ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/153/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2021 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальні провадження № 0001925 від 01.03.2015 р.; № 0007068 від 27.06.2016 по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Києва, з повною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, пердебачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

20.06.2016 приблизно о 18 год. 30 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи в квартирі за місцем мешкання свого знайомого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив таємно, викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_7 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 20.06.2016 близько 18 год. 30 хв., перебуваючи за вищевказаною адресою, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, шляхом вільного доступу викрав телефон марки «Samsung», SM-B360E Duos білого кольору, вартістю 1499 грн. та телефон марки «Apple iPhone 5», білого кольору, вартістю 6560 грн., що належать ОСОБА_7 .
В подальшому ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 8059 гривень.
Таким чином, ОСОБА_5 здійснив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), тобто скоїв кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України.

Крім того, ОСОБА_5 в період часу з 23 год. 00 хв. 04.06.2017 по 03 год. 00 хв. 05.06.2017, перебуваючи в квартирі за місцем мешкання свого знайомого за адресою: АДРЕСА_3 , керуючись раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив таємно, умисно, повторно викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне, повторне, викрадення чужого майна, ОСОБА_5 в період часу з 23 год. 00 хв. 04.06.2017 по 03 год. 00 хв. 05.06.2017, перебуваючи за вищевказаною адресою, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно, шляхом вільного доступу викрав телефон марки «Samsung» SM-J7 чорного кольору, вартістю 6499 грн., що належить ОСОБА_8 .
В подальшому ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_8 матеріального збитку на загальну суму 6499 грн.
Таким чином, ОСОБА_5 здійснив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України, визнав повністю та суду пояснив, що дійсно 20.06.2016 р. у вечірній час в квартирі свого знайомого ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 він викрав належні останньому мобільні телефони «Самсунг» та «Apple». Крім того, 05.06.2017 р., в нічний час доби він викрав у своєї знайомої ОСОБА_8 мобільний телефон «Самсунг». Назви та вартості викрадених речей за двома епізодами обвинувачений в судовому засіданні не оспорював. У скоєному щиро покаявся.
Покази обвинуваченого є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень за ч.1 ст. 185 КК України, ч.2 ст. 185 КК України, добровільності та істинності його позиції.
Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не оспорювали обставин, які стосуються пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України та правильно розуміють зміст цих обставин, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, наслідки якої також роз`яснені учасникам судового провадження, суд ухвалив визнати недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, проти чого не заперечували учасники судового провадження.
Дослідивши показання обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України.
Разом з тим, обговорюючи доведеність належними доказами пред`явлене обвинувачення ОСОБА_5 за ч.2ст. 289 КК України , суд враховує, що органом досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 26.01.2015 приблизно о 17 годині 00 хвилин, вживаючи алкогольні напої зі своїми знайомими неподалік магазину «Гастроном» за адресою: м. Київ, вул. Ялтинська, 20/18, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, автомобіля «Mersedes Benz Е220», 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 142 015 грн. 38 коп. який на праві власності належить його знайомому ОСОБА_9 , помітив ключі від вищевказаного автомобіля, які лежали на столі поряд з ОСОБА_9 , та в момент, коли вони спільно вживали алкогольні напої, непомітно для останнього заволодів ними для полегшення вчинення злочину.
В подальшому, того ж дня, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, за допомогою вищевказаних ключів ОСОБА_5 , переконавшись у тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшовши до вищевказаного автомобіля та відкривши дверцята водія, проник до салону авто «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , яке було припарковано на узбіччі за адресою: АДРЕСА_4 .
Продовжуючи свої злочинні дії, знаходячись в салоні вказаного автомобіля, за допомогою ключа, який мав при собі, ОСОБА_5 запустив двигун автомобіля та з місця вчинення злочину на викраденому автомобілі зник.
