Справа № 165/2444/14-к
Номер провадження: 1-в/156/21/21
У Х В А Л А

Іменем України

04 серпня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

заявника цивільного відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Іваничі заяву ОСОБА_4 про відстрочку виконання вироку Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року, у частині позовних вимог Державного підприємства «Волиньвугілля» до ОСОБА_4 про відшкодування збитків заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в :
Вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ч.3 ст.191 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади наділені адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки згідно ст.76 КК України. Цивільний позов задоволено частково, стягнено з ОСОБА_4 на корить ДП «Волиньвугілля» 691322,22 грн. Ухвалою від 03.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17.09.2015 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Заявник засуджений ОСОБА_4 /цивільний відповідач/ звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання вироку Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року, у частині позовних вимог ДП «Волиньвугілля» щодо відшкодування збитків заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення в сумі 691322,22 грн., в якій просить відстрочити виконання вироку суду в частині цивільного позову терміном на 1 рік у зв`язку з неможливістю його виконання через його важку хворобу. Зазначає, що в ході виконання вироку суду 26.05.2017 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника згідно якої з його пенсії проводиться стягнення в сумі 50%. У червні 2020 року йому встановлено інвалідність 1-ї групи, хворіє цукровим діабетом 1 типу. У 2021 році йому ампутовано обидві кінцівки, за висновком МСЕК він потребує стороннього догляду, пенсія є єдиним джерелом його існування. Внаслідок погіршення стану його здоров`я, відрахування в розмірі 50% з отримуваної пенсії ставить його в умови неможливості виживання.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_4 подану заяву підтримав, вказав, що на даний час отримує пенсію, саме з пенсії 50% іде на виконання вироку суду в частині цивільного позову. Йому проведено 5 операцій, він залишився без обох ніг, є інвалідом, хворіє на діабет 1 типу, перебуває на інсуліні, після відрахування 50% йому залишається 8000 грн. пенсії, що при умові його постійного лікування, є недостатньо для прожиття.

Потерпілий, цивільний позивач - ДП «Волиньвугіння» представник в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, просить розгляд справи проводити у їх відсутність, проти задоволення заяви не заперечують, однак просять врахувати інтереси держави в особі ДП «Волиньвугілля».

Прокурор в судовому засіданні вирішення поданої заяви залишила на розсуд суду.

Суд заслухавши доводи учасників, оглянувши матеріали заяви та матеріали кримінального провадження №165/2444/14-к, приходить до висновку, що заяву ОСОБА_4 слід задоволити частково виходячи з наступного.

Розгляд заяви про відстрочку виконання вироку Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року, у частині позовних вимог ДП «Волиньвугілля» до ОСОБА_4 про відшкодування збитків проводиться за правилами КПК, із застосуванням до вказаних правовідносин норм цивільно-процесуального кодексу виходячи з наступного.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Так, у справі «Делкорт проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

В оцінці спірних правовідносин суд виходить з того, що частиною 1 ст. 539 КПК України передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Частиною 2 ст. 539 КПК України встановлено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 р. №3, правилами ст. 373 ЦПК України регулюються питання відстрочки і розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу виконання судових рішень у цивільних справах, і на подання державного виконавця про зміну, наприклад, способу виконання вироку суду про конфіскацію майна вони не поширюються. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішуються відповідно до розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Аналогічною є і правова позиція суду касаційної інстанції, зокрема в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.05.2017 р., в якій, зокрема зазначено: «Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв 'язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Отже, виходячи із зазначених правових норм, подання державного виконавця щодо встановлення способу і порядку виконання вироку в частині вирішення цивільного позову повинно розглядатися судом за правилами КПК України (стаття 539) із застосуванням до вказаних правовідносин норм цивільного процесуального кодексу України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства)).

