїй кімнаті, коли почув крики та нецензурну лайку від ОСОБА_6 . Така ситуація була не вперше, оскільки ОСОБА_7 з 2010 року проживає з його сім`єю, однак зовсім не сплачує за комунальні послуги.
Він вийшов зі своєї кімнати та побачив, що на кухні між ОСОБА_21 та ОСОБА_16 відбувається сварка, при цьому вони тримали один одного за одяг та шарпались, проте тілесних ушкоджень один одному не наносили. Потім вийшла його матір ОСОБА_8 , та вони разом розборонили ОСОБА_6 та ОСОБА_14 . Його мати дуже рознервувалась, тому він відвів її до своєї кімнати, щоб заспокоїти. Приблизно за хвилини 3 вони знову почули крики, а коли вийшли з кімнати, то побачили, що ОСОБА_13 сидить на стільці з порізаною рукою, а ОСОБА_7 стоїть над ним та лається. Мати почала перев`язувати ОСОБА_22 поріз та викликала швидку, а його попросила викликати поліцію. ОСОБА_7 в цей час пішов до ванної кімнати та зачинився там.
Тілесних ушкоджень на ОСОБА_18 в той день він не бачив, прохання про допомогу від нього не чув.
Ножа він не бачив.
Вночі ОСОБА_6 не було вдома, однак наступного дня він повернувся.
До них в ту ніч приїжджало 2 наряди поліції: за його викликом та за викликом ОСОБА_6 .
Від ОСОБА_6 він чув запах алкоголю. Ні ОСОБА_13 , ні його мати в той день не вживали алкогольні напої, оскільки були втомлені після робочого дня.
На той час в квартирі було два справних стаціонарних телефони, один знаходився на кухні, інший в кімнаті ОСОБА_6 .
У нього із ОСОБА_21 були неприязні відносини, оскільки той постійно ображав його матір, агресивно себе поводив із сусідами та безпідставно викликав поліцію.
ОСОБА_7 й досі проживає у них.
Кімната ОСОБА_6 повністю завалена хламом, тому там важко перебувати двом особам.
Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснив, що під час несення служби 15.01.2016 у нічний час надійшов виклик на АДРЕСА_4 у зв`язку із ножовим пораненням особи. На місце виклику вони приїхали одночасно зі слідчо-оперативною групою. Згідно з отриманими поясненнями з`ясовано, що під час святкування виник конфлікт, в результаті якого потерпілий отримав ножове поранення.
Під час даної події в квартирі були присутні: обвинувачений, потерпілий, жінка та неповнолітня особа. Потерпілий був в медикаментозному стані, тому його одразу забрали лікарі «швидкої допомоги». Обвинувачений плутався в своїх поясненнях, а потім зізнався, що через сварку за спадок, він наніс потерпілому ножове поранення. При цьому обвинувачений вказав на ніж, який в подальшому було вилучено. Обвинуваченого було доставлено до Вінницького відділу поліції для допиту. Чи були виявлені тілесні ушкодження в обвинуваченого, він не пам`ятає.
Конфлікт відбувався у великій кімнаті, де він бачив сліди крові.
Сплинуло багато часу, тому обличчя затриманого він пригадати не може.
Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснила, що вона працює лікарем швидкої допомоги. В 2016 році вона виїжджала у складі бригади швидкої допомоги на виклик до вежі на АДРЕСА_4 , однак жодних обставин виклику вона не пам`ятає, оскільки сплинуло багато часу.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:
-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.01.2016 р., відповідно до якого ОСОБА_6 просить прийняти міри до співмешканця його сестри на ім`я ОСОБА_25 , який 15.01.2016 близько 00.30 год. в приміщенні квартири АДРЕСА_1 наніс йому ряд тілесних ушкоджень кулаками в голову та обличчя та одну колоту рану з правої сторони тулуба в область печінки;
-заяву ОСОБА_15 на ім`я слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_26 про надання добровільної згоди на проведення особистого огляду та огляду житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
-протокол огляду місця події від 15.01.2016, відповідно до якого в період часу з 02.00 до 02.55 год. оглянуте домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зафіксована обстановка в будинку; в житловій кімнаті на ліжку виявлений та вилучений предмет, зовні схожий на ніж із рукояткою чорного кольору, на якому наявні сліди речовини бурого кольору, аркуш з нашаруванням речовини бурого кольору та 3 змиви даної речовини;
-копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 529 від 19.01.2016, відповідно до якої ОСОБА_6 встановлений діагноз: сполучна травма тіла: забій та садно голови, параорбитальні гематоми, колото-різана рана правого підребер`я, різана рана І пальця долонної поверхні лівої кісті;
-копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 529 від 08.04.2016, відповідно до якої ОСОБА_6 встановлений повний діагноз: колото-різана рана 1-го пальця лівої руки, колото-різана травма правого підребер`я, ранній відновлений період після закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, антено-невротичний синдром;
-копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 1310 від 15.01.2016, відповідно до якої ОСОБА_6 встановлений діагноз: колота рана правого міжребер`я та лівої кісті, встановлено алкогольне сп`яніння;
-висновок експерта № 74/168 від 21.01.2016, відповідно до якого на підставі вивчення медичної карти стаціонарного хворого та даних судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 при судово-медичному огляді (21.06.2016 р.) та під час перебування на стаціонарному лікуванні (з 15.01.2015 по 19.01.2015) були виявлені тілесні ушкодження: колото-різана рана м`яких тканин правого підребер`я (без проникнення до грудної і черевної порожнини), різана рана долонної поверхні 1-го пальця лівої кісті, забої м`яких тканин голови: синці в ділянці правої вушної раковини, в правій завушній ділянці з переходом на задню поверхню верхньої третини шиї, в навколоорбітальних ділянках обох очей, в ділянці спинки та обох скатів носа, садно на слизовій оболонці верхньої губи справа, в ділянці підборіддя зліва, в ділянці лівого скату носа, в лівій надбрівній ділянці; зазначені тілесні ушкодження по давності утворення можуть відповідати строку, вказаному у постанові про призначення експертизи 15.01.2016; за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; характер, локалізація і морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень свідчать про травматичні дії ріжучого чи колюче-ріжучого предмета (предметів) в ділянці правого підребер`я і долонної поверхні 1-го пальця лівої кісті, а також про множинні травматичні дії тупого твердого предмету (предметів) в різні ділянки обличчя; характер та локалізація на різних поверхнях тіла тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 виключають можливість виникнення їх при однократному падінні з положення стоячи на площину;
-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 07.07.2016, згідно з яким оглянута та вилучена медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_6 ;
-висновок експерта № 1424 від 05.08.2016, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені об`єктивні ознаки тілесних ушкоджень, що були встановлені висновком експерта № 74/168; за ступенем тяжкості отримані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень; діагноз: закрита черепно-мозкова травма та струс мозку, що встановлений в медичній карті ОСОБА_6 не може бути взятий до уваги при судово-медичній оцінці, оскільки цей діагноз не має об`єктивного підтвердження відповідними клінічними даними; тривале (загалом понад 21 день) перебування ОСОБА_6 на стаціонарному і амбулаторному лікуваннях не може бути взяте до уваги при оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки таке лікування (після 05.02.2016 р.) обумовлено не характером і проявами виявлених тілесних ушкоджень, а діагностичною тактикою лікарів, направленою на недопущення формування стійких залишкових явищ;
-протокол огляду предмету від 10.012017, відповідно до якого оглянутий оптичний диск з цифровими файлами, які містять фотознімки та відеозаписи із зображенням потерпілого ОСОБА_6 ;
-протокол огляду предмету від 10.01.2017, згідно з яким оглянутий одяг ОСОБА_6 , на якому виявлені плями речовини буро-коричневого кольору;
-протокол отримання зразків для експертизи від 13.12.2016, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_6 відібраний біологічний зразок (зразок крові) для проведення судово-імунологічної експертизи;