Того ж дня рухаючись на викраденому автомобілі «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , на перехресті вулиць Харківське Шосе та вулиці Привокзальна в м. Києві, не впоравшись із керуванням, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_10 , в результаті чого пошкодив автомобіль марки «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , тим самим своїми діями завдавши власнику даного майна ОСОБА_9 значної матеріальної шкоди на суму 142 015 грн. 38 коп.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою провину у скоєнні інкримінованого злочину за ч.2 ст. 289 КК України не визнав та суду пояснив, що 26.01.2015 р. він потрапив у ДТП під час керування транспортним засобом «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 . Даний транспортний засіб йому надав у користування ОСОБА_9 , з яким він знаходився у дружніх відносинах та цим автомобілем він користувався впродовж близько двох тижнів до ДТП. На підтвердження цієї обставини ОСОБА_5 надав постанову Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2015 р. за ч.1 ст. 130 КУпАП, де зазначено, що він днем раніше був зупинений працівниками поліції за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Таким чином, ОСОБА_5 стверджував, що ОСОБА_9 добровільно надав йому транспортний засіб у користування та зазначив, що потерпілий неодноразово надавав йому свій транспортний засіб для користування. Таким чином, ОСОБА_11 заперечував протиправне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_9 та стверджував, що між ним та потерпілим була домовленість щодо ремонту автомобіля, однак у зв`язку із тим, що він не відремонтував цей автомобіль, ОСОБА_9 звернувся до поліції із заявою про угон автомобіля. Що стосується обставин спільного вживання алкогольних напоїв з потерпілим 26.01.2015 р., яке про це зазначено в обвинуваченні, підсудний ОСОБА_5 ці обставини заперечував, та пояснив, що з 25.01.2015 р. по 26.01.2015 р. він перебував вдома у свого кума ОСОБА_12 , з яким вживав алкогольні напої, до якого він приїхав на автомобілі «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 . Цей транспортний засіб йому особисто надав потерпілий. Ключі від даного автомобіля він у потерпілого не викрадав.
Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 просили виправдати обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України з мотивів недоведеності його вини належними доказами в цій частині.
На обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 в цій частині прокурором було надано, а судом досліджено наступні докази.
Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що 26.01.2015 р. у вечірній час він в компанії знайомих, серед яких був ОСОБА_5 , перебуваючи в кафе, що знаходилось по вул. Ялтинській, вживав алкогольні напої. Поряд з кафе знаходився належний йому транспортний засіб «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 . Ключі від даного автомобіля знаходились на столику, за яким він перебував. В подальшому він виявив, що ключі від автомобіля зникли. При яких обставинах це відбулось він не запам`ятав, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. В цей же день приблизно через 2-3 години, трохи протверезівши, він прийшов додому, де йому подзвонив ОСОБА_5 та повідомив, що потрапив в ДТП на його автомобілі. Прибувши на місце ДТП, він побачив розбитий автомобіль та ОСОБА_5 , який пообіцяв йому відремонтувати автомобіль впродовж двох тижнів. У зв`язку із тим, що ОСОБА_5 не відремонтував пошкоджений автомобіль, він звернувся до працівників поліції із заявою про викрадення автомобіля.