За таких обставин, суд розглядає заяву про відстрочку виконання вироку в частині вирішення цивільного позову за правилами КПК України (стаття 539) із застосуванням положень ЦПК України, а саме ст. 435 цього Кодексу, яка регулює вирішення питань щодо відстрочення і розстрочення, виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення та звертає увагу, що цивільний позов розглядався судом у межах кримінального провадження на підставі ст.128 КПК України.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції України).

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Суд зазначив, що право на судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок /справа ОСОБА_9 проти України/.

У відповідності зі ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

При вирішенні заяви сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що її задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

У частині 1 статті 33 Закону України " Про виконавче провадження " передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Тобто, можливість розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку у будь-якому випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. При цьому рішення про розстрочку виконання рішення суду має ґрунтуватись на додержанні балансу інтересів стягувача та боржника, позаяк остання не може надаватися виключно в інтересах боржника, із посиланням на необхідність поліпшення його фінансового стану. Відстрочка, надана за відсутності виняткових обставин, негативно впливає на охоронюваний законом інтерес стягувача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 381/1040/15-ц (провадження № 61-16003св18).

Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення: хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Також слід враховувати, що довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки, розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки, відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Предметом судового розгляду в даній справі є заява ОСОБА_4 /цивільний відповідач/ про відстрочку виконання вироку Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року, у частині позовних вимог ДП «Волиньвугілля» щодо відшкодування збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як на підставу для задоволення заяви, заявник покликається на те, що починаючи з 2020 року він важко хворіє, йому встановлено першу групу інвалідності, він хворіє цукровим діабетом першого типу, у 2021 році йому ампутовано обидві кінцівки, що підтверджується наданими суду документами. З його пенсії здійснюється відрахування у розмірі 50%, сума що залишається не дозволяє йому повноцінно проходити лікування, якого потребує кожного місяця та забезпечити нормальний рівень життя.( постанова про звернення стягнення на пенсію боржника від 26.05.2017 року)

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінивши подані заявником докази, а саме довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_4 , згідно якої 17.06.2020 року ОСОБА_4 встановлено першу групу інвалідності, останній потребує стороннього догляду, довідку видану КНП «Сокальською районною лікарнею» про те, що заявнику встановлено діагноз цукровий діабет 1 типу, важка форма, ампутаційні кукси обох нижній кінцівок на рівні с/3 стегна, очікувано ще одна операція по ампутації правої нижньої кінцівки, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про відстрочку виконання вироку, оскільки заявником доведено належними та допустимими доказами факт існування конкретних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, з якими чинне законодавство пов`язує можливість такої відстрочки.

Суд звертає увагу, що виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

А відтак, суд враховуючи інтереси обох сторін, та зважаючи на той факт, що злочин було вчинено ще у 2012 році, і з часу його вчинення минуло понад дев`ять років, впродовж яких тривали досудове розслідування та судовий розгляд, не заперечуючи право цивільного відповідача на оскарження судових рішень у порядку, встановленому законом, зобов`язання за цивільним позовом з цього часу боржником не виконані, зважаючи на наявність підстав, передбачених законом для відстрочки виконання судового рішення, враховуючи позицію потерпілого, який не заперечив заяву, приходить до обґрунтованого висновку про задоволення заяви про відстрочку виконання вироку суду від 30.06.2015 року терміном на 6 місяців.

Керуючись ст.ст. 9,124 Конституції України, Загальною декларацією прав людини 1948 р., Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 1, 7, 128, 372, 532-533, 537-539 КПК України, ст.ст. 12, 18, 19, 267, 435 ЦПК України, ст.33 Закону України «Про виконавче провадження», , суд, -

у х в а л и в :
Заяву задовольнити частково.

Відстрочити ОСОБА_4 виконання вироку Іваничівського районного суду Волинської області від 30.06.2015 року у справі № 165/2444/14-к в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_4 на користь ДП «Волиньвугілля» 691322,22 гривні заподіяних збитків терміном на 6 ( шість) місяців.

Копію ухвали, після оголошення вручити учасникам процесу та надіслати особам, які не були присутні під час її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом семи діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1