Справа № 739/124/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/297/21
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові матеріали судового провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

про відмову у задоволенні клопотання засудженого про заміну покаранням у виді довічного позбавлення волі на певний строк,

з участю учасників кримінального провадження:

захисника-адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

У С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого суд мотивував своє рішення тим, що заміна покарання у виді довічного позбавлення на більш м`яке можлива лише в порядку помилування, що здійснюється Президентом України у встановленому законом порядку, а ст.82 КК України, яка передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, містить посилання на строковий критерій визначення підстав для її застосування.

В апеляційних скаргах, які є аналогічними за змістом, засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили ухвалу суду скасувати та замінити покарання ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання в межах максимального строку, передбаченого КК України.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 року, «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020 року, апелянти зазначили, що покарання у виді довічного позбавлення волі порушує право засудженого на вирішення питання про його звільнення від відбування цього покарання.

Вказали, що покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду, та справа має бути вирішена шляхом застосування ст.28 Конституції України як норми прямої дії.

Також засуджений в апеляційній скарзі вважав, що суд 1 інстанції, вказавши про відсутність компетенції на розгляд його заяви по суті, фактично відмовив йому у доступі до правосуддя.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити подані апеляційні скарги з викладених в них підстав, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Засуджений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просив розглядати справу без його участі.

Прокурор подав заяву про розгляд справи без його участі, посилаючись на карантинні заходи, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Суд, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну більш м`яким покаранням у виді довічного позбавлення волі на певний строк, прийшов до обґрунтованого рішення.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.ст.81,82,85,87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст.537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Зокрема згідно з положеннями ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Як слідує з вищенаведеного, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, не віднесений, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Колегія суддів вважає, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст.370 КПК України.

Суддя, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_6 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі не вийшов за межі своїх повноважень встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Посилання у апеляційних скаргах на законодавчі прогалини, що створюють обмеження права засуджених до довічного позбавлення волі осіб щодо можливості заміни таким особам такого покарання на умовно-дострокове звільнення або заміну на більш м`яке покарання, а тому, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, зумовлює обов`язок суду безпосередньо застосовувати ст.28 Конституції України, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема саме «Пєтухов проти України» від 12.03.2019, поклав обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

При цьому Європейський суд зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, а би останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п.194).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12.03.2019, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, а підстави для задоволення поданих апеляційних скарг відсутні.

Істотних порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону при розгляді справи в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року відносно засудженого ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4