-висновок експерта № 406 від 22.06.2016, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_6 відноситься до групи В з ізогемаглютинином анти-А; в слідах на сорочці, футболці, майці, що належать ОСОБА_6 , встановлено наявність крові людини; при серологічному дослідженні в цих об`єктах виявлений антиген В; таким чином, кров вищевказаних об`єктах могла походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинином анти-А і походження її від потерпілого не виключається;
-протокол проведення слідчого експерименту від 26.01.2017 (17.10-17.55 год.), відповідно до якого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 продемонстрував, як саме йому було нанесено тілесні ушкодження;
-протокол тимчасового доступу до речей та документів від 28.11.2018, відповідно до якого оглянуті матеріали кримінального провадження № 0000297 та вилучено, зокрема, копію протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , диск із відеозаписом та копію висновку експерта № 55;
-копію протоколу проведення слідчого експерименту від 11.01.2018 (16.45-17.36 год.), відповідно до якого ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 розповів про перебіг подій, які відбулися 15.01.2016;
-копію висновку експерта № 55 від 15.01.2016, відповідно до якого у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження: садна на шиї, синець на правій кісті та різані рани на лівій кісті; вказані ушкодження не являлись небезпечними для життя в момент спричинення та не супроводжувались загрозливими для життя явищами,належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від дії тупого твердого предмета (предметів) та предмета, що має ріжучі властивості, давністю утворення, можливо в строк, вказаний в постанові, тобто 15.01.2016;
-висновок експерта № 1442 від 07.12.2018, відповідно до якого характер, локалізація і морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень свідчать про травматичні дії ріжучого чи колюче-ріжучого предмета (предметів) в ділянки правого підребер`я і долонної поверхні 1-го пальця лівої кісті, а також про множинні травматичні дії тупого твердого предмету (предметів) в різні ділянки голови, що за механізмом утворення не суперечить викладеному у протоколах допитів ОСОБА_6 від 15.01.2016 та 14.12.2016 та у протоколі проведення слідчого експерименту від 26.01.2017 за його участі, тобто могли утворитись внаслідок ударів руками по голові та дій «ножа» в правий бік тулуба і 1-го пальця лівої руки; виключає можливість виникнення їх при однократному падінні з положення стоячи на площину; у протоколі проведення слідчого експерименту від 11.01.2017 за участі ОСОБА_5 не відображено даних щодо прикладання травматичної сили у ділянки тіла ОСОБА_6 , де виникли тілесні ушкодження, тому відомості цього протоколу неінформативні для судово-медичної оцінки;
-картку виклику швидкої медичної допомоги від 15.01.2016, згідно з якою здійснений виклик до ТЦ «Скайпарк» у зв`язку із ножовим пораненням особи.
Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої, другої, шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, досліджені за клопотанням сторін кримінального провадження докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2016 приблизно о 00.30 год. в приміщенні квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відбулась сварка, яка переросла у бійку, внаслідок якої ОСОБА_6 отримав легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого. Зазначені обставини ні обвинувачений, ні потерпілий в судовому засіданні не заперечували, заперечуючи лише обставини перебігу сварки. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні зауважив, що наносити удари ножем намагався саме потерпілий ОСОБА_6 , натомість потерпілий ОСОБА_6 стверджував протилежне.
Оцінюючи зазначені суперечності у показаннях обвинуваченого та потерпілого, суд вважає за доцільне зауважити таке.
В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні у зазначеному вище помешканні проведений огляд, за результатами якого у одній з житлових кімнат на ліжку виявлений та вилучений предмет, зовні схожий на ніж із рукояткою чорного кольору, на якому наявні сліди речовини бурого кольору, аркуш з нашаруванням речовини бурого кольору та 3 змиви даної речовини.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні зауважив, що зазначений протокол є недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом. При цьому суд вважає за доцільне зауважити таке.
Згідно з частиною першою статті 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В судовому засіданні встановлено, що подія мала місце 15.01.2016, тому суд вважає, що процесуальні дії мали здійснюватися відповідно до вимог КПК, чинними на зазначену дату, тобто в редакції процесуального закону 4651-VI.
Відповідно до частини першої статті 233 КПК (в редакції закону № 4651-VI) ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Зі змісту частини третьої зазначеної норми випливає, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 237 КПК (в редакції закону № 4651-VI) огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Відповідно до частини другої статті 234 КПК (в редакції закону № 4651-VI) обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.
