Провадження №1-кп/127/642/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.12.2019 за № 0002724, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Чернігівка Запорізької області, громадянина України, неповна вища, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 146, частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 08.10.2019 у нічний час, у невстановлений спосіб вступив у попередню змову із неповнолітнім ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , який попередньо познайомився у соціальних Інтернет-мережах із ОСОБА_8 , яка полягала у створенні плану викрадення та незаконного позбавлення волі ОСОБА_8 з метою подальшого вчинення відносно нього хуліганських дій.

Реалізовуючи спільний злочинний умисел та вищевказану попередню змову, заздалегідь розподіливши між собою ролі та підготувавши необхідні знаряддя і засоби, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , діючи умисно, опираючись на дії один одного, усвідомлюючи незаконність своїх дій, розпочали реалізацію свого злочинного плану.

Для цього ОСОБА_7 у телефонній розмові по мобільному телефону запропонував ОСОБА_8 зустрітись неподалік від ринку «Урожай» по вул. Матроса Кошки в м. Вінниці, на що ОСОБА_8 погодився, будучи введеним ОСОБА_7 в оману щодо дійсної мети цієї зустрічі.

Далі, 08.10.2019 близько 01.30 год. ОСОБА_8 прибув на зустріч до вищевказаного місця, де ОСОБА_7 в ході короткої розмови, демонструючи своє прихильне ставлення до ОСОБА_8 , при цьому вводячи останнього в оману щодо своїх дійсних намірів, під приводом прохолодних погодних умов з метою зігрітися заманив ОСОБА_8 до салону автомобіля «Ford Focus», д.н. НОМЕР_1 , де на задньому сидінні знаходився ОСОБА_9 , ОСОБА_7 же сів на місце водія, а ОСОБА_8 на переднє пасажирське сидіння.

Після цього, до салону зазначеного автомобіля сів неповнолітній ОСОБА_6 , який увесь час знаходився неподалік. Тоді ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що він та його спільники посягають на особисту волю ОСОБА_8 та його недоторканність, ігноруючи загальноприйняті в суспільстві норми поведінки та моральності, заблокував дверцята транспортного засобу, захопивши таким чином ОСОБА_8 проти його волі та позбавивши його можливості залишити салон автомобіля, після чого ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_6 , почали застосовувати, до ОСОБА_8 психологічне насильство, словесно погрожуючи йому, принижуючи його честь і гідність. У свою чергу, ОСОБА_8 висловив бажання вийти з салону автомобіля, проте отримав на це відмову.

В подальшому, незаконно утримуючи ОСОБА_8 проти його волі, ОСОБА_7 почав рух на автомобілі та, керуючи ним, проїхав через двори будинків по АДРЕСА_3 до виїзду з міста. При виїзді ОСОБА_7 скерував автомобіль по автодорозі № Т-02-04 в напрямку села Майдан-Чапельський Вінницького району Вінницької області та, з`їхавши на другорядну дорогу, зупинив транспортний засіб поблизу лісосмуги неподалік від села Лука-Мелешківська Вінницького району. Далі, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_6 вийшли з автомобіля та вивели із собою незаконно утримуваного ОСОБА_8 .

Після цього, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_6 , продовжуючи спільно утримувати поруч із собою ОСОБА_8 , продовжили застосування до нього психологічного насильства, словесно принижуючи його честь і гідність, погрожуючи йому та пригнічуючи таким чином його волю та опір. У свою чергу, ОСОБА_8 вчинив спробу утекти, однак, коли він пробіг незначну дистанцію, його наздогнали ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_6 .

Продовжуючи свої злочинні протиправні дії, маючи на меті самоствердитися за рахунок приниження іншої особи, спільники наказали ОСОБА_8 стати на коліна, що останній і зробив, усвідомлюючи свою неспроможність чинити ефективний опір. Після цього ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_6 , використовуючи надуманий привід, який полягає у несприйнятті права людини на свободу вираження поглядів, застосовуючи брутальні висловлювання та поводячи себе агресивно по відношенню до потерпілого, грубо порушуючи громадський порядок, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки та моральності, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, прагнучи самоутвердитись, спільно змусили ОСОБА_8 під відеозапис на камеру мобільного телефону висловлювати образи на власну адресу, утримуючи при цьому потерпілого у виснажливих умовах (на землі в нічний час у холодну пору року). В подальшому ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 декілька ударів рукою в грудну клітину, внаслідок чого спричинив ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді синця на передній черевній стінці, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, а неповнолітній ОСОБА_6 кілька ударів ногою по лівій нозі ОСОБА_8 , внаслідок чого останньому спричинено тілесне ушкодження у вигляді синця з набряком м`яких тканин в ділянці лівого колінного суглобу, яке також відноситься до легких тілесних ушкоджень, таким чином застосувавши до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я.

Припинивши вищеописані дії, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , близько 02.30 год. 08.10.2019 повернулись до автомобіля «Ford Focus», д.н. НОМЕР_1 , та поїхали на ньому у невідомому напрямку, залишивши ОСОБА_8 у вищевказаному місці поблизу лісосмуги.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та під час його допиту в судовому засіданні пояснив, що вчинив зазначені діяння за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Зокрема, повідомив, що потерпілий відсилав його неповнолітньому товаришу повідомлення з пропозицією до вчинення непристойних дій, тому вони вирішили провести з потерпілим відповідну бесіду щодо недопустимості таких пропозицій. На зустріч з потерпілим він поїхав з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Вони зустрілись з потерпілим в районі ринку «Урожай», а яким чином потерпілий опинився у їхньому автомобілі він не пам`ятає. Потерпілий до їхнього автомобіля сідав у людному місці, не впирався і не кричав, що не буде робити цього. В подальшому вони поїхали за місто, потерпілий був напідпитку, вони наказали йому вийти з автомобіля, надавали йому тумаків і поїхали звідти. Потерпілий за містом з автомобіля вийшов сам. Він не пам`ятає, чи знімали відео, він цього не робив. Він також не пам`ятає, чи був потерпілий на землі. Речі потерпілого вони не забирали.