Обговорюючи показання потерпілого ОСОБА_9 на предмет належності цього доказу, суд ураховує, що зазначені покази не доводять інкриміновані ОСОБА_5 обставини незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого. Так, суд ураховує, що потерпілий разом із обвинуваченим перебували в дружніх відносинах та нерідко обопільно вживали алкогольні напої. Крім того, потерпілий не заперечував, що неодноразово він добровільно давав обвинуваченому в користування свій автомобіль, що свідчить про довірительний характер взаємовідносин обвинуваченого та потерпілого щодо користування автомобілем потерпілого. При цьому суд ураховує, що перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, потерпілий не зміг пояснити коли саме і яким чином обвинувачений заволодів його автомобілем, а тому факт перебування потерпілого під дією значної кількості алкоголю викликає обґрунтований сумнів в об`єктивності показань потерпілого, що він не надавав дозволу обвинуваченому користуватись належним йому автомобілем. Також обґрунтований сумнів щодо заборони обвинуваченому користуватись автомобілем викликає та обставина, що потерпілий згідно його показань не запам`ятав чітко обставин того вечора, що свідчить про те, що факт пропажі ключів від автомобіля та відповідно і самого транспортного засобу він виявив лише вдома, прийшовши до тями. На неспроможність показів потерпілого стосовно того, що лише він 26.01.2015 р. та напередодні цього дня користувався своїм автомобілем, вказує та обставина, що днем раніше, тобто 25.01.2015 р. о 05-00 год. обвинувачений ОСОБА_5 був зупинений за керуванням належним потерпілому транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спростовує дані покази потерпілого та підтверджує покази обвинуваченого, який стверджував, що не лише 26.01.2015 р., але і раніше впродовж декількох днів він користувався автомобілем «Мерседес», належним ОСОБА_9 . Таким чином, судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_11 неодноразово користувався належним потерпілому транспортним засобом і раніше до 26.01.2015 р. Твердження потерпілого про те, що переважну кількість разів обвинувачений користувався його автомобілем всупереч його волі суд не бере до уваги, оскільки потерпілий не звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних заволодінь обвинуваченим транспортним засобом. Також на неспроможність показань потерпілого щодо незаконного заволодіння обвинуваченим його автомобілем свідчить те, що після ДТП, в яку ОСОБА_5 потрапив на автомобілі потерпілого ОСОБА_9 , останній прибув на місце ДТП, де були працівники поліції, яким він не повідомив, що ОСОБА_5 незаконно заволодів його транспортним засобом. Таким чином, показання потерпілого, який чітко не запам`ятав обставин, які відбувались увечері 26.01.2015 р., а факт зникнення транспортного засобу і ключів від нього виявив лише вдома, та не повідомив працівників поліції про факт викрадення автомобіля поліцейських одразу після виявлення зникнення транспортного засобу та після безпосереднього виявлення автомобіля в присутності поліцейських, суд визнає неналежним доказом, а факт звернення потерпілого до працівників поліції після спливу двох тижнів після ДТП суд розцінює як намагання потерпілого таким чином схилити обвинуваченого до відшкодування завданих внаслідок ДТП матеріальних збитків, чого фактично не заперечував потерпілий, який пояснив, що підставою для звернення до поліції слугувало те, що ОСОБА_5 фактично відмовився відремонтувати його автомобіль.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що в один із днів січня 2015 р., в який саме він не запам`ятав, він бачив потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_5 , які разом випивали в кафе. Біля кафе він бачив автомобіль «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 , ключі від якого знаходились на столі, за яким перебував потерпілий. Оскільки потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, він запропонував ОСОБА_9 відвезти його додому, але потерпілий відмовився. В подальшому йому стало відомо, що належний ОСОБА_9 автомобіль потрапив в ДТП. Оцінюючи показання вказаного свідка на предмет належності цих показань як доказів, суд ураховує, що зазначений свідок не підтвердив обставини, які зазначені в обвинуваченні, а саме день, коли він бачив разом потерпілого та обвинуваченого. Свідок зазначив, що він не запам`ятав в який день він бачив їх обох. А з урахуванням тієї обставини, що обвинувачений та потерпілий товаришували та неодноразово разом вживали алкогольні напої, факт їх спільного перебування в кафе за столиком, про які повідомив свідок, лише підтверджує факт дружніх відносин потерпілого та обвинуваченого та не підтверджує обставин незаконного заволодіння обвинуваченим транспортним засобом потерпілого. При цьому суд ураховує, що свідок ОСОБА_13 безпосередньо не бачив, як обвинувачений забирав у потерпілого ключі від автомобіля. Аналіз наведених обставин свідчить про необхідність визнання показань свідка ОСОБА_13 неналежним доказом.

-В рапорті працівника поліції від 19.02.2015 р. зазначено, що під час прийому громадян до поліції звернувся ОСОБА_9 та повідомив, що ОСОБА_5 без його дозволу сів за кермо належного йому автомобіля «Mersedes», після чого потрапив в ДТП та в подальшому зобов`язувався відремонтувати автомобіль в період двох тижнів, однак цього не зробив та не повернув автомобіль /т.1 а.с. 109/. Обговорюючи даний рапорт на предмет його належності, суд ураховує, що відомості, які містяться в даному рапорті не відповідають встановленим обставинам. Так, з пояснень потерпілого, який він безпосередньо надав суду, вбачається, що потерпілий не запам`ятав обставин, при яких він позбувся ключів від належного йому автомобіля в силу свого стану сп`яніння, а тому не є належними посилання потерпілого на незаконне заволодіння ОСОБА_5 транспортним засобом. Також даний рапорт містить суперечливі показання потерпілого, який стверджував, що надав ОСОБА_5 час для ремонту автомобіля впродовж двох тижнів та відповідно залишив цей автомобіль у ОСОБА_5 та одночасно стверджував, що ОСОБА_5 не повернув транспортний засіб. Отже, суд визнає вказаний рапорт неналежним доказом.
-З письмової заяви потерпілого ОСОБА_9 до Дарницького УП ГУНП від 19.02.2015 р. /т.1 а.с. 110-111/. вбачається, що відомості, які містяться в цій заяві суттєво відрізняються від обставин, про які повідомив потерпілий ОСОБА_9 в ході судового розгляду. Так, потерпілий в заяві зазначив, що 26.01.2015 р. близько 15-00 год. він за місцем свого проживання перебував з ОСОБА_5 та його другом, пили чай, а в 17-00 год. подзвонив ОСОБА_5 та повідомив, що потрапив у ДТП. Як і коли він взяв його автомобіль, потерпілому не відомо. ОСОБА_5 обіцяв, що відремонтує автомобіль, проте цього не виконав, у зв`язку із чим він звернувся до поліції. Зазначені обставини щодо вживання разом із обвинуваченим за місцем мешкання потерпілого чаю не узгоджуються із показаннями потерпілого, який в судовому засіданні пояснив, що він разом із обвинуваченим вживали алкогольні напої, а не чай, та не вдома, а в кафе. Крім того, у вказаних поясненнях потерпілим не зазначено, що обвинувачений незаконно заволодів автомобілем, а вказано, що потерпілому не відомо коли і при яких обставинах автомобіль опинився у обвинуваченого. Також зміст цих пояснень дозволяє стверджувати, що потерпілий звернувся до поліції не з приводу незаконного заволодіння обвинуваченим автомобілем, а з приводу того, що обвинувачений не відновив вчасно вказаний автомобіль всупереч домовленостей з потерпілим. Таким чином, суд не може визнати заяву потерпілого до поліції та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.02.2015 р. /т. 1 а.с. 112/ належним доказом;
-В ході огляду місця події від 26.02.2015 р. зафіксований автомобіль «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 та наявні пошкодження на автомобілі /т.1 а.с. 113/. Даний доказ суд також не може визнати належним доказом обставин незаконного заволодіння автомобілем, оскільки даний процесуальний документ підтверджує обставини скоєння ДТП, які ОСОБА_5 не заперечувались;
-Згідно висновку експертизи № 76 від 20.03.2015р. вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Mersedes Benz Е220» НОМЕР_2 становить 142015 грн. 38 коп. /т.1 а.с. 122-131/. Даний висновок суд також не може визнати належним доказом, оскільки він не підтверджує обставини незаконного заволодіння автомобілем обвинуваченим, а лише визначає вартість матеріальних збитків, завданих автомобілю внаслідок ДТП.
-постановою від 18.04.2015 р. ОСОБА_5 визнаний винним за ч1. ст. 130, ст. 124 КУпАП в тому, що 26.01.2015 р. о 1830 год. він керуючи автомобілем «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння вчинив ДТП. Дане судове рішення підтверджує факт участі ОСОБА_5 у ДТП, який не оспорювався обвинуваченим, проте не підтверджує обставин незаконного заволодіння ОСОБА_11 транспортним засобом, а тому суд не може визнати даний документ належним доказом.
