Провадження №11-кп/801/372/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції з ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2021 року, якою
відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого до довічного позбавлення волі вироком Одеського обласного суду від 05.07.2001 року,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання ОСОБА_7 , в якому останній просить суд звільнити його від відбування покарання умовно-достроково.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання.
Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 клопотання підтримали.
Обґрунтовуючи своє рішення суд виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений вироком Одеського обласного суду від 05.07.2001 року за п.п. «б», «з» ст.. 93, п.п. «б», «ж», «з» ст. 17 ст. 93, ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 143, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Даний вирок суду набув законної сили на підставі ухвали Верховного Суду України від 13.12.2001 року.
Відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_7 не було засуджено до жодного з видів покарань перелічених в статті 81 КК України, тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2021 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення, відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2021 та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки в судове засідання при розгляді його заяви судом представник установи не викликався. Також йому судом не було вручено пам`ятку про права та обов`язки особи. Разом з тим, зазначене судом в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, суперечить правовій позиції Конституційного суду України викладеній в рішеннях від 30.01.2003 р. №3-рп/2003 і від 02.11.2004 р. №15-рп/2004 щодо дотримання принципів справедливості та рівності перед законом осіб, які вчинили злочин, незалежно від призначеного покарання. Також звернув увагу суду на те, що відповідно до рішень від 02.08.2018 р. №508/353/16-к, 08.02.2018 р. №508/353/16-к, 04.02.2020 р. №504/1653/19 на осіб засуджених до довічного позбавлення волі не діє КПК України в редакції 2012 року.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, посилаючись на викладенні в ній обставини.
Захисник ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного, посилаючись на викладенні в ній обставини.
Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просив її залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд у відповідності до ч.1 ст.404 КК України переглядає судове рішення в межах поданої апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону суддею дотримані.

Встановлено, що вироком Одеського обласного суду від 05.07.2001 року ОСОБА_7 засуджений за п. "б", "з" ст. 93, ст. 17, п. "б", "ж", "з" ст. 93, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ч. 2 ст. 143 КК України (1960), до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 13.12.2001 року виключено з вироку рішення суду про визнання ОСОБА_7 особливо небезпечним рецидивістом, перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 143 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України в редакції 05 квітня 2001 року, за якою визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, а за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України в редакції 05 квітня 2001 року за п. "б", "з" ст. 93, ст. 17, п. "б", "ж", "з" ст. 93, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141, засудженому остаточно визначено основне покарання призначене судом довічне позбавлення волі.
Згідно із розпорядженням про виконання вироку, вказаний вирок набув законної сили 13.12.2001.
Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_7 є особою засудженою до довічного позбавлення волі, а тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення відповідно до ст.81 КК України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26січня 2011року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Згідно п.п.2, 3 ч. 1 ст. 537КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Проте, умовно-дострокове звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачена.
Так, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де, Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

У відповідності до пункту 27 ч.1 ст.106 Конституції України правом помилування наділений лише Президент України.
У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.
Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року апеляційний суд звертає увагу на те, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на даний час відсутні підстави для повного або часткового звільнення засудженого від основного і додаткового покарань.
Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , що підставою для проведення нового розгляду в суді першої інстанції є не вручення йому пам`ятки про права та обов`язки особи, а також те, що в судове засідання не викликався представник установи «УВП №1» з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів судового провадження (а.п.12, 23), що також не заперечувалось самим засудженим в ході апеляційного розгляду, судом першої інстанції з ДУ «Вінницька УВП №1» для повного, всебічного та об`єктивного розгляду вказаного клопотання було витребувано та оглянуто в судовому засіданні особову справу засудженого ОСОБА_7 . А тому, у суду не було необхідності викликати в судове засідання представника установи, участь якого при розгляді клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення є не обов`язковою.
Також в ході судового розгляду в суді першої інстанції клопотань від засудженого про надання йому пам`ятки про права та обов`язки особи та відкладення судового розгляду для надання йому можливості та часу для ознайомлення, не надходило.
Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від відбування призначеного покарання була присутня його захисник ОСОБА_8 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом прав та законних його інтересів, а тому підстави для направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відсутні.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі, як такого, що не передбачене законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4