Суд враховує, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 26.02.2019 (справа № 266/4000/14-к) звернув увагу на те, що Суд уже визнавав неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема у постанові від 07.06.2018 (справа № 740/5066/15-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені статтею 233, частиною другою статті 234 КПК. Крім того, ВС у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) зробив висновок, згідно з яким у разі, якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК. Крім того, у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) ВС зазначив, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи, а тому добровільність має бути встановлена виходячи з сукупності обставин проникнення.
Обґрунтовуючи правомірність проведення зазначеного огляду, представник сторони обвинувачення надав суду заяву ОСОБА_15 про надання добровільної згоди на проведення особистого огляду та огляду житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК (слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом), суд вважає, що зазначений доказ слід оцінювати відповідно до вимог частини першої статті 94 КПК.
Оцінюючи доводи обвинуваченого та потерпілого щодо перебігу сварки, бійки і подальшого способу спричинення потерпілому тілесних ушкоджень (в частині того, хто був ініціатором спричинення тілесних ушкоджень за допомогою ножа), суд враховує також таке.
В ході досудового розслідування встановлено, що у ОСОБА_6 була виявлена, зокрема, колото-різана рана правого підребер`я, різана рана І пальця долонної поверхні лівої кісті. Також у обвинуваченого згідно з наданими суду матеріалами були виявлені різані рани на лівій кісті.
Під час досудового розслідування проведені слідчі експерименти з обвинуваченим та потерпілим, в ході яких останні показали, яким чином були спричинені тілесні ушкодження потерпілому. Також під час досудового розслідування проведені ряд судово-медичних досліджень. Надані суду докази свідчать, що механізм утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень може відповідати обставинам, на які вказував потерпілий. Слід зауважити, що потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_5 дістав ножа і почав лякати його, симулюючи нанесення ударів. Потім, як слідує з показань потерпілого, обвинувачений вкотре замахнувся, він (потерпілий) виставив руку, через що лезо потрапило в палець, змінивши траєкторію та потрапивши в бік живота. Злякавшись, ОСОБА_5 , як зауважив потерпілий, витягнув ножа та розгубився, а він (потерпілий) скористався можливістю та вибіг до ванної кімнати, де зачинився.
Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд показання обвинуваченого щодо способу спричинення потерпілому колото-різаних ран вважає неспроможними, тобто такими, що спростовані рядом доказів у їх сукупності.
Захисник обвинуваченого під час виступу в судових дебатах посилався на те, що проведені у кримінальному провадженні судово-медичні експертизи є недопустимим доказами, оскільки вони проведені на підставі медичних документів, які отримані в позапроцесуальний спосіб, а саме за відсутності відповідних ухвал слідчого судді.
Оцінюючи доводи захисника в цій частині суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 27.01.2020 (справа № 754/14281/17) ВС звернув увагу, що на підставі статей 3, 56 КПК потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами частини другої статті 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.
Отже, виходячи із законодавчих норм, як зазначив ВС, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі статтею 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.
Крім того, у силу частини другої статті 242 вказаного Кодексу призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог статті 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням статті 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Таким чином, у наведеній ситуації, як зазначив ВС, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі статті 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання статті 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, з наданих суду матеріалів випливає, що медична документація на ім`я ОСОБА_6 під час досудового розслідування отримана в порядку тимчасового доступу.
Аналізуючи надані суду матеріали справи, суд вважає, що твердження захисника про отримання медичної документації потерпілого у позапроцесуальний спосіб не знайшла свого підтверджена в ході судового розгляду справи. Зокрема, з наданих суду матеріалів випливає, що зазначена медична документація була надана безпосередньо потерпілим під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також отримана в порядку тимчасового доступу. Саме тому висновки проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз слід оцінити згідно з правилами, встановленими статтею 94 КПК.