Аналіз сукупності вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення дозволяє суду зробити висновок про те, що зазначені докази не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б вказували на наявність в діянні обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України, а саме незаконного заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому, оскільки ці докази не лише не спростовують, а й підтверджують позицію обвинуваченого, який стверджував, що він постійно користувався транспортним засобом потерпілого з дозволу останнього впродовж тривалого часу по 26.01.2015 р включно. Крім цього зазначені докази не спростовують показання обвинуваченого, який стверджував, що 26.01.2015 р. він не перебував разом з потерпілим, а знаходився у свого кума ОСОБА_14 . Останній в судовому засіданні зазначені обставини підтвердив та пояснив, що ОСОБА_5 впродовж 25.01.2015 26.01.2015 р. перебував у нього вдома, куди він його відвіз з Ленінградської площі 25.01.2015 р., де ОСОБА_5 зупинили працівники поліції за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Даний факт також підтверджується відповідною постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2015 р., де зазначено, що 25.01.2015 р., тобто за день до ДТП, ОСОБА_5 був зупинений за керуванням належним потерпілому транспортним засобом, що підтверджує показання обвинуваченого, що він користувався автомобілем потерпілого тривалий час. Фактично єдиним наданим прокурором доказом на підтвердження обвинуваченого є суперечливі показання потерпілого ОСОБА_9 , який під час допиту показав, що всіх подій, які відбувались за столиком в кафе він не пам`ятає, оскільки перебував у нетверезому стані. Позиція про те, що лише показання потерпілого, який на момент вчинення відносно нього інкримінованого злочину, перебував в стані алкогольного сп`яніння, та які є суперечливими і такими, що не узгоджуються з іншими доказами є недостатніми для того, щоб поза розумним сумнівом дійти висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 р. у справі № 754/17019/17.
Також на підтвердження позиції сторони захисту про правомірне користування обвинуваченим належним потерпілому автомобілем свідчить той факт, що під час керування належним потерпілим транспортним засобом в день, коли відбулась ДТП, а саме 26.01.2015 р., обвинувачений мав при собі також свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, яке він пред`явив працівникам патрульної поліції.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.
Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ" - недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
За результатами судового розгляду, суд прийшов до висновку, що відносно обвинуваченого ОСОБА_5 за його обвинуваченням за ч.2 ст. 289 КК України слід ухвалити виправдувальний вирок, оскільки прокурором під час судового розгляду не було надано належних доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 незаконного заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому.
Аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення свідчить про те, що ці докази прямо не встановлюють сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б вказували на наявність в діянні обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Згідно з положеннями ч.7 ст. 284 КПК України - якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої ст. 284 КПК України виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок. Однією із таких обставин, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 373 КПК України - виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Аналіз наведених обставин дозволяє суду зробити висновок про те, що органом досудового розслідування та прокурором у суді не доведено наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання невинуватим ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину за ч.2 ст. 289 КК України з підстав відсутності в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення та про необхідність ухвалення виправдувального вироку.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєння кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України, суд враховує, що кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 185 КК України відноситься до кримінального проступку, а кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 185 КК України відноситься до нетяжкого злочину.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.
Обставин, які б обтяжували покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Ураховуючи особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень має бути покарання за скоєння кримінального проступку за ч.1 ст. 185 КК України у виді арешту, а за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі.
Відповідно до положень п.2) ч.1 ст. 49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Ураховуючи, що з дня вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, минуло більше трьох років, а також з огляду на відсутність в ході судового розгляду клопотань від учасників судового провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_5 від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України на підставі положень ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України.
Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого, та зазначила, що не має матеріальних претензій до обвинуваченого, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст.ст. 75 КК України із покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених в ст. 76 КК України.
Враховуючи положення ч.3 ст. 129 КПК України, суд вважає за необхідне залишити цивільний позов ОСОБА_15 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди без розгляду, що не позбавляє права потерпілої звернутись до суду із цивільним позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_5 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді арешту на строк 3 /три/ місяці.
Відповідно до положень ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_5 від покарання за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Визнати винним ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 / два/ роки.
На підставі положень ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 / один/ рік.
На підставі вимог ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Початок іспитового строку обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з дня проголошення вироку.
ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_15 «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» - залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1