Номер провадження: 11-кп/813/1024/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30.12.2020 по кримінальному провадженні №0002008, внесеному до ЄРДР 07.08.2020, відносно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості,

- обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 186 КК України у виді двох років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України визначено остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупності злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді чотирьох років позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання відраховано з моменту проголошення вироку, а саме з 30.12.2020.

Зараховано ОСОБА_9 у строк відбування покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а саме з 21.09.2020 по набрання вироком законної сили.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 06.08.2020 о 18 год. 40 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, відкрито, зірвав з шиї ОСОБА_10 , золотий ланцюжок, плетіння «Якірне», вагою приблизно 4 г., вартістю 3587 гривень, кулон-ікона «Покрова», вагою 1 г., вартістю 760 гривень, кулон у вигляді букви «В», вагою приблизно 1 г., вартістю 960 гривень, завдавши ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 5307 гривень, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Окрім того, ОСОБА_9 , діючи повторно, 10.08.2020 приблизно о 13 год. 00 хв., знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 40, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, відкрито зірвав з шиї ОСОБА_8 , золотий ланцюжок, вагою 4,21 г., вартістю 3230 гривень, завдавши ОСОБА_8 матеріальну шкоду у сумі 3230 гривень, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Також, ОСОБА_9 , діючи повторно, 17.08.2020, приблизно о 16 год. 40 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, відкрито зірвав з шиї ОСОБА_11 , золотий ланцюжок, вагою 4,46 г., вартістю 7631 гривень, завдавши ОСОБА_11 матеріальну шкоду у сумі 7631 гривень, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не оскаржуючи вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 в частині встановлених фактичних обставин, а також доведеності винуватості останнього, вважає вирок суду від 30.12.2020 в частині призначення покарання ОСОБА_9 занадто суворим та таким, що підлягає зміні, шляхом пом`якшення покарання з огляду на наступне:

-суд першої інстанції зазначивши про наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , а саме визнання вини, щире каяття та добровільне відшкодування збитків, що підтверджується заявами потерпілих, мав законні підстави звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, окрім того, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

За наявності вище вказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, захисник просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі та застосувати відносно ОСОБА_9 положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу). В решті вирок суду від 30.12.2020 залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , яка наполягала на вимогах апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, потерпілої ОСОБА_8 , яка залишила питання щодо апеляційної скарги захисника на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_9 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчинених ним злочинів, підтвердженням чого є журнал судових засідань від 29.12.2020 (а.п. 62), суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорювали фактичні обставини справи в суді першої інстанції, тому обвинувачений не може оскаржувати вирок суду першої інстанції з запереченням підстав, які ніким не оспорювалися, також обвинувачений погодився на застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, а головуючим було роз`яснено наслідки застосування вищевказаної статті.

Обставин, які б могли істотно вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК України, апеляційним судом не встановлено, стороною захисту в апеляційній скарзі не зазначені зазначені обставини та не оспорюються фактичні обставини, які встановлені судом, а також кваліфікація дій обвинуваченого, з огляду на що, апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна та за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна вчинене повторно.
Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
При цьому, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених злочинів згідно ст. 12 КК України, один з яких відноситься до категорії тяжких злочинів; особу винного, а саме те, що він раніше не судимий в силу ст. 89 КК України; його вік 24 роки та соціальне положення не одружений, не працевлаштований; мотиви та обставини вчиненого злочину, які встановлені в ході судового розгляду справи, а саме те, що він скоював злочині у зв`язку з втратою роботи.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав щире каяття, яке підтверджується поведінкою, яку продемонстрував обвинувачений, в тому числі під час судового розгляду та добровільне відшкодування збитку, що підтверджується заявами потерпілих.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства.
Доводи захисника, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони враховані судом першої інстанції під час ухвалення вироку, в тому числі колегія суддів враховує те, що судом першої інстанції мотивована неможливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком, а саме те, наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, які не можуть в даному випадку свідчити про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання. Місцевий суд врахував, що три умисні злочини були скоєні протягом 11 днів на одній і тій же вулиці. Вказане на думку суду першої інстанції свідчить, що скоєння вказаних злочинів не було спонтанним, а планувалося та набуло масштабів постійного заробітку, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, окрім того ОСОБА_9 вже звільнявся від відбування покарання із випробуванням, проте знову вчинив низку умисних корисливих злочинів.
Відтак, колегія суддів вважає вмотивованими висновками суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки тільки такий вид кримінального покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів та суд правильно застосував до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, а призначення більш м`якого покарання у даному випадку, або застосування до нього умовно-дострокового звільнення є недоцільним.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_9 є безпідставними, окрім того судом першої інстанції відносно останнього призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим і таким, що підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30.12.2020, яким ОСОБА_9 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4