Справа № 760/8183/21
Провадження № 1-кс/760/2717/21
У Х В АЛ А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду в м.Києві скаргу ОСОБА_3

на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінальних правопорушень, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінальних правопорушень.

Скарга обґрунтовується тим, що ОСОБА_3 було подано на ім`я керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України заяву від 26.03.2021, вих.№4296/26, про вчинення слідчим суддею Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, яка була отримана уповноваженими службовими особами Національного антикорупційного бюро України 26.03.2021, що, зокрема, підтверджується відповідною відміткою на копії заяви про вчинення кримінальних правопорушень.

Скаржник вказує, що всупереч вимогам ст. 214 КПК України відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено.

Враховуючи вищенаведене скаржник по суті просить слідчого суддю зобов`язати керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України:

- внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_3 від 26.03.2021, вих.№4296/26, про вчинення суддею ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України,;

- надати ОСОБА_3 належним чином завірені витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань та пам`ятки про процесуальні права і обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні, що відповідають зазначеним кваліфікаціям вчиненого злочину - передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України;

- повідомити суд про виконання ухвали слідчого судді;

- зазначити в резолютивній частині ухвали вказані ОСОБА_3 у заяві про вчинення кримінальних правопорушень статті, а саме: ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, у поданій скарзі просив проводити судове засідання за його відсутності.

До слідчого судді надійшли пояснення представника Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_5 , в яких зазначено, що в поданій ОСОБА_3 заяві від від 26.03.2021, вих.№4296/26, про вчинення кримінальних правопорушень не наведено достатніх об`єктивних даних та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення кримінального корупційного правопорушення, здійснення досудового розслідування якого віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України, у зв`язку з чим заяву скеровано листом від 29.03.2021 за вих.№11-225/9628 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про що заявника повідомлено. З огляду на викладене, представник Національного антикорупційного бюро України просив в задоволенні скарги відмовити повністю та розглянути справу без участі представника Національного бюро за наявними письмовими поясненнями.

Відповідно до ч.3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши скаргу та додані до неї копії документів, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Виходячи з п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_3 до керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України було подано заяву від 26.03.2021, вих.№4296/26, про вчинення, на його думку, суддею Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, яка була отримана уповноваженими службовими особами Національного антикорупційного бюро України 26.03.2021. Однак, відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було.

При дослідженні матеріалів скарги, у тому числі копії заяви ОСОБА_3 про вчинені кримінальні правопорушення, слідчим суддею встановлено, що твердження скаржника про вчинення суддею Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, зводяться до наступного.

Як вказує ОСОБА_3 , 30.10.2019 ним до слідчого судді Печерського районного суду м.Києва було подано скаргу за вих.№3469/30 на постанову слідчого першого СВ ТУ ДБР ОСОБА_6 від 21.10.2019 про закриття кримінального провадження №0001232 від 26.12.2018. При цьому, суддя ОСОБА_4 не врахувала копію рішення Верховного Суду №К/9901/68791/18 від 11.01.2019, вимоги Наказу Міністра юстиції України за № 1000/5 від 18.06.2015 року «Про затвердження правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства юстиції України від 04.07.2018 року за № 2277/5), а також Постанову Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 року за №55 про «Деякі питання документування управлінської діяльності», декілька рішень Київського апеляційного суду, проте 05.11.2020 винесла неправосудну ухвалу, якою відмовила ОСОБА_3 в задоволенні вищевказаної скарги, приховавши від розгляду майже всі вказані скаржником підстави для скасування цієї постанови слідчого та всі неправомірні його дії, шляхом тиску на ОСОБА_3 начебто через епідемію коронавірусу, позбавивши його участі у розгляді судової справи №757/57889/19-к та порушила таємницю нарадчої кімнати. На думку ОСОБА_3 , є всі підстави вважати цю ухвалу судді ОСОБА_4 неправосудною, оскільки остання винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що діями судді ОСОБА_4 йому було заподіяно шкоду разом на 900 000 грн.

Виходячи з аналізу вищевикладеного, слідчий суддя доходить висновку, що твердження скаржника про вчинення суддею ОСОБА_4 кримінальних правопорушень зводяться виключно до незгоди з її рішенням за наслідками розгляду справи №757/57889/19к, яким залишено без задоволення скаргу ОСОБА_3 . Проте незгода скаржника із процесуальними рішеннями та діями судді, судовими рішеннями по суті, їх оцінка як постановлених з порушенням норм матеріального та процесуального права як такі не свідчать про їх неправосудність та вчинення при цьому суддею кримінальних правопорушень.

Та передусім слідчий суддя виходить з ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частинами 1, 2 ст.126, ч.1 ст.129 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пп.2 а), 2 d) Рекомендації № (94) 12 "Незалежність, дієвість та роль суддів", ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.94, зазначено, що незалежність суддів має бути гарантована відповідно до положень Конвенції та конституційних принципів.

Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомочного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно з чийого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось. У законі мають бути передбачені санкції проти осіб, які намагаються у такий спосіб впливати на суддів. Судді мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне тлумачення фактів та чинне законодавство. Судді не зобов`язані давати звіт щодо справ, які знаходяться в їх провадженні, ніякій особі, яка не належить до системи судової влади.

Крім того, в пп.3 а), 3 b) вищезазначеної Рекомендації вказується, що судді, зокрема, зобов`язані діяти у кожній справі цілком незалежно та бути захищеним від будь-якого стороннього впливу; проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне витлумачення закону.

У зв`язку з цим слід також зазначити, що пп. 5, 57, 59 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (далі КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень закріплено базовий принцип, відповідно до якого оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом. Цей принцип є ключовим наслідком конституційної гарантії незалежності суддів, яка розглядається як одна із основних характеристик верховенства права в демократичному суспільстві.

КРЄС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Держави повинні гарантувати відповідність їхніх національних процедур вимогам, викладеним у рішеннях зазначеного Суду.

КРЄС зазначає, що будь-який метод оцінювання якості судових рішень не повинен втручатися у незалежність як судової влади у цілому, так і окремих суддів.

Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 Про незалежність судової влади виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до п.12 вищевказаної Постанови Пленуму оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.

Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв`язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду.

Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі №21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».

Виходячи з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011, оцінка процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанцій і не може даватись будь-якими іншими органами, в тому числі і слідчими органами.

При цьому, слідчим суддею встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 02.02.2021, справа №757/57889/19-к, провадження №11-сс/824/710/2021, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_4 від 05.11.2020 року, якою залишено без задоволення скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_6 від 21.10.2019 про закриття кримінального провадження №0001232 - залишено без змін. Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10.03.2021, справа № 757/57889/19-к, провадження № 51-1143ск21, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2020 та ухвалу Київського апеляційного суду від 02.02.2021. Ухвала оскарженню не підлягає. Отже, законність та обґрунтованість рішення слідчого судді ОСОБА_4 від 05.11.2020 року, яким залишено без задоволення скаргу ОСОБА_3 , підтверджено судами вищих інстанцій у порядку, встановленому КПК України.

Слідчий суддя виходить також з того, що згідно з ч.1 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи з ч.2 ст.214, ч.1 ст.219 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Положення стст.214, 219 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України, п.1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства України реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це є гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Вищезазначене повністю узгоджується із ст.2 КПК України, згідно з якою завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб, зокрема, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Аналогічна по суті позиція викладена в Висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 01.07.2013, ухвалі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в справі № 991/9397/20, провадження №11-сс/991/965/20, згідно з якою внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення прав та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це вже є іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.

Крім того, слідчий суддя також ураховує, що в Узагальненні ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12.01.2017 чітко зазначено, що КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.

Також слідчий суддя зобов`язаний дотримуватися такої конституційної основної засади судочинства (загальної засади кримінального провадження) як диспозитивність, що, серед іншого, передбачає свободу сторін в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України), зокрема, в обов`язку скаржника довести слідчому судді обґрунтованість своєї скарги.

Крім того, виходячи з п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя наділений повноваженнями судового контролю у кримінальному провадженні, який здійснюється, серед іншого, шляхом прийняття рішень за скаргами на рішення, дії чи бездіяльність в порядку, передбаченому главою 26 КПК України.

Проте ні в скарзі, ні у доданій до скарги копії заяви ОСОБА_3 про вчинене кримінальне правопорушення від 26.03.2021, вих.№4299/26, взагалі відсутні будь-які об`єктивні дані, що дійсно свідчать про наявність ознак злочинів, вчинених, на думку ОСОБА_3 , суддею ОСОБА_4 та передбачених ч.2 ст. 366 - службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки; ч.1 ст. 396 - заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину,ч.1 ст. 111 КК України - державна зрада, ст. 170 КК України - перешкоджання законній діяльності професійних спілок, політичних партій, громадських організацій. Зокрема, не зазначено, на яких підставах ОСОБА_3 вважає підробленою ухвалу судді ОСОБА_4 і в чому саме полягали тяжкі наслідки такого підроблення; хто конкретно вчинив заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину і якого саме; не визначено в чому полягає державна зрада судді ОСОБА_4 , а саме чи то в переході на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, чи то у шпигунстві, чи в наданні іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України і на користь якої саме іноземної держави, іноземної організації або їх представників; в чому полягав умисел ОСОБА_4 на перешкоджання законній діяльності професійних спілок, політичних партій, громадських організацій або їх органів тощо. Крім того, не вказано, до яких саме злочинів, на думку ОСОБА_3 , слід застосовувати ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, в чому конкретно полягали замах на кримінальні правопорушення та пособництво у їх вчиненні тощо, що все разом відбулося протягом постановлення судового рішення 05.11.2020.

Також не підтвердженими будь-якими об`єктивними відомостями є твердження ОСОБА_3 про суму завданих злочинами судді ОСОБА_4 збитків, яка, за підрахунками скаржника, становить 900 000 грн.

Виходячи з наведеного, слідчий суддя вважає необґрунтованим твердження ОСОБА_3 , що в заяві про вчинені кримінальні правопорушення від 26.03.2021, вих.№4296/26, ним було вказано всі елементи вчиненого злочину: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона, а також всі ознаки вчиненого злочину: час, місце, спосіб, ПІП особи, місце її роботи і посаду, короткі обставини злочину, оскільки це не відповідає встановленим слідчим суддею фактичним обставинам.

Крім того, окремої оцінки потребують твердження ОСОБА_3 про те, що службові підроблення, винесення неправосудного рішення, надання допомоги кримінальним особам, вчинені суддею ОСОБА_4 , також витікають з предмету його громадської діяльності, яка делегована йому Міністерством юстиції України. По-перше, виходячи з чинного законодавства України Міністерство юстиції не має повноважень і не делегує будь-яким об`єднанням громадян здійснення будь-яких функцій, а утворення і діяльність громадських об`єднань, мета (цілі) або дії яких спрямовані на незаконне захоплення державної влади, забороняються. По-друге, оскільки службові підроблення, винесення неправосудного рішення, надання допомоги кримінальним особам, вчинені суддею ОСОБА_4 , витікають, як вказує сам ОСОБА_3 , з предмету громадської діяльності ОСОБА_3 , то і сама така діяльність ОСОБА_3 полягає в такій протиправній діяльності, а тому має бути предметом окремого розслідування відповідних правоохоронних органів України.

Як вже зазначалося вище, законність та обґрунтованість рішення слідчого судді ОСОБА_4 від 05.11.2020 року, яким залишено без задоволення скаргу ОСОБА_3 , підтверджено судами вищих інстанцій у порядку, встановленому КПК України, про що добре відомо заявнику. Незважаючи на це, ОСОБА_3 до слідчого судді подано безпідставну, явно необґрунтовану, із штучним характером, скаргу з метою притягнення особи до кримінальної відповідальності, що свідчить про зловживання ОСОБА_3 правом на подання скарги, передбаченим КПК України.

При цьому, слідчий суддя враховує також відповідну судову практику. Так, Європейський суд з прав людини застосовує положення, передбачене ч.3 ст.35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви. Зокрема, вважається зловживанням таке поводження заявника, яке явно суперечить цілям права на індивідуальне звернення, передбаченого Конвенцією, і перешкоджає належній роботі Суду або належному перебігу провадження («Miролюбовс та інші проти Латвії» ).

Також згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх, психічно хворих осіб та осіб, схильних до сутяжництва (зокрема, справа «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», справа «Толстой Милославський проти Сполученого Королівства»).

В рішенні у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним («Ернст та інші проти Бельгії»).

Крім того, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16.05.2019 (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив, якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.

Також ухвалами судів апеляційної інстанції підтверджено законність та обґрунтованість рішень слідчих суддів щодо відмов у задоволенні скарг на бездіяльність уповноважених службових осіб, що полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами про вчинення кримінальних правопорушень як суддями, так і у разі встановлення слідчими суддями відсутності ознак заявлених правопорушень, зокрема, від 18.01.2021 (справа №759/6624/20, провадження №11-сс/824/1109/2021), від 29.01.2021 (справа № 991/297/21, провадження № 11-сс/991/116/21), від 02.02.2021 (справа № 991/106/21, провадження №11-сс/991/85/21), від 15.03.2021 (справа № 760/1710/21).

Слідчий суддя також враховує судову практику щодо розгляду скарг ОСОБА_3 , зокрема ухвалу колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.06.2020 (справа № 991/3308/20, провадження №11-сс/991/486/20), в якій встановлено, що з матеріалів скарги вбачається, що за номером 0000162 об`єднано близько 250 кримінальних проваджень, розпочатих прокуратурою м. Києва за заявами ОСОБА_3 . Однак посилань на конкретні обставини таких злочинів ці заяви не містять. Такі обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 усвідомлює абстрактний характер звернень до правоохоронних органів з приводу вчинення злочинів різними посадовими особами та використовує правоохоронну та судову системи держави для виконання невластивих їм функцій. У даному кримінальному провадженні навіть сам по собі зміст заяви про кримінальне правопорушення дає достатні підстави колегії суду зробити висновок про відсутність події отримання посадовими особами прокуратури неправомірної вигоди від ОСОБА_3 або її вимагання чи зловживання службовим становищем, оскільки заява не містить конкретних обставин таких правопорушень, а посилання в ній на вимагання хабаря за допит особи в якості потерпілого, а не свідка позбавлене здорового глузду.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя доходить висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення суддею Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

На підставі викладеного та керуючись стст. 19, 126, 129 Конституції України, ст.2 КК України, стст. 2, 214, 219, 303, 307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 26.03.2021, вих.№4296/26, про вчинення кримінальних правопорушень, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1