У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001676, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 та прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2021 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Криворівня Верховинського району Івано-Франківської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту затримання, тобто з 17.07.2019 р.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів за проведення експертиз на загальну суму 168 603,11 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження за недоведеністю вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
У задоволенні цивільного позову відмовити.

Прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 призначити за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи апелянтів.

Обвинувачений ОСОБА_5 вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки стороною обвинувачення не надано достатньої кількості належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Зокрема, не встановлено обставин та часу походження слідів його крові та недопалків цигарок із його слідами у квартирі, де був знайдений ОСОБА_10 .
Відмічає, що повідомляв суд про те, що під час затримання працівники поліції наносили йому тілесні ушкодження, внаслідок чого примусили прийняти участь у слідчому експерименті та надати одяг для проведення експертизи, однак цьому не було надано належної оцінки.
Крім того, на думку апелянта, судом невірно вирішено цивільний позов.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Перш за все, відмічає, що вирок суду ухвалений із зазначенням висновків, які не підтверджені доказами, зокрема в частині наявності злочинного умислу ОСОБА_5 на спричинення тяжких тілесних ушкоджень своєму батькові ОСОБА_10 та самого факту його перебування у квартирі АДРЕСА_2 у ніч з 09.07.2019 р. на 10.07.2019 р.
На думку захисника, показання потерпілої ОСОБА_9 не можуть слугувати доказом на підтвердження ані умислу обвинуваченого, направленого на нанесення тілесних ушкоджень, які потягли смерть ОСОБА_10 , ані обставин їх нанесення, оскільки вона не була очевидцем нанесення тілесних ушкоджень та частково давала покази з чужих слів невстановленого сусіда. Більш того, потерпіла є зацікавленою особою у визнанні обвинуваченого ОСОБА_5 винним, з метою відшкодування моральної шкоди та у зв`язку із особистою неприязню.
Водночас, як потерпіла ОСОБА_9 , так і свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не були очевидцями обставин нанесення тілесних ушкоджень, а тому їх показання не є достатніми доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_5 . Крім того, показання свідка ОСОБА_12 відображені частково, а свідок ОСОБА_13 надавав показання з чужих слів.
Вважає, що суд безпідставно допитав свідка ОСОБА_16 , оскільки його не допитували на досудовому розслідуванні та його показання не є додатковим доказом, який виник після подання обвинувального акту до суду, а відтак, вони є недопустимим доказом та не доводять обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При цьому, питання про допит цього свідка взагалі не вирішувалось судом відповідно до ст. 350 КПК України.
Відмічає, що суд першої інстанції протягом всього судового розгляду діяв упереджено по відношенню до сторони захисту та обвинуваченого зокрема, клопотання захисника розглянуті з порушенням п. 3 ч. 3 ст. 374 КПК України без належного мотивування, а деякі із них взагалі залишились нерозглянутими.
Звертає увагу суду на тому, що ОСОБА_5 , в порушення вимог ч. 12 ст. 290 КПК України не відкрито матеріалів досудового розслідування, які були покладені в основу оскаржуваного вироку. Водночас, напис захисника ОСОБА_17 про ознайомлення ОСОБА_5 із матеріалами провадження у її присутності та присутності понятих є таким, що не відповідає даним, зафіксованим на відеозаписі та свідчить про порушення права на захист.
Окрім наведеного, зауважує, що цивільний позов подано з порушенням вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки у ньому не зазначено наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів на підтвердження завдання моральної шкоди від інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, адже розлад здоров`я у потерпілої був і до втрати чоловіка, а доказів нових погіршень стану здоров`я, які б були пов`язані з причетністю до цього обвинуваченого не долучалось. При цьому, доведеність розміру позову та підстави позовних вимог належним чином не мотивовані у вироку.
Прокурор, не оспорюючи висновків суду стосовно кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає оскаржуваний вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Наголошує на тому, що при призначенні покарання суд хоча й послався, але недостатньо врахував суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його наслідків у вигляді смерті ОСОБА_5 .
Поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_5 , будучи судимим Верховинським районним судом Івано-Франківської області за ч. ч. 1, 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі та звільненим від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.
Крім того, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, судом першої інстанції належним чином не враховано тих обставин, що за місцем проживання він характеризується негативно, помічений у вживанні спритних напоїв, брав участь у конфліктних ситуаціях, неодноразово затримувався працівниками поліції за порушення правил поведінки та, на даний час, притягується до кримінальної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 125 КК України.
Наведені обставини, на думку прокурора, свідчать про особливо велику суспільну небезпечність ОСОБА_5 , що потребує призначення покарання, наближеного до максимальної санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.07.2019 р., в період часу з 03.00 год. по 06.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 разом зі своїм батьком ОСОБА_10 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , протягом тривалого часу вживали алкогольні напої. В цей час між ними, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, пов`язаних із надмірним вживанням алкогольних напоїв, розпочалась словесна сварка, в ході якої у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень своєму батькові ОСОБА_10 .
З метою реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_5 почав наносити удари кулаками та ногами по тілу потерпілого ОСОБА_10 . В результаті нанесених ударів у останнього утворились тілесні ушкодження у вигляді рани на слизовій оболонці верхньої губи, синців на ділянці грудної клітини справа та зліва, локально косо-поперечних переломів ребер справа: 3-5 по середньо ключичній лінії; 6-10 по задньо-підпаховій лінії; 2-5 по передньо-підпаховій; зліва 4-6 по середньо ключичній лінії; 6-7 по навколо грудинній лінії; та конструкційних косо-поперечних переломів ребер 9-12 по правій навколо хребтовій лінії; 8-11 по лівій лопаточній лінії з наявністю крововиливів в оточуючі м`які тканини, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи від та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває у зареєстрованому шлюбі, не має на утриманні неповнолітніх дітей, до затримання офіційно не працював, є таким, що не має судимості відповідно до ст. 89 КК України, оскільки ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 23.09.2020 ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у вигляді обмеження волі, призначеного ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.11.2018, за зареєстрованим місцем проживання характеризується негативно, помічений у вживанні спиртних напоїв, брав участь у конфліктних ситуаціях, неодноразово затримувався працівниками поліції за порушення правил поведінки, за місцем попереднього ув`язнення в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» характеризується посередньо. Встановив відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто тяжкому тілесному ушкоджені, що спричинило смерть потерпілого, відповідає встановленим обставинам і підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами, аналіз яких наведений у вироку.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , щодо відомих їм обставин, які передували суспільно-небезпечному діянню, а також експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , та ОСОБА_21 , з приводу висновків проведених ними експертиз.
Суд першої інстанції також ретельно дослідив та перевірив на предмет належності і допустимості та обґрунтовано врахував як докази дані, які містяться письмових доказах, зокрема:
протоколі огляду місяця події від 13.07.2019 р., яким зафіксовано місце виявлення трупу, із наявними ушкодженнями та вилучення певних речей, наявних на місці події;
протоколі огляду трупу від 15.07.2019 р., у якому міститься інформація про обставини проведення огляду трупу ОСОБА_10 ;
висновках експертів № 1745 від 15.07.2019 р., № 807 від 16.09.2019 р., № 783 від 02.10.2019 р., № 761 від 08.10.2019 р., № 762 від 08.10.2019 р., № 763 від 08.10.2019 р., № 764 від 08.10.2019 р., № 765 від 09.10.2019 р., № 766 від 09.10.2019 р., № 767 від 09.10.2019 р., № 768 від 10.10.2019 р., № 826 від 09.10.2019 р. щодо встановлення причин смерті ОСОБА_10 та встановлення генетичних ознак;
протоколах оглядів предметів від 17.07.2019 р., 18.07.2019 р., від 25.07.2019 р., 01.08.2019 р.;
протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.07.2019 р., за участю свідка ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_22 від 16.07.2019 р.;
протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17.07.2019 р.;
заяві ОСОБА_5 про добровільну видачу ОСОБА_5 працівникам поліції футболки темно-синього кольору з наявним на ній з переду малюнком «86» та резинових капців «Payas»;
постанові слідчого від 18.07.2019 р. про визнання речей, виданих ОСОБА_5 , речовими доказами;
протоколі освідування особи від 18.07.2019 р., у якому зафіксовано наявні у ОСОБА_5 тілесні ушкодження;
протоколах відібрання експериментальних зразків для дослідження у ОСОБА_5 від 18.07.2019 р. та у ОСОБА_11 від 19.07.2019 р.

