Справа № 645/1287/16-к
Провадження № 1-кп/643/161/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року року колегія суддів Московського районного суду м. Харкова у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 за участю прокурора - ОСОБА_5 , захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , перекладача ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 359 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

Встановила:
На розгляді Московського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 359 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_6 заявили клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на домашній арешт , посилаючись на не , що останній тривалий час утримується під вартою , має постійне місце мешкання , вищу освіту , позитивно характеризується , раніше не судимий ,має батьків пенсіонерів, мати являється інвалідом праці, служив у Збройних силах України, є учасником АТО , в судовому засіданні допитані всі свідки , у обвинуваченого відсутній намір переховуватись від органів досудового розслідування та суду ,вчиняти кримінальні правопорушення та прокурором не доведено наявність ризиків, які були враховані під час обрання запобіжного заходу.

Захисники ,обвинувачені підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор заперечували проти клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт .

Судова колегія, вислухав учасників судового процесу та дослідивши матеріали кримінального провадження , приходить до наступного .

ч.2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, свідчать про підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Тримання під вартою може бути виправданим в тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
З огляду на вищенаведене, суд враховує, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України ,суду не надано, тому, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в ході судового слідства, а також виконання процесуальних рішень у справі, суд вважає,що підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 колегією суддів не встановлено
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, до спливу строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершена до його спливу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Водночас, ст. 17 Закону України від 23.08.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст.5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 р. у справі «Харченко проти України»).
На думку колегії суддів, при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставинами, що підтверджують наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, є те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні злочинів, які у відповідності до положень ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами та санкція ч. 3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, дані про їх осіб, зокрема їх віку та стану здоров`я, а головне - посягання на суспільні відносини, що охороняють життя та здоров`я особи, які відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю.
Колегія суддів також вважає, що обраний відносноОСОБА_11 , ОСОБА_12 запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, що їм інкримінуються, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
ОСОБА_13 , ОСОБА_10 обвинувачуються у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, що відноситься до особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 років.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , суд враховує тяжкість покарання, що погрожує обвинуваченим, їх репутацію, суспільну небезпечність інкримінованого їм кримінального правопорушення та імовірну можливість переховування від суду, продовження ними протиправної поведінки в подальшому, вчинення інших кримінальних правопорушень, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом.
З погляду на викладене, судова колегія, вважає доцільним продовження терміну тримання під вартою ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , так як не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, що виправдовує подальше тримання обвинувачених під вартою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_16 заявив про те, що в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» в якій він утримується , неякісно надають медичну допомогу, відсутні гідні умови тримання.
Колегія суддів , вислухав обвинуваченого ОСОБА_17 , учасників судового процесу, прийшла до наступного.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі.

Держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п.72 рішення від 18.12.2008 року по справі «Ухань проти України», заява №30628/02).
Положеннями ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» встановлено, що адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист.
Відповідно до п.2.3 «Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 року, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.
Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення порушення прав обвинуваченого ОСОБА_10 на отримання необхідної та достатньої медичної допомоги, суд прийшов до висновку про надання доручення уповноваженим особам адміністрації ДУ « Харківський слідчий ізолятор» про вжиття належних та своєчасних заходів для проведення медичного обстеження та медичного лікування обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Керуючись ст.ст. 331, 376 КПК України, судова колегія,
УХВАЛИЛА :
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на домашній арешт - відмовити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк тримання під вартою в Державній установі « Харківський слідчий ізолятор» , який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 04.06.2021 року включно .
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 строк тримання під вартою в Державній установі « Харківський слідчий ізолятор», який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 04.06.2021 року включно.
Доручити адміністрації ДУ « Харківський слідчий ізолятор» вжити належних та своєчасних заходів для проведення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору, направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Суддя ОСОБА_2
Суддя ОСОБА_3