Потерпілого в місці проведення з ним розмови вони на коліна не ставили, силоміць його не утримували. Можливо, потерпілий і висловлював намір залишити місце розмови, він точно не пам`ятає.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, через відділ прийому до суду надійшла його заява, згідно з якою потерпілий просив його в судові засідання не викликати.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням таких доказів, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження:

-вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2020, відповідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 засуджені за вчинення спільно з особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за вчинення стосовно ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 146 та частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України (далі КК).

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому діянь. Зокрема, обвинувачений обставин, викладених у обвинувальному акті, не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання з цього приводу, які узгоджуються з викладом формулювання пред`явленого йому обвинувачення.

Оцінюючи надану суду копію вироку від 03.03.2020 з точки зору належності та допустимості, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Частиною першою статті 90 КПК визначено, що рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Наданою суду копією вироку від 03.03.2020 не встановлене порушення прав людини і основоположних свобод, а тому зазначений вирок не може мати преюдиціальне значення для суду під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 .

Разом з тим, зі змісту частини першої статті 84 КПК випливає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

При цьому частиною другою статті 84 КПК регламентовано, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Отже, вирок від 03.03.2020 з огляду на зазначені вище приписи кримінально-процесуального закону є документом і має бути оцінений відповідно до приписів частини першої статті 94 КПК, якою визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до частини першої статті 95 КПК показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Як суд зазначив вище, показання та документи є процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні (частина друга статті 84 КПК). В судовому засіданні встановлено, що надані обвинуваченим показання узгоджуються з формулюванням пред`явленого йому обвинувачення, а також з відомостями, що містяться у вироку від 03.03.2020. Слід зауважити, що обвинувачений в судовому засіданні не заперечував, що у зазначеному вироку під особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, мається на увазі саме обвинувачений.

Суд вважає за доцільне зауважити, що сторони кримінального провадження в судовому засіданні не клопотали про дослідження доказів щодо характеру та тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. Однак згідно з наданою суду копією постанови про виділення матеріалів досудового розслідування від 21.12.2019 докази щодо зазначених обставин були виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком ОСОБА_4 . Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував факту спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та їх характеру, зазначивши, що відомості, викладені у обвинувальному акті, в цій частині також відповідають дійсності.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10 від 22.12.2006), дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

Окрім цього, суд враховує і відповідні висновки, сформульовані Верховним Судом (далі ВС) та ВСУ в справах щодо хуліганства, зокрема, у постановах від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к), 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к), 04.10.2012 (справа № 5-17кс12), 21.05.2019 (справа № 299/1530/16-к), 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к).

Щодо кримінально-правової кваліфікації діяння, передбаченого, зокрема, статтею 146 КК, ВС зроблені відповідні висновки у постановах від 05.07.2018 (справа № 372/988/15-к) та від 05.02.2019 (справа № 233/514/16-к).

Як суд зазначив вище, сторона захисту в судовому засіданні фактичних обставин справи та правову кваліфікацію його діянь не оспорювала. Тому, враховуючи наведені вище роз`яснення та правові висновки, суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК, за ознаками незаконного позбавлення волі та викрадення людини, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб та таке, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань, а також частиною другою статті 296 КК, за ознаками грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину групою осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Суд враховує, що ВС у постановах від 02.10.2018 (справа № 752/8309/16-к) та від 03.07.2019 (справа № 165/2070/17) зауважив, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною, оскільки це відноситься до дискреційних повноважень суду.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочини середньої тяжкості (згідно з класифікацією, чинною на момент їх вчинення), які на час розгляду кримінального провадження відносяться до нетяжких злочинів, визнав винуватість у вчиненому, надавши чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих діянь, у вчиненому розкаявся. З наданих суду матеріалів також випливає, що обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді обмеження волі. Суд дійшов до такого висновку, оскільки прокурор в судовому засіданні не навів доказів, що призначення іншого, ніж позбавлення волі, кримінального покарання не сприятиме реалізації мети та завдання кримінального покарання згідно з приписами статей 50, 65 КК. При цьому застереження, передбачені частиною третьою статті 61 КК, які б унеможливлювали призначення обвинуваченому кримінального покарання у виді обмеження волі, в судовому засіданні встановлені не були.

Згідно з частиною першою статті 70 КК при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Тому суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання за вчинення інкримінованих йому діянь з урахуванням положень частини першої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин (згідно з класифікацією, чинною на момент їх вчинення злочини середньої тяжкості), винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого злочину, при цьому у вчиненому розкаявся. Об`єктивних даних, які б свідчили, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе, суду надані не були, натомість суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, зазначене питання було вирішено під час ухвалення Вінницьким міським судом Вінницької області вироку від 03.03.2020.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 146 та частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною другою статті 146 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років обмеження волі;

- за частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`яти) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вирок вручається негайно після його проголошення.

Суддя: