Ухвала
Іменем України
29 червня 2021 року
м. Київ

справа № 165/796/18
провадження № 51-610 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Володимир-Волинського міського суду від 02 листопада 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
засуджено за:- ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна; - ч. 2 ст. 289 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 березня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення(розбій),тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв?язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_4 внаслідок м?якості. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна, не врахував ступеня тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності скоєного та даних про його особу, який не розкаявся у вчиненому, не працює, збитки не відшкодував, суспільно-корисною діяльністю не займається та має негативну характеристику за місцем проживання та вчинив злочин з корисливим умислом. Тому вважає, що покарання засудженому слід призначити із обов`язковим застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна. При цьому стверджує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України не навів в ухвалі достатніх мотивів на спростування його доводів щодо незастосування згаданого вище додаткового покарання.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України, у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України черезм`якість, а саме, необґрунтоване не застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.

Нормами статей 51 та 52 ККУкраїни врегульовано, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосоване до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ККУкраїни конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості й може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Санкція ч. 2 ст. 289 КК України з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень або обрати цей вид додаткового покарання, або не застосовувати його.

Як вбачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, під час призначення ОСОБА_4 покарання судами було дотримано вимоги статей 50, 65 КК України, а саме врахованотяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень; тяжкого та особливо тяжкого, відповідно; особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, по місцю проживання характеризується негативно; ставлення винного до скоєного; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст. 59 КК України при призначенні ОСОБА_4 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, зробив правильний висновок про те, що перевиховання засудженого ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке згідно санкції вищевказаної статті не є обов?язковим, а остаточне покарання за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів - у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна.

При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що суд першої інстанції, додержуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації, в дотримання ст. ст. 50, 65 КК України, встановивши у кримінальному провадженні обставини, які характеризують особу засудженого ОСОБА_4 та, врахувавши їх при застосуванні покарання, призначив йому покарання, яке відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі засудженого, є достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, належним чином умотивувавши своє рішення, а тому вони не є безумовною підставою для застосування додаткового виду покарання, виходячи із принципу судової дискреції.
На переконання суду касаційної інстанції, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, призначене засудженому ОСОБА_4 покарання є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання, відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України.

Суд апеляційної інстанції у повному обсязі переглянув апеляційну скаргу прокурора, в якій останній вказував на необхідність призначення винному додаткового покаранняза ч. 2 ст. 289 КК України, та, погодившись із рішенням міського суду, навів в ухвалі обґрунтовані мотиви на спростування доводів прокурора, які є аналогічними доводам, наведеним у його касаційній скарзі.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3