За результатами проведених у кримінальному провадженні ряду судово-медичних експертиз, зміст яких наведений вище, у потерпілого ОСОБА_6 були виявлені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Слід зауважити, що у висновку № 74/168 від 21.01.2016 експертами зазначено, що ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні з 15.01.2015 по 19.01.2015. Однак учасники кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювали того, що ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні з 15.01.2016 по 19.01.2016. Крім того, зазначений час перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні підтверджується і наданими суду копіями виписок медичної картки стаціонарного хворого № 529 та № 1310. Тому наявні у наведеному вище висновку розбіжності щодо часу стаціонарного лікування ОСОБА_6 суд до уваги не приймає, оскільки час такого лікування підтверджений у судовому засіданні належними, достатніми та допустимими доказами. При цьому з наданих суду матеріалів випливає, що характер, локалізація і морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень свідчать про травматичні дії ріжучого чи колюче-ріжучого предмета (предметів) в ділянці правого підребер`я і долонної поверхні 1-го пальця лівої кісті, а також про множинні травматичні дії тупого твердого предмету (предметів) в різні ділянки обличчя; характер та локалізація на різних поверхнях тіла тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 виключають можливість виникнення їх при однократному падінні з положення стоячи на площину.
Саме тому суд вважає, що показання потерпілого щодо механізму утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень узгоджуються з наданими суду матеріалами у їх сукупності. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_5 діяння. Зокрема ОСОБА_5 став з правого боку від потерпілого та рукою схопив його за шию, почав здавлювати її та через декілька секунд відпустив. Після цього ОСОБА_6 перемістився до своєї кімнати у зазначеній вище квартирі, вслід за яким, узявши з собою кухонного ножа та поклавши його до кишені своїх штанів, пішов ОСОБА_5 , який, діючи умисно, почав наносити удари по голові та обличчю ОСОБА_6 , нанісши біля десяти таких ударів.
Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_5 дістав з кишені вищезазначеного ножа та почав ним розмахувати перед ОСОБА_6 , імітуючи нанесення ударів ножем. Після цього ОСОБА_5 умисно наніс ОСОБА_6 удар зазначеним ножем з прикладанням фізичної сили, однак потерпілий з метою захисту виставив вперед ліву руку, внаслідок чого удар ножем прийшовся в долонну поверхню першого пальця лівої руки ОСОБА_6 та у подальшому в правий бік нижнього ребра.
Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд враховує таке.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» звернута увагу на те, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
У постанові від 26.06.2014 (справа № 5-10кс14) ВСУ зазначив, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Аналогічний висновок був зроблений і ВС у постанові від 21.06.2018 (справа № 263/8377/16-к).
У постанові від 17.12.2019 (справа № 756/10059/17-к) ВС зазначив, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.
Крім цього, у постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.
Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
ВС роз`яснив, що при цьому визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
У постанові від 20.12.2018 (справа № 753/14222/14-к) ВС зазначив, що хаотичний, нецілеспрямований характер заподіяння тілесних ушкоджень не може свідчити про наявність умислу на вбивство.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 під час сварки з потерпілим ОСОБА_6 дістав ножа і почав ним лякати потерпілого, симулюючи нанесення ударів. Після цього обвинувачений черговий раз замахнувся до потерпілого, однак потерпілий виставив руку, тому лезо потрапило у палець потерпілого, змінивши траєкторію, потрапило в бік живота. Наведені обставини свідчать, що в діях обвинуваченого наявні ознаки здійснення саме хаотичного, нецілеспрямованого характеру заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Саме тому суд вважає, що правові підстави для кваліфікації діяння обвинуваченого за ознаками замаху на умисне вбивство, на якому наполягав потерпілий, відсутні.
Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 19.11.2019 (справа № 689/332/18) ВС звернув увагу на те, що незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду. Як суд вже зазначив вище, за результатами проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз встановлено, що у потерпілого ОСОБА_6 внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_5 були виявлені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Слід зауважити, що ВС у постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
При цьому ВС у постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ зазначав, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 р. у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Туреччини). Критерій доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18.01.1978 р., п. 161, Series A No 25) полягає в тому, що така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростованих презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey), заява No 21986/93, п. 100, ECHR 2000- VII; рішення у справі «Єрохіна проти України» (Yerokhina v. Ukraine), заява No 12167/04, від 15.11.2012 р., п. 52). Більше того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зауважує, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio /той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження/ (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (Ushakov and Ushakova v. Ukraine), заява № 10705/12, ECHR 2015).
