Справа № 514/776/19
Провадження № 1-кп/492/6/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 від 09.03.2019 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лісне Тарутинського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 304, ч. 2 ст. 185 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Лісне Тарутинського району Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , 04.03.2019 року, приблизно о 00:30 годин, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою таємного викрадення чужого майна, діючи з єдиним прямим умислом, з корисливих мотивів, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, разом з неповнолітнім ОСОБА_4 шляхом вільного доступу пройшли на територію городу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з північно-східної сторони звідки таємно викрали бувші у використанні дві металеві труби із внутрішнім діаметром 15 см, товщиною стінки 1 см, довжиною по 6 м кожна, вартістю 600 грн. за 1 м, загальною вартістю 7 200,00 гривень, які належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після чого, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 7 200,00 гривень.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб.
ОСОБА_4 , 04.03.2019 року, приблизно о 00:30 годині, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою таємного викрадення чужого майна, разом з мешканцем с. Лісне Тарутинського району Одеської області ОСОБА_5 , діючи з єдиним прямим умислом, з корисливих мотивів, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, шляхом вільного доступу пройшли на територію городу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали бувші у використанні дві металеві труби із внутрішнім діаметром 15 см, товщиною стінки 1 см, довжиною по 6 м кожна, вартістю 600 грн. за 1 м, загальною вартістю 7 200,00 гривень, які належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після чого, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 з місця події зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 7 200,00 гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 розповів, що він з ОСОБА_4 ходили та шукали металобрухт біля річки. Вони побачили спочатку край металевої труби, а інша частина була вкопана, намагались витягнути, однак не змогли та вирішили повернутися та увечері викопати. Територія, де були труби, не була огороджена металевою сіткою, сітка була тільки з іншої сторони, біля труб був кам`яний блок, а тому гадали, що труби нікому не належать. Вони увечері прийшли до місця, де знаходилися труби, зайшли з правої сторони, де не було металевої сітки, викопали, підняли та погрузили в гужову повозку одну металеву трубу та повезли до місця помешкання ОСОБА_5 , а іншу трубу витягли за межі огороду та залишили її там. Потім за місцем помешкання ОСОБА_5 вони розрізали металеву трубу на 4 частини, загрузили на гужову повозку ОСОБА_4 та завезли їх свідку ОСОБА_9 та продали йому. ОСОБА_5 визнав винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, щиро розкаявся. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що він не втягував ОСОБА_4 в злочинну діяльність, оскільки не пропонував останньому вчиняти кримінальне правопорушення, вони спільно прийняли рішення викопати металеву трубу.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 розповів, що він з ОСОБА_5 ходили та шукали металобрухт біля річки та випадково побачили спочатку край труби, а інша частина була вкопана, намагались витягнути, однак не змогли та вирішили повернутися та увечері викопати. Вони увечері прийшли до місця, де знаходилися труби, зайшли з правої сторони, де не було металевої сітки, викопали, підняли та поволочили через сміття, а потім погрузили в гужову повозку одну металеву трубу та повезли до місця помешкання ОСОБА_5 , а іншу трубу витягли за межі огороду та залишили її там. Потім за місцем помешкання ОСОБА_5 вони розрізали металеву трубу на 4 частини, загрузили на гужову повозку ОСОБА_4 та завезли їх свідку ОСОБА_9 та продали йому за 770 гривень. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_5 не втягував його в злочинну діяльність, оскільки не пропонував останньому вчиняти кримінальне правопорушення, вони спільно прийняли рішення викопати металеву трубу. Обвинувачений визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, щиро розкаявся.

Потерпілий про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з`явився. Разом з тим потерпілий звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив здійснити судовий розгляд за його відсутності. Претензій матеріального та морального характеру до обвинувачених не заявляв.
Від представника служби у справах дітей та від інспектора ювенальної превенції Тарутинського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
З урахуванням думки учасників судового розгляду, які вважали за можливе розглядати справу за відсутності потерпілого, представника служби у справах дітей та від інспектора ювенальної превенції Тарутинського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області, суд дійшов висновку про проведення судового розгляду без їх участі.
Вина обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушеня, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, підтверджується наступними доказами:
-витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 від 09.03.2019 року;
-висновком товарознавчої експертизи № 19-1415 від 25.03.2019 року, згідно якого ринкова вартість металевої труби із внутрішнім діаметром 15 см, товщина стінки 1 см, довжиною 1 м, з урахуванням зносу, на основі наданих документів, станом на 05.03.2019 року, складає 600 грн. Ринкова вартість металевої труби із внутрішнім діаметром 15 см, товщина стінки 1 см, довжиною 6 м, з урахуванням зносу на основі наданих документів, станом на 05.03.2016 року, складає 3600 гривень;
-протоколом огляду предмета від 10.03.2019 року;
-протоколом огляду місця події від 09.03.2019 року та фототаблицею до нього;
-протоколами огляду місця події від 09.03.2019 року та фототаблицями до них;
-заявою потерпілого ОСОБА_8 від 09.03.2019 року про вчинення кримінального правопорушення;
-показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в ході допиту в судовому засіданні розповів, що на початку весни в обід приїхав до матері, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , потім пішов на огород, та побачив, що були викраденні чавунні труби, вагою 240 кг кожна, які були закопані в землю вздовж паркану. Територія, де були труби, була огороджена металевою сіткою, а з іншою не була огороджена, та після викрадення цих труб в сітці з`явилася дірка. Одна труба була витягнута за межі огороду, а іншої взагалі не було.

-показами свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні розповів, що на початку березня місяця 2019 року обвинувачені привезли до нього додому та продали йому металеві (ржаві та порізані на частини) труби, але підходили для домашнього користування, те що вони викрадені він не знав. За вказані труби він заплатив 700 з чимось гривень, але в подальшому співробітниками поліції було вилучено у нього ці труби.

-Прокурор в судовому засіданні відмовився від допиту свідка ОСОБА_10 і відмова прийнята судом.

Таким чином, допитавши обвинувачених, потерпілого, свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку за ч. 2 ст 185 КК України.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 04.03.2019 року, приблизно о 23 годин 30 хвилин, достовірно знаючи, що мешканець с. Лісне Тарутинського району Одеської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є неповнолітнім, діючи з прямим умислом, направленим на втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність, шляхом переконання, що їх дії залишаться непоміченими, втягнув останнього у злочинну діяльність та разом з ним вчинили крадіжку двох металевих труб з городу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 304 КК України, тобто втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність.
Під час судового розгляду суд проаналізував сукупність доказів, обсяг дослідження яких був визначений судом з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідності до засад кримінального провадження, передбачених ст.ст. 22, 26 КПК, таких як диспозитивність, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Допитавши обвинувачених, потерпілого, свідка, дослідивши надані прокурором матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку що стороною обвинувачення не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 304 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 .
Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
У п. 146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Таким чином, судом встановлено, що як обвинувачений ОСОБА_5 , так і обвинувачений ОСОБА_4 , категорично стверджували, що злочин за ч. 2 ст. 185 КК України був вчинений без переконання ОСОБА_5 неповнолітнього ОСОБА_4 у його вчиненні, що ОСОБА_5 не пропонував ОСОБА_4 вчиняти кримінальне правопорушення. Обидва обвинувачених стверджували, що вони спільно вирішили викопати трубу.
Інших доказів, на спростування позиції обвинувачених щодо вказаних обставин прокурором суду надано не було, та такі в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Об`єктивна сторона зазначеного злочину полягає у втягненні неповнолітніх у злочинну діяльність, а суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Втягнення у злочинну діяльність означає дії, спрямовані на те, щоб викликати у неповнолітнього бажання взяти участь у вчиненні хоча б одного конкретного злочину або отримати навички злочинної діяльності, які можуть бути застосовані згодом. Втягнення це дії, внаслідок яких інша особа спонукається до певної поведінки (у даному випадку до вчинення неповнолітнім злочину), залучається до неї, в такої особи виникає бажання поводитись певним чином. При цьому, на відміну від примушування, особа згодом вчиняє бажані для винного дії за власною волею. Втягнення полягає у впливі на свідомість конкретного чоловіка чи жінки завдяки переконуванню в доцільності, вигідності певної поведінки. Воно здійснюється шляхом умовлянь, підкупу, розпалювання почуття помсти, заздрощів або інших низьких спонукань, розповідей про легкість і доступність певних дій, навчання способам та прийомам їх виконання тощо.
Пленум Верховного Суду України у Постанові №2 від 27.02.2004 року «Про застосування судами законодавства про відповідальність за втягнення неповнолітніх у злочинну чи іншу антигромадську діяльність» звернув увагу судів на те, що судам необхідно з`ясовувати, які форми та способи втягнення неповнолітнього у вчинення протиправних дій застосовувалися дорослою особою, характер фізичного або психічного примусу, а також чи не зловживала ця особа службовою, матеріальною або іншою залежністю від неї неповнолітнього. Засуджуючи дорослих осіб за втягнення неповнолітніх у злочинну чи іншу антигромадську діяльність, суди повинні приділяти належну увагу формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним, розкриваючи як суб`єктивну, так і об`єктивну сторони діянь із зазначенням конкретних форм і способів втягнення та ролі дорослих у вчиненні злочинів у групі з неповнолітніми, а також із обґрунтуванням юридичної кваліфікації дій підсудних.
Районний суд не врахував, що за змістом кримінального закону під втягненням неповнолітнього у злочинну чи іншу антигромадську діяльність треба розуміти певні дії дорослої особи, вчинені з будь-яких мотивів і пов`язані з безпосереднім впливом на неповнолітнього з метою викликати у нього рішучість взяти участь в одному чи декількох злочинах або займатись іншою антигромадською діяльністю. Втягнення завжди передбачає наявність причинного зв`язку між діями дорослої особи і виникненням у неповнолітнього бажання вчинити протиправні дії.
Зазначений наслідок може досягатися за допомогою всіх видів фізичного насильства (заподіяння тілесних ушкоджень, мордування, катування тощо) і психічного впливу (погроза застосувати насильство, завдати матеріальних збитків, зганьбити в очах однолітків та товаришів, позбавити повсякденного спілкування, переконання, залякування, обман, шантаж, підкуп, розпалювання почуття помсти, заздрості або інших низьких почуттів; давання порад про місце й способи вчинення злочину або приховання його слідів; обіцянка приховати сліди злочину, забезпечити грошима, подарунками, розвагами тощо).
Злочин, відповідальність за який передбачена ст. 304 КК, вважається закінченим з моменту здійснення дорослою особою дій, спрямованих на втягнення неповнолітнього у злочинну або іншу антигромадську діяльність, незалежно від того, чи вчинив неповнолітній злочин або інші антигромадські дії.
За відсутності ознак втягнення дорослі особи, які вчинили злочини в групі з неповнолітніми, несуть відповідальність за співучасть у конкретних злочинах.
Отже, стороною обвинувачення не доведена винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК, поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим обвинувачений в силу положень ст. 17 КПК не зобов`язаний доводити свою винуватість і має бути виправданим на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК, у зв`язку з тим, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, яке відносяться до категорії нетяжкого злочину.

Вивченням даних про особу ОСОБА_5 встановлено, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю та братом за адресою: АДРЕСА_1 .
До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд відносить щире каяття.

До обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Також судом враховуються дані досудової доповіді, наданої органом пробації, відповідно до висновку досудової доповіді на ОСОБА_5 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення низький, а також ризик небезпеки для суспільства оцінюється як низький. Орган пробації вважає, що для виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання в громаді можливо за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також висновок органу пробації та думку потерпілого.
Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про необхідність і достатність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
При цьому, суд враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки діяння, тяжкість злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілого, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, та дійшов висновку про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.
На думку суду, призначене покарання ОСОБА_5 відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також є достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, яке відноситься до категорії нетяжкого злочину.
Вивченням даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю та батьком за адресою: АДРЕСА_1 . На момент розгляду справи ОСОБА_4 досяг повноліття, однак вчинив кримінальне правопорушення будучи неповнолітнім.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї, житлово-побутові умови сім`ї ОСОБА_4 відмінні, сім`я благополучна.
До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відносить щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Згідно висновку досудової доповіді, наданої органом пробації на ОСОБА_4 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення середній. Орган пробації вважає, що для виправлення неповнолітнього обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе. На думку органу пробації виконання покарання в громаді можливо за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, виконання рекомендованих заходів, спрямованих на мінімізацію ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, а саме проведення заходів, спрямованих на здобуття повної середньої освіти та в подальшому здобуття професійної кваліфікації.
Згідно до положеннями ч. 1 ст. 98 КК України до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: 1) штраф; 2) громадські роботи; 3) виправні роботи; 4) арешт; 5) позбавлення волі на певний строк.
Положеннями ст. 104 КПК України передбачено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років. У разі звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на окрему особу, за її згодою або на її прохання, обов`язок щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.
Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до інформаційного листа ВССУ від 16.01.2017 року №223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх» суд має максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, однак на момент ухвалення вироку досяг повноліття. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує практику Верховного Суду, який зауважив, що під час постановлення вироку щодо неповнолітньої особи суд повинен суворо дотримуватися загальних засад кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленим в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, відповідно до положень глави 29 КПК України і розділу XI Загальної частини КК України.
Також Верховний Суд неодноразово наголошує у своїх висновках, що недотримання судом міжнародних принципів здійснення кримінальних проваджень щодо неповнолітніх може призвести до порушення права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 16.12.1999 року у справі «Т. проти Великої Британії»).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує, що регламентований процесуальним законом особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх поширюється і на осіб, які досягли повноліття під час здійснення кримінального провадження, в зв`язку з чим виникає необхідність максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує, що вік неповнолітньої особи згідно з п.3 ч.1 ст.66 КК є обставиною, яка пом`якшує покарання незалежно від того, чи досяг обвинувачений на час розгляду кримінального провадження повноліття. Зважаючи на конкретні обставини справи, суд також враховує іншу обставини, що пом`якшують покарання, а саме наявність щирого каяття.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КК України до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: штраф, громадські роботи, виправні роботи, арешт, позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», згідно зі ст. 98 КК до неповнолітніх як основні покарання можуть бути застосовані лише штраф, громадські та виправні роботи, арешт і позбавлення волі на певний строк, а як додаткові - штраф і позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Перелік видів покарань, визначений у ст. 98 КК, є вичерпним. Інші основні та додаткові покарання до неповнолітніх не застосовуються, навіть якщо на час розгляду справи судом вони досягли повноліття. Визначаючи розмір покарання таким особам, суд має виходити з відповідних положень статей 99-102 КК України.
Згідно з ч. 2 ст. 104 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що ч.1 ст. 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування іншого виду покарання або позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі. Неповнолітній може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням лише в разі засудження його до арешту або позбавлення волі (ч. 2 ст. 104 КК). Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК, а щодо неповнолітньої особи - ще й на статтю 104 КК як на підстави для прийняття такого рішення" . Звільняючи особу від відбування покарання з випробуванням, суд може покласти на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК, з метою організації органами виконання покарань належного контролю за її поведінкою. Перелік цих обов`язків є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Таким чином, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, із застосуванням вимог ст. 75 та ст. 104 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Разом з тим, суд вважає, що доводи сторони захисту, що до обвинуваченого ОСОБА_4 потрібно застосувати ст. 105 КК України, примусові заходи виховного характеру у виді застереження, помилковими. Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 хоч і вчинив кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці, однак на момент розгляду справи та ухвалення вироку досяг повноліття.
Вимогами частини 2 статті 97 КК України визначено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
В свою чергу, стаття 105 КК України передбачає, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначений частиною другою цієї статті, можуть бути застосовані до неповнолітнього.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані виключно до неповнолітнього . Вони застосовуються , не лише за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, а і якщо під час постановлення ухвали про застосування таких заходів, особа перебувала у неповнолітньому віці.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.04.2018 р. справа № 198/8/17.
Підстав для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Таким чином, з ОСОБА_5 . Та ОСОБА_4 слід стягнути в рівних частинах на користь держави 2 355,00 гривень за проведення товарознавчої експертизи.
Долю речових доказів за цим кримінальним провадженням вирішити відповідно до вимог п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 369 - 371, 373-375 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік, який обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 31 травня 2021 року.
В силу ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, та виправдати його на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК, у зв`язку з тим, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_5 не обирати.
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк тривалістю один рік, який обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 31 травня 2021 року.
В силу ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_4 не обирати.
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи у розмірі 2 355 (дві тисячі триста п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Арцизького районного суду Одеської області від 04.04.2019 року на речові докази: металеву трубу довжиною 6 м, діаметром 15 см, вилучену в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території та території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на відстані 8 м за городом вказаного домоволодіння на грунтово-трав`янистому покритті; чотири фрагменти металевих труб, внутрішнім діаметром по 15 см, загальною довжиною 6 м та загальною вагою 217,6 кг, а саме: 1-й фрагмент металевої труби довжиною 1,81 м, вагою 76,1 кг; 2-й фрагмент металевої труби довжиною 2,02 м, вагою 58,3 кг; 3-й фрагмент металевої труби довжиною 1,12 м, вагою 52,3 кг; 4-й фрагмент металевої труби довжиною 1,05 м, вагою 30,9 кг, вилучені в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території до північного паркану домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де на відстані 1 м від вказаного паркану; дерев`яну гужову повозку яку запряженою двома кіньми cipoi та бурої масті, які належать родині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вилучену в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані 0,5 м від воріт вказаного домоволодіння, що були визнані речовими доказами.

Речові докази: металеву трубу довжиною 6 м, діаметром 15 см, вилучену в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території та території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на відстані 8 м за городом вказаного домоволодіння на грунтово-трав`янистому покритті; чотири фрагменти металевих труб, внутрішнім діаметром по 15 см, загальною довжиною 6 м та загальною вагою 217,6 кг, а саме: 1-й фрагмент металевої труби довжиною 1,81 м, вагою 76,1 кг; 2-й фрагмент металевої труби довжиною 2,02 м, вагою 58,3 кг; 3-й фрагмент металевої труби довжиною 1,12 м, вагою 52,3 кг; 4-й фрагмент металевої труби довжиною 1,05 м, вагою 30,9 кг, вилучені в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території до північного паркану домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де на відстані 1 м від вказаного паркану, що були визнані речовими доказами -вважати повернутою ОСОБА_8 ;

-дерев`яну гужову повозку яку запряженою двома кіньми cipoi та бурої масті, які належать родині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вилучену в ході проведення огляду місця події, а саме прилеглої території до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані 0,5 м від воріт вказаного домоволодіння, що була визнана речовим доказом вважати повернутою законному власнику ОСОБА_11 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду області через Арцизький районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Арцизького районного суду ОСОБА_1
Одеської області