Справа № 304/194/21 Провадження № 1-кп/304/196/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
їх захисника та представника
власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_7 у порядку ст. 350 КПК України, про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 70001381 від 17 листопада 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 332 КК України, та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

під час розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 70001381 від 17 листопада 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 332 КК України, та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України у порядку ст. 350 КПК України звернувся представник фактичного володільця майна адвокат ОСОБА_7 про скасування арешту майна. Своє клопотання мотивує тим, що 20.01.2021 року слідчий суддя Ужгородськго міськрайонного суду Закарпатської області постановив ухвалу про арешт автомобіля марки «Skoda Oktavia A5», р/н НОМЕР_1 , який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 . В ході проведеного обшуку під час досудового розслідування було вилучено автомобіль марки «Skoda Oktavia A5», р/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, та поміщено його на штрафний майданчик Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області. На даний час захисник вважає, що у застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, так як слідчими проведено усі необхідні процесуальні дії, необхідні для повного, об`єктивного та всебічного досудового розслідування даного кримінального провадження. Крім цього належний його довірителю автомобіль знаходиться під відкритим небом і за несприятливих погодних умов піддається руйнуванню, а саме вкривається корозією, та крім того, вказує на те, що санкція ч. 2, 3 ст. 332 КК України не передбачає конфіскацію транспортного засобу. З врахуванням наведеного та того, що слідчими в ході досудового розслідування проведено всі необхідні слідчі дії, враховуючи розумність строків та співрозмірність обмеження права власності, просить клопотання задовольнити.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 своє клопотання підтримав та просив таке задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини. Крім того зазначив, що у випадку відмови у задоволенні його клопотання по суті просить передати дане зазначене майно на відповідальне зберігання фактичному володільцеві майна, а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 (згідно генеральної довіреності від 01.12.2020 року, реєстр № 1098).

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив у повному обсязі, зазначивши, що на його думку, транспортний засіб є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Заслухавши пояснення учасників розгляду клопотання, суд прийшов до такого висновку.

Зі змісту клопотання видно, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.01.2021 року під час досудового розслідування накладено арешт на транспортний засіб марки «Skoda Oktavia A5», р/н НОМЕР_1 , зеленого кольору, який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та знаходиться на тимчасовому триманні на майданчику Ужгородського РУП ГУ Національної поліції в Закарпатській області.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Представником володільця майна не доведено, що арешт майна накладено необґрунтовано чи у застосуванні такого арешту відпала потреба, оскільки майно на яке накладено арешт є знаряддям вчинення злочину і в розумінні ст. 98 КПК України є речовим доказом, яке може бути приховано, знищено.

Вказані обставини у їх сукупності свідчать, що на теперішній час не змінились умови, підстави та обставини для застосування такого заходу забезпечення щодо арештованого майна. Потреба в подальшому застосуванні цього заходу не відпала, у зв`язку з чим клопотання про скасування арешту задоволенню не підлягає.

В той же час прохання представника фактичного володільця майна передати йому транспортний засіб на відповідальне зберігання підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.

Згідно з п. 20 вказаного Порядку зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Відповідно до ч. 5 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.

Порядок зберігання майна, на яке накладено арешт, врегульовано Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом ГПУ, МВС, ДПА України, СБУ, ВСУ, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 року № 51/401/649/471/23/125.

Вказаним порядком встановлено, що майно, на яке накладено арешт, передається в тому числі його власнику або родичу власника майна, якому роз`яснюється його відповідальність за зберігання прийнятого майна, про що у нього відбирається розписка.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями ч. 4 ст. 21 КПК України, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та ст. 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, суд враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії», (Case Baklanov v. Russia), п. 39, скарга № 68443/01, рішення від 9 червня 2005 року, статус - остаточне.), так і у справі «Ятрідіс проти Греції» (Case Iatridis v. Greece), п. 58, скарга № 31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, статус остаточне, Reports of Judgments and Decisions 1999 р.), так і у справі «Фрізен проти Росії» (Case Frizen v. Russia), п. 33, скарга № 58254/00, рішення від 24 березня 2005 року, статус остаточне від 30 листопада 2005 року), ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Окрім того, ЄСПЛ через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» (Case Hentrich v.France), заява № 13616/88 від 22 вересня 1994 року, п. 42, Series А № 296-А), та «Кушоглу проти Болгарії» (Case Kushoglu v. Bulgaria), п. п. 49 - 62, заява № 48191/99, рішення від 10 травня 2007 року, статус рішення - остаточне).

Водночас ЄСПЛ неодноразово наголошує не тому, що «будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (п.п. 69, 73, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Case Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Series A, № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (п. 50 рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (Case of Jams and others v. UK), заява № 3/1984/75/119, Series A, №98).

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року (м. Рим 1950 рік), ратифікувавши яку 17.07.1997 році Україна визнала не лише право на мирне володіння майном, а визнала обов`язок щодо запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» (Case Smirnov v. Russia), п. 57, 59, заява №71362/01, статус рішення - остаточне) визначено правову позицію про те, що «при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів, належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільними інтересами та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина».

Враховуючи вищевикладене, головуючий у справі суддя приходить до висновку про наявність підстав для передачі на відповідальне зберігання автомобіля марки «Skoda Oktavia A5», р/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, зеленого кольору, фактичному володільцю майна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 , роз`яснивши йому відповідальність за зберігання прийнятого майна.

Керуючись статтями 100, 174, 175, 369 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року відмовити.

Передати майно, на яке ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року накладено арешт, а саме транспортний засіб марки «Skoda Oktavia A5», р/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, зеленого кольору (кузов, рама № НОМЕР_2 ) та Свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , зареєстроване 18.01.2019 року ТСЦ 2141, на відповідальне зберігання фактичному володільцю майна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті, попередивши його про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 388 КК України.

Ухвала суду оскарженню не підлягає та підлягає негайному виконанню.

Головуючий: ОСОБА_1