Дата документу 01.04.2021 Справа № 310/3689/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/3689/20 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/402/21 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, не одружений, з вищою освітою, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не має місця реєстрації, раніше судимого:
22.09.2016р. Печерським районним судом міста Києва за ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 - ч.3 ст.185, 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
17.11.2016р. Голосіївським районним судом міста Києва за ч.2 ст.15 - ч.1 ст.185 КК України до штрафу в розмірі 850 грн.;
22.03.2019р. Дарницьким районним судом міста Києва за ч.2 ст.186, ч.2 ст.15 - ч.2 ст.186,70,71 КК України до 5 років позбавлення волі;
30.01.2020р. Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.185,70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, покарання по вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 17.11.2016р. у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. виконувати самостійно, звільнений 17.03.2020р. з установи виконання покарань у зв`язку з відбуттям покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 2451,75 гривень.
В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які в установленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення не став, відповідних висновків не зробив та знову вчинив ряд умисних корисливих злочинів при наступних обставинах.
Так, 01 травня 2020 року близько 02 години, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник в салон автомобіля «ВАЗ 2104», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , де з багажника таємно, повторно викрав належний ОСОБА_8 зварювальний апарат «Урал Сталь 340 А», вартістю 1000 грн. Після чого ОСОБА_7 з місця події зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 1000 грн.
13 травня 2020 року приблизно о 02 годині, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом пошкодження механізму замку правої передньої двері проник в салон автомобіля «ГАЗ 2410», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , де з підлокітника таємно, повторно викрав належний ОСОБА_9 безконтактний термометр «Хіаоmі іНеаlth», вартістю 1500 грн. Після чого ОСОБА_7 з місця події зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 1500 грн.
19 травня 2020 року приблизно о 01 годині 30 хвилин, знаходячись навпроти третього під`їзду будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник в багажник автомобіля «ЗАЗ 110307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 , де з багажника таємно, повторно викрав належне ОСОБА_10 майно, а саме: перфоратор «Воsch GВН 2-23 RЕА Prоfessiоnаl», вартістю 2000 грн., перфоратор «Еіnhеll ТЕ-RН 38 Е», вартістю 2000 грн., електричну дриль «HILDА КSDZ156», вартістю 500 грн., сокиру, вартістю 30 грн. та переноску, вартістю 50 грн., а всього на загальну суму 2580 грн. Після чого ОСОБА_7 з місця події зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 2580 грн.
22 травня 2020 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, знаходячись біля приватного будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, проник через незачинені на замок двері у салон автомобіля «ВАЗ 21061», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_11 , де з салону таємно викрав належний ОСОБА_11 відео регістратор «іСаr рrеmіum», вартістю 500 грн., та автомобільний компресор «Vitol Ураган КА-У12030», вартістю 400 грн. Після чого, ОСОБА_7 залишив місце скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 900 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду першої інстанції від 12.10.2020 є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не врахував при призначені покарання відсутність обтяжуючих обставин, наявність пом`якшуючих обставин, повне визнання вини, часткове повергнення викраденого.
Просить апеляційний суд застосувати ст.69 КК України, призначивши більш м`яке кримінальне покарання.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого були дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, за вказане кримінальне провадження є обґрунтованими та учасником кримінального провадження не оспорюється.
Зі змісту скарги випливає, що апелянт в цій частині фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення.
Вирішуючи питання про розмір призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений злочин, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та відсутність таких, що його обтяжують.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що суд першої інстанції при призначенні кримінального покарання не врахував усіх обставин, які пом`якшують покарання є непереконливими, оскільки спростовуються матеріалами провадження.

Суд першої інстанції при призначенні кримінального покарання обвинуваченому врахував усіх наявні обставини, які пом`якшують кримінальне покарання, обставини вчинення злочину та особу обвинуваченого.

Так, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно яких, встановлено, що обставини, які пом`якшують покарання є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів; обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_7 ніде не працює, хоча є працездатним, не одружений, на утриманні дітей та інших осіб не має, не перебуває на клінічному обліку, маю вищу освіту та місце свого проживання.
Враховуючи викладене та матеріали провадження, обвинувачений відповідно до ст.12 КК України скоїв тяжкий злочин проти власності потерпілих. Так, результатом злочинних діянь ОСОБА_7 стали наслідки у вигляді матеріальних збитків, які були нанесені потерпілими у кримінальному провадженні.

Крім того, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 має неодноразову судимість, починаючи з 2016 року, систематично засуджувався за скоєння корисливих злочинів.
Востаннє обвинувачений був засуджений за скоєння злочину у січні 2020 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
Твердження обвинуваченого, що він частково повернув викрадене майно потерпілим, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки відповідно до матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений частково повернув майно через викриття його злочинної діяльності працівниками поліції, а тому такі доводи не можуть слугувати для застосування вимог ст.69 КК України.
Таким чином, покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_7 строком на три роки сприяє виправленню його антисоціальних елементів особистості та захищає суспільство від проявів соціально-небезпечних діянь, а тому є законним і справедливим.

За таких обставин доводи, апеляційної скарги обвинуваченого про призначення більш м`якого кримінального покарання, ніж передбачено законом, з урахуванням наведених доводів, належить вважати безпідставними, оскільки підстави для застосування положення ст.69 КК України, а саме наявність кількох обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, відсутні.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, у межах санкцій кримінального закону, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4