Справа № 182/2387/18
Провадження № 1-кп/0182/290/2020
У Х В А Л А
06.02.2020 м. Нікополь
Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі кримінальне провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2018 за № 0000140 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Південне, Нікопольського району Дніпропетровської області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України
за участю сторін судового провадження
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8

в с т а н о в и л а:
У провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження від 16.01.2018 за № 0000140 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.
Щодо обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого було продовжено до 11.02.2020.
Оскільки строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому незабаром спливає, прокурор просив суд продовжити строк тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше двох місяців, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років; ризик переховування від органу слідства і суду, до чого його може спонукати тяжкість можливого покарання, що підтверджується тим, що після вчинення злочину він втік, знищив знаряддя вчинення злочину (пляшку з-під шампанського та ніж), що свідчить про його намір уникнути відповідальності за вчинений злочин. Тому з метою забезпечення реалізації положень ст. 177 КПК України, а саме забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків; запобігання спробам будь-якого перешкоджання здійсненню судового провадження, забезпечення можливості виконання процесуальних рішень, у т.ч. вироку суду; запобігання спробам переховування від суду прокурор просив продовжити ОСОБА_5 строк тримання під вартою. При цьому також просить врахувати, що ОСОБА_5 за місцем свого проживання не має міцних соціальних зв`язків, на утриманні нікого не має, ніде офіційно не працював. Окрім цього, невиправним наслідком кримінального правопорушення є смерть молодої дівчини, що викликало значний суспільний резонанс серед жителів с. Південне.
Потерпіла та її представник підтримали клопотання прокурора, просили його задовольнити посилаючись на те, що внаслідок вчиненого злочину сталась смерть молодої дівчини, а обвинувачений та його родичі навіть не намагаються відшкодувати збитки.
Обвинувачений заперечував проти продовження строків тримання під вартою та просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, посилаючись на те, що ризики, на які посилається прокурор, відсутні, він після вчинення злочину нікуди не тікав, оскільки відразу з`явився за викликом працівників поліції. Всі свідки по справі вже допитані, речові докази вилучені. Просив застосувати домашній арешт за адресою: АДРЕСА_3 в квартирі, де проживає його тітка ОСОБА_9 , яка згодна надати йому житло для проживання та, по можливості, фінансову допомогу.
Захисник обвинуваченого також заперечував проти продовження строків тримання під вартою та просив змінити ОСОБА_5 запобіжний захід. При цьому зазначив, що ризики, які зазначає прокурор у клопотанні, відсутні, доказів їх наявності не надано. Крім того, ОСОБА_5 вже тривалий час утримується під вартою, він має стійкі соціальні зв`язки батьків, малолітню дитину. Просив змінити ОСОБА_5 запобіжний захід на домашній арешт за вказаною ним адресою.
Вислухавши думку сторін судового провадження, колегія суддів враховує наступне.
Так, беручи до уваги позицію Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.
Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого ОСОБА_5 обвинувачення та ризик ухилення чи перешкоджання слідству, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося.
ЄСПЛ часто встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).
Так, в контексті практики Європейського суду з прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).
Ризик переховування обвинуваченого від суду поряд із наявністю місця проживання, соціальних зв`язків, хоча і існує, однак є малоймовірним.
Крім того, судом враховується, що розгляд кримінального провадження знаходиться на стадії закінчення судового розгляду, всі особи допитані, письмові докази досліджені, а також те, що кримінальне провадження тривалий час перебуває на розгляді.
Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів зазначає, що продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого даний запобіжний захід був застосований ще з 18 січня 2018 року, тобто обвинувачений перебуває під вартою вже два роки. У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспівмірним меті заходу.
При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання їх під вартою більше двох років. Таким чином, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.
Колегія суддів вважає, що значна тривалість судового розгляду майже два роки, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_5 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, колегія суддів приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Домашній арешт колегія суддів вважає необхідним застосувати за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки допитана в судовому засіданні ОСОБА_9 , якій належить зазначена квартира і яка в ній мешкає разом з чоловіком дядьком обвинуваченого, підтвердила свою згоду на проживання в ній обвинуваченого.
На думку суду, такий запобіжний захід зможе запобігти наявному ризику переховування.
Керуючись ст. 177, 181, 331 КПК України, колегія суддів -
п о с т а н о в и л а:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою щодо обвинуваченого відмовити. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Змінити щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_3 , без дозволу суду.
Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- не відлучатися із м. Нікополя, Дніпропетровської області, в якому він проживає, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
ОСОБА_5 звільнити з-під варти негайно в залі суду.
Копію ухвали про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту надіслати для виконання до Нікопольського ВП ГУ НП в Дніпропетровській обл.
Строк дії ухвали - не більше ніж два місяці, тобто до 06.04.2020 і у разі необхідності може бути продовжений за клопотанням прокурора. Після закінчення строку ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
Контроль за виконанням запобіжного заходу здійснює прокурор.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_10

ОСОБА_3