ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/332/20 Номер провадження 11-кп/814/366/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 0000055 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 травня 2020 року,

встановила:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Салівка Кременчуцького району Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , на підставі ст.89 КК України не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 20 лютого 2020 року приблизно о 21.00 год, під час вживання спиртних напоїв з потерпілим ОСОБА_9 в кімнаті будинку АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, гумовою палицею наніс приблизно п`ять ударів потерпілому в область обличчя, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді гематоми повік обох очей, обширного проникаючого склерального поранення з випадінням внутрішніх оболонок, гіфеми, тотального гемофтальму лівого ока, що викликали втрату функції ока.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження щодо нього.

Свої вимоги мотивує тим, що судом не були належним чином встановлені обставини провадження, а саме час та дата інкримінованого йому злочину та знаряддя злочину. Суд помилково зазначив про те, що подія відбулася 20 лютого 2020 року, тоді як фактично вона мала місце 20 січня 2020 року.

Крім того, вважає, що кваліфікація злочину як умисне тяжке тілесне ушкодження, є неправильною, так як у нього не було умислу на заподіяння тяжких наслідків. Стверджує, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 були спричинені ним з необережності, а тому його вина у вчиненні злочину за ч.1 ст. 121 КК України судом не доведена.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 не погоджується з кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 121 КК України, оскільки вважає, що злочин він вчинив з необережності та не мав умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Такі доводи обвинуваченого є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Диспозицією ч.1 ст.121 КК України передбачено відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, яке, зокрема, спричинило втрату будь-якого органу або його функцій.

Отже, при вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень. При цьому ступінь тяжкості ушкодження здоров`я потерпілого може бути в свідомості особи не конкретизованим, тобто щодо наслідків своїх дій вона може діяти з невизначеним умислом. В такому разі відповідальність настає залежно від фактично заподіяної шкоди здоров`ю потерпілому.

У своїх показаннях у судовому засіданні як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений не оспорював факт конфлікту з потерпілим та умисного нанесення йому гумовим предметом щонайменше п`яти ударів, у тому числі, у життєво важливий орган - голову, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій.

Внаслідок таких ударів потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, що призвело до втрати функції ока.

Враховуючи викладене, висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є правильним.

Доводи обвинуваченого, що він завдавав ударів не гумовою палицею, а гумовим шлангом, суттєвого значення для з`ясування обставин події не мають та не спростовують висновку суду про те, що саме внаслідок умисних дій ОСОБА_8 потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого про те, що він не розумів суті розгляду провадження без дослідження доказів на підставі ч.3 ст. 349 КПК України.

Як вбачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, визнав повністю, добровільно розповів про обставини конфлікту з потерпілим, нанесення йому тілесних ушкоджень. Погодився, що саме внаслідок його дій потерпілий отримав ушкодження ока, що викликало втрату його функції.

Тому суд першої інстанції, з`ясувавши, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом роз`яснено суть даної норми у доступній, чіткій та конкретизованій формі. ОСОБА_8 в судовому засіданні вказав, що роз`яснення йому зрозумілі, та не заперечував проти розгляду провадження без дослідження доказів.

Враховуючи викладене, порушення права обвинуваченого не було, а отже доводи його апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, тяжкі незворотні наслідки, що настали внаслідок дій ОСОБА_8 , особу обвинуваченого, характеристику; наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття та сприяння розкриттю злочину, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні для обвинуваченого.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону під час судового розгляду у суді першої інстанції допущено не було, вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Отже, підстави для скасування вироку відсутні, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Разом з цим, доводи обвинуваченого, що злочин було вчинено не 20 лютого 2020 року, а 20 січня 2020 року є слушним, оскільки з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню вбачається, що ОСОБА_9 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення 21.01.2020 та цього ж дня внесено відомості до ЄРДР.

Враховуючи викладене, дата вчинення ОСОБА_8 злочину у мотивувальній частині вироку підлягає уточненню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Уточнити в мотивувальній частині вироку, що злочин вчинено ОСОБА_8 20 січня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4