Також при розкритті поняття стандарту доведення поза розумним сумнівом суд вважає за доцільне звернути увагу, що ВС у постанові від 21.01.2020 (справа № 754/17019/17) зауважив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
У постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) ВС зазначив, що законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині четвертій статті 17 КПК. Зі змісту частини другої статті 8 та частини п`ятої статті 9 КПК випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Отже, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог частини шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини першої статті 337 КПК, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до висновку, що в судовому засіданні поза розумним сумнівом не доведена наявність у діях ОСОБА_5 ознак замаху на умисне вбивство потерпілого, натомість підтверджений факт спричинення останнім потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Посилання потерпілого на те, що обвинувачений при вчиненні зазначених діянь також погрожував йому (потерпілому) вбивством, суд з огляду на приписи частини першої статті 337 КПК (судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею) оцінює критично, оскільки обвинувачення ОСОБА_5 в цій частині не висунуте і зазначене обвинувачення не було предметом судового дослідження. Тому суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК, за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
ВС у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання», як зазначив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 10.06.2020 (справа № 149/1596/16-к) ВС сформулював висновок, згідно з яким невизнання своєї вини не може свідчити про щире каяття.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 за місце проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, однак раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_5 ознак щирого каяття, суд враховує, що ВС у постанові від 05.08.2020 (справа № 334/5670/18) зауважив, що щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, має місце і в тому випадку, коли засуджений не погоджується з кваліфікацією своїх дій. При цьому суд вище вже навів правові висновки, сформульовані судом касаційної інстанції щодо наявності такої ознаки, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття.
Як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений не заперечував факту спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, однак заперечував механізм їх спричинення і первинну правову кваліфікацію його діяння. В подальшому зазначив, що спричинив тілесні ушкодження потерпілому внаслідок самозахисту. Однак, обвинувачений в судовому засіданні висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, а тому суд вважає, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, зокрема, вчинення інкримінованого йому злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.
Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.
Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.
При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.
Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) ВС зауважив таке.
Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 заперечував факт вживання алкогольних напоїв, повідомивши, що в день події він перебував на чергуванні. Натомість потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні стверджував, що на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння останній перебував у стані алкогольного сп`яніння. Оцінюючи доводи обвинуваченого та потерпілого щодо того, чи перебував ОСОБА_5 на час вчинення інкримінованого йому діяння у стані алкогольного сп`яніння, суд враховує, що будь-які об`єктивні дані (документи, показання тощо), які б свідчили, що обвинувачений ОСОБА_5 на момент вчинення інкримінованого йому діяння перебував у стані алкогольного сп`яніння суду не надані. Крім того, з пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення (як первинного, так і зміненого) випливає, що останній не обвинувачувався у вчиненні інкримінованого йому діяння у стані алкогольного сп`яніння. Тому твердження потерпілого ОСОБА_6 в цій частині суд вважає неспроможними і оцінює їх критично.
Отже, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
Аналізуючи надані сторонами докази, враховуючи особу обвинуваченого, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді виправних робіт.
Застереження, встановлені частиною другою статті 56 КК, щодо неможливості призначення обвинуваченому ОСОБА_5 кримінального покарання у виді громадських робіт судом не встановлені. При цьому, як суд вже зазначив, частиною другою статті 56 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до приписів частини другої статті 12 КК кримінально каране діяння, передбачене частиною другою статті 125 КК, є кримінальним проступком (згідно з класифікацією, чинною на момент розгляду справи судом) і на час його вчинення, як випливає, зі змісту частини другої статті 12 КК (в редакції Закону № 4025-VI) відносився до злочинів невеликої тяжкості. Суд з огляду на положення частини другої, третьої статті 4, частини першої та третьої статті 5 КК, керується приписами КК в редакції Закону № 2617-VIII, тобто оцінюватиме вчинене ОСОБА_5 діяння саме як кримінальний проступок, оскільки це покращує становище останнього.
Згідно з частиною п`ятою статті 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Зі змісту пункту 1 частини першої статті 49 КК випливає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Судом встановлено, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння останнім було вчинене 15.01.2016. Правові підстави для зупинення чи переривання перебігу строків давності (частини друга та третя статті 49 КК) судом не встановлені.
Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 12.11.2019 (справа № 566/554/16-к) ВС звернув увагу, що незалежно від визнання вини особа звільняється у зв`язку із закінченням строків давності від кримінальної відповідальності, а не від покарання.
При цьому суд вважає за доцільне зауважити таке.
Порядок звільнення від кримінальної відповідальності регламентований статтею 286 КПК. Зокрема, частиною четвертою статті 286 КПК визначено, що у разі, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Слід при цьому зауважити, що частиною третьою статті 338 КПК регламентовано, що у разі, якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.
До суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні з первинною кваліфікацією. діяння ОСОБА_5 за частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 КК. В подальшому прокурор змінив раніше пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за частиною другою статті 125 КК, однак потерпілий ОСОБА_6 підтримав первинне обвинувачення у кримінальному провадженні, тобто за частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 КК. При цьому клопотання до закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності в порядку статті 363 КПК суду заявлені не були. Тому правові підстави для вирішення питання щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності в суду не були, натомість були правові підстави для вирішення кримінального провадження по суті пред`явленого йому обвинувачення. За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_5 має бути звільнений від призначеного судом кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Потерпілий ОСОБА_6 звернувся до суду з цивільним позовом, відповідно до якого просив стягнути з обвинуваченого на його користь 2580 грн. матеріальної шкоди, 100 тис. грн. моральної шкоди.
Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що в ході бійки обвинувачений порвав його одяг, пошкодив його мобільний телефон та заблокував належну йому сім-карту, крім того, на лікування він витратив 2 тис. грн. Також потерпілий зауважив, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 він був змушений перебувати на вулиці взимку без верхнього одягу та засобів зв`язку з численними тілесними ушкодженнями та ножовим пораненням живота. Також внаслідок протиправних дій він втратив апетит, порушився його сон, стосунки з оточуючими його людьми.
Вирішуючи заявлені потерпілим позовні вимоги, суд враховує таке.
Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК випливає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як суд вже зазначив, у поданому позові потерпілий посилається на те, що внаслідок отриманих травм він проходив тривалий курс лікування, на що витрачені значні кошти. Також потерпілий в поданому до суду позові посилався на пошкодження його одягу, мобільного телефону та блокування належної йому сім-карти. Однак жодного доказу на підтвердження понесених витрат, на які потерпілий посилається у поданому до суду позові, потерпілий не надав. Саме тому суд вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в судовому засіданні доведені не були, а тому правові підстави для задоволення зазначених позовних вимог відсутні.
Слід також зазначити, що чинне законодавство, зокрема, статті 22, 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК) розмежовують поняття матеріальної (майнової) та моральної (немайнової) шкоди. Зі змісту частини другої статті 22 ЦК випливає, що такі витрати на лікування є збитками, а тому у разі їх доведення згідно з правилами, встановленими статтею 81 ЦПК підлягають стягненню в якості матеріальної (майнової) шкоди. Слід також зазначити, що частиною першою статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд враховує, що абзацом другим частини третьої статі 23 ЦК визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надане роз`яснення, згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.
Аналізуючи доводи потерпілого, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останнім відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого він виходив оцінюючи завдану йому моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн. Разом з тим, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування завданої їм моральної шкоди слід задовольнити частково.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.
Згідно з частиною другою статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.
На підставі частини п`ятої статті 74, пункту 1 частини першої статті 49 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
До набрання вироком законної сили залишити застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Речові докази:
- предмет, зовні схожий на ніж із рукояткою чорного кольору, що переданий до камери зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, знищити;
- лазерний диск із фото- та відеофайлами, відзнятими потерпілим ОСОБА_6 , що зберігається в матеріалах кримінального провадження, залишити у матеріалах справи;
- сорочка чоловіча у клітинку, футболка у смужку, майка сірого кольору, що переданні на зберігання до камери зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області знищити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь:
- держави 245 (двісті сорок п`ять) гривень 52 копійки витрат на залучення експерта;
- ОСОБА_6 30000 гривень моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: