Справа № 947/8042/21
Провадження № 1-кс/947/3512/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.03.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000417 від 14.03.2021 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велика Севастянівка, Христинівського району, Черкаської області, громадянина України, Українця, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів раніше не судимого

підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.186 КК України

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання досудовим розслідуванням встановлено, що 14.03.2021, приблизно о 04 годині 00 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , сів до транспортного засобу марки «Renault» модель «Megane» д/н НОМЕР_1 сірого кольору, який був під керуванням потерпілого ОСОБА_7 , який він викликав через мобільний додаток «838». Під час поїздки в ході особистої розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 трапилась словесна перепалка в ході якої останній, під`їхавши до АЗС «SOCAR», яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд.94, зупинив автомобіль та вийшов на вулицю з метою скасувати замовлення на перевезення, в цей час у ОСОБА_5 , виник злочинний умисел та корисливий мотив, з метою відкритого заволодіння транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, спрямованого на заволодіння транспортним засобом ОСОБА_5 , вийшов з автомобіля, підійшов впритул до ОСОБА_7 та одразу завдав удару кулаком по обличчю водію від чого останній втратив рівновагу та впав на асфальтоване покриття, отримавши тілесні ушкодження. В подальшому скориставшись безпорадним станом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , заволодівши ключем запалювання від автомобіля, сів на водійське сидіння, за кермо. Знаходячись за кермом, ОСОБА_5 запустив двигун, привів у дію коробку передач та почав рухатися, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом марки «Renault» модель «Megane» д/н НОМЕР_1 сірого кольору, спричинивши ОСОБА_7 , матеріальний збиток на загальну суму 8000 доларів США (в еквіваленті складає 221 703 гривень).

Крім того, 14.03.2021, приблизно о 04 годині 00 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , сів до транспортного засобу марки «Renault» модель «Megane» д/н НОМЕР_1 сірого кольору, який був під керуванням потерпілого ОСОБА_7 , який він викликав через мобільний додаток «838». Під час поїздки в ході особистої розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 трапилась словесна перепалка в ході якої останній, під`їхавши до АЗС «SOCAR», яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд.94, зупинив автомобіль та вийшов на вулицю з метою скасування замовлення на перевезення, в цей час у ОСОБА_5 , виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення майна належного ОСОБА_7 .

Так, реалізуючи свій спільний злочинний умисел та корисливий мотив, спрямований на відкрите викрадення майна, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні транспортного засобу марки «Renault» модель «Megane» д/н НОМЕР_1 , вийшов з автомобіля, підійшов до ОСОБА_7 , та застосував силу, шляхом нанесення декількох ударів кулаком по обличчю спричинив ОСОБА_7 , тілесні ушкодження. В подальшому ОСОБА_5 відкрито викрав мобільний телефон марки "Samsung" моделі А-50, в чохлі синього кольору,imei1: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 із SIM картками мобільного оператора «ВФ Україна» із абонентським номером НОМЕР_4 та «лайфселл» із абонентським номером НОМЕР_5 , який лежав на асфальтованому покритті поруч з потерпілим ОСОБА_7 .

Після цього, ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення з вищевказаним викраденим майном втік, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_7 на загальну суму 6 500,00 гривень.

Слідчий звертається з клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що під час проведення досудового розслідування встановлено ряд ризиків передбачених п.п.1,3.5 ст.177 КПК України, обґрунтовуючи наступним.

Наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у спробах переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 являється мешканцем іншої області та постійного місця мешкання на території м. Одеси не має, офіційно не працевлаштований, без постійного джерела доходів.

Крім того, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_5 ,не має постійного місця роботи, стабільного джерела доходів, вчинив тяжкі злочини проти власності, в стані алкогольного сп`яніння, що вказує на презирливе відношення останнього до охоронюваних законом суспільних цінностей, вбачається наявність реального ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, який полягає у можливості вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі з корисливим умислом.

Також, наявний ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, який полягає у тому, що підозрюваний ОСОБА_5 , має реальну можливість незаконно впливати на свідків, потерпілого, експертів, інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні, задля викривлення показань останніх, які мають значення для встановлення обставин вчинення даних кримінальних правопорушень.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи. Однак, прокурор вказав на те, що тільки зараз дізнався, що підозрюваний погоджується на угоду про визнання винуватості та йому потрібно узгодити позицію з керівництвом.

Захисник підозрюваного в судовому засіданні надав характеризуючий підозрюваного матеріал та заперечував, щодо клопотання сторони обвинувачення, зазначивши наступне, що у підозрюваного наразі вагітна дружина, останній має постійне місце проживання, визнає вину та відшкодував збитки. Крім того, захисник зазначив, що підозрюваний напився, схватив білку, та натворив незаконних дій. На підстав чого просив застосувати домашній арешт, зазначивши, що підозрюваний має намір укласти угоду зі слідством.

Підозрюваний в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та вказав на те, що він напився і не розумів що робив, відігнав машину на 5 метрів, вину свою визнає, шкода відшкодована.

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Разом з тим, згідно п.99 рішення ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні органі державної влади зобов`язані розглянути також альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Дослідивши долучені до клопотання матеріали, слідчий суддя приходить до переконання про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Таким чином, враховуючи вагомість наявних доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_5 тяжкого злочину, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у його вчиненні, враховуючи спосіб, у який злочин було вчинено, слідчий суддя приходить до переконання про доведеність в судовому засіданні наявність ризиків передбачених п.1, п.5 ст.177 КПК України, що з урахуванням обґрунтованості клопотання слідчого вказує на доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу в судовому засіданні встановлено не було.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Piruzyanv. Armenia», п.п. 104-105-794, автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст. 176-178, 182-184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000417 від 14.03.2021 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали обчислюється з моменту затримання особи 14.03.2021 та припиняє свою дію 24.03.2021 року.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1