Номер провадження: 11-сс/813/574/21
Номер справи місцевого суду: 947/6227/21 1-кс/947/3126/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 ,про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000570 від 21.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 27, п. п. 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000570 від 21.10.2020 року, та накладений арешт на майно, яке було вилучене 25.02.2021 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:
- чохол для патронів (шкіряний патронаж) із 19 мисливськими набоями та 2 мисливські патрони 12 калібру;

- монтажну стрічку, набір для пайки, акумуляторну батарею, GPS-трекер з імей92212;

- чорнові записи на аркуші паперу та карта пам`яті Transcend 16 gb у корпусі синього кольору;

- 8 мисливських патронів 16 калібру Rio та 2 юсб-входи;

- мобільний телефон «Black Berry», з розбитим дисплеем;

- мисливські патрони: 12 калібру 93 штуки;

- 46 мисливських патронів 16 калібру;

- номерні знаки НОМЕР_1 ;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 сірого кольору на імя ОСОБА_7 ;

- табличка металева із зазначенням номеру шасі НОМЕР_3 ;

- предмет схожий на магазин пістолету з маркуванням « НОМЕР_4 »;

- 29 використаних мисливських патронів 12 калібру, 3 використаних патрони 16 калібру;

- мисливський ремень;

- 43 мисливські набої 12 калібру;

- 23 мисливські набої 16 калібру;

- предмет, ззовні схожий на пістолет, магазин з маркуванням 7312, дві кулі «Вій» 9 мм РА, одна куля «Терен-5»;

- мисливські патрони в паперовому пакеті;

- 204 мисливських патрони12 калібру;

- три мисливські рушниці: НОМЕР_5 ; ІЖ-27 № НОМЕР_6 ; ІЖ-27 № НОМЕР_7 ;

- дозвіл на право зберігання зброї травматичної дії № НОМЕР_8 ;

- мобільний телефон «ЕРГО» імей-1: НОМЕР_9 , імей-2: НОМЕР_10 ;

- три карти пам`яті;

- дві портативні камери, проводи та юсб-кабеля;

- мобільний телефон «Самсунг» золотого кольору імей-1: НОМЕР_11 ; імей-2: НОМЕР_12 та коробка від нього;

- номерні знаки НОМЕР_13 ;

- флеш «Ай Драйв» №20181015;

- предмет, ззовні схожий на пістолет «Сталкер 2918-S» з маркуванням НОМЕР_14 кал.9 мм та 12 патронів.

В обґрунтування накладення арешту слідчий суддя зазначив правову підставу, передбачену п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме, що майно відповідає критеріям речових доказів та може бути використане, як доказ у кримінальному провадженні, а також, що арешт необхідний з метою збереження речових доказів, які необхідні для проведення експертних досліджень та для проведення необхідних слідчих дій.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що він не був повідомлений про час та місце розгляду клопотання, яке розглянуто за його відсутності, копію ухвали слідчого судді отримав лише 26.03.2021 року.

Також в апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, посилаючись на те, що висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, слідчий суддя безпідставно зазначив в ухвалі про ймовірне відношення ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого злочину, оскільки до теперішнього часу ОСОБА_7 був допитаний у кримінальному провадженні у якості свідка.

Вилучені під обшуку мисливські рушниці, засоби для відстрілу гумових куль та набої до них перебувають у власності ОСОБА_7 на законних підставах, згідно дозволів на зброю.

Вилучені предмети і документи жодним чином не придатні для виготовлення вибухових пристроїв, з огляду на фабулу кримінального правопорушення, відносно якого внесені відомості до ЄРДР, в зв`язку з чим не мають доказового значення та не відповідають критеріям ст. 98 КПК України.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, надані до клопотання про арешт майна, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Приймаючи до уваги, що копію ухвали слідчого судді власник майна отримав лише 26.03.2021 року, а з апеляційною скаргою звернувся 30.03.2021 року, апеляційний суд, вважає, що апеляційна скарга подана у строки, передбачені кримінальним процесуальним законом, що підтверджується матеріалами провадження та не заперечував прокурор.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повиненобґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши клопотання слідчого та надані до нього матеріали, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду, вважає, щослідчий суддя задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно передчасно, оскільки не звернув уваги на невідповідність клопотання приписам ч.2 ст. 171 КПК України.

В клопотанні слідчий для накладення арешту на майно, яке було вилучене 25.02.2021 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 ,зазначив підставу і мету, які передбачені п.2 ч.1 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, які мають суттєве значення для кримінального провадження.

Разом з тим, в клопотанні взагалі не зазначене відповідне обґрунтування необхідності арешту майна та яким чином воно відноситься до кримінального провадження.

З клопотання слідчого вбачається, що під час обшуку були вилучені, зокрема, травматичний пристрій «ПМР» та мисливської гладкоствольні рушниці.

Однак, у клопотанні слідчого взагалі не заначено, з відповідним обґрунтуванням, яке саме травматичний пристрій «ПМР» та мисливської гладкоствольні рушниці мають відношення до вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням того, що злочин був вчинений за допомогою саморобних вибухових пристроїв.

При цьому, ОСОБА_7 до апеляційної скарги надав копії дозволів, наданих йому на право зберігання, носіння вилученого травматичного пристрою «ПМР» та мисливської гладкоствольних рушниць, що не спростовує доводи апеляційної скарги щодо законності перебування у останнього зазначених речей.

Таким чином, апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в клопотанні належним чином не розмежоване вилучене майно, на яке потрібен дозвіл, з тим, на яке такий дозвіл не потрібен, а також не зазначені ці обставини конкретно до кожного з вилучених предметів.
Також в клопотанні не зазначено обґрунтування належності кожного з вилучених предметів до кримінального провадження, в межах якого проводиться досудове розслідування та проведений обшук у ОСОБА_7 , з огляду на те, що відповідно до фабули кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР, злочин був вчинений за допомогою саморобних вибухових пристроїв.

В клопотанні також не обґрунтована необхідність арешту майна, а саме його відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, зокрема, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на вилученому майні, яким чином воно може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Зазначені обставини підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та мають бути перевіренні та дослідженні слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту.
Таким чином, аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції показав, що клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Крім того, в клопотанні слідчого зазанчено, що арешт необхідний для проведення ряд судових експертиз.

Однак, у клопотанні не зазначено, які саме експертні дослідження необхідно провести, а також не зазначено, що саме може бути встановлено за наслідками проведення експертинх дослідлжень, необхідне для встановлення обставин кримніального провадження.

При розгляді апеляційної скарги прокурор зазначив, що майно у ОСОБА_7 вилучене також з метою перевірки його причетності до вчинення інших кримінальних правопорушень, однак, на думку апеляційного суду, в даному випадку в клопотанні слідчого про арешт майна мають бути зазначені такі кримінальні провадження.

Апеляційний суд вважає, що за наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно його розглянути, у зв`язку з чим висновок слідчого судді про задоволення такого клопотання, враховуючи вищезазначені порушення, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними положеннями Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, учасником якої є Україна, Конституції України, Кримінального процесуального закону та практикою Європейського суду з прав людини.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчим суддею при розгляді клопотання були допущені істотні порушення вимог КПК України, так як слідчий суддя не повернув його для усунення недоліків органу досудового розслідування, відповідно до приписів ч.3 ст. 172 КПК України, а прийняв його до розгляду та розглянув, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Встановлена апеляційним судом невідповідність клопотання слідчого вимогам закону також унеможливлювлює його розгляд апеляційним судом по суті, в звязку з чим апеляційний суд вважає необхідним повернути клопотання прокурору для усунення зазначених недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК України

При таких обставинах, відповідно до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, апеляційний суд приходить до виснвоку про те, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження частково, оскаржувана ухвала слідчого судді має бути скасована з наведених підстав та постановлена нова ухвала про повернення клопотання прокурору для усунення зазначених недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000570 від 21.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 27, п. п. 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,- скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000570 від 21.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 27, п. п. 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з часу отримання копії повного тексту цієї ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено 26.04.2021 року, о 10 годині 00 хвилин, в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4