Апеляційний суд вважає, що ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, поза розумним сумнівом та є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно нього.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо не встановлення обставин перебування обвинуваченого у квартирі, де був знайдений ОСОБА_10 , апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , загиблий ОСОБА_10 09.07.2019 р. повідомив, що він разом із сином буде збирати речі та переїжджати на іншу орендовану квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_4 .
Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили суду, що квартиру АДРЕСА_2 винаймали двоє чоловіків, а в ніч з 09.07.2019 р. на 10.07.2019 р. у їх дворі лунали сильні крики із вказаної квартири.
Відповідно до проколу огляду місяця події від 13.07.2019 р., відеозапису його проведення та таблиці зображень до протоколу, в ході огляду вилучено, зокрема, пляшка «Фрутс» та недопалки у кількості 5 одиниць.
Згідно з висновком експерта № 768 від 10.10.2019 р., виявлені генетичні ознаки клітин без домішок крові на пляшці «Фрутс», на недопалках цигарок «1, 2» збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_5 та не збігаються з генетичними ознаками зуба ОСОБА_10 , зразка букального епітелію свідка ОСОБА_11 .
Наведені докази у своїй сукупності доводять обґрунтованість висновків суду про перебування обвинуваченого ОСОБА_5 та загиблого ОСОБА_10 у ніч з 09.07.2019 р. на 10.07.2019 р., у квартирі АДРЕСА_2 , за встановлених органом досудового розслідування обставин.
Що стосується доводів обвинуваченого про ненадання належної оцінки його твердженням про фізичне примушування до участі у слідчому експерименті та наданні одягу для проведення експертизи, то вони є непереконливими, оскільки в ході судового розгляду не встановлено фактів застосування до ОСОБА_5 фізичного чи психологічного тиску з метою примушування до участі у процесуальних діях, слідчий експеримент в рамках цього кримінального провадження не проводився і таким доказом суд не обґрунтовував своїх висновків про доведеність обвинувачення ОСОБА_5 .
Жодних обставин, які б ставили під сумнів добровільність процесуальної поведінки ОСОБА_5 під час написання ним заяви про добровільну видачу речей, а також усіх подальших слідчих дій, матеріалами провадження не підтверджено.
Крім того, будучи забезпеченим правовою допомогою захисника ОСОБА_17 , одразу після затримання 17.07.2019 р., з приводу застосування фізичного впливу, до правоохоронних органів звернулась захисник ОСОБА_6 лише 14.12.2020 р., незважаючи на те, що договір про надання правової допомоги із цим захисником укладено ще 13.07.2020 р.

З приводу тверджень захисника про безпідставне врахування показань потерпілої та свідків, які не були безпосередніми очевидцями завдання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані особи повідомили обставини, які передували настанню негативних наслідків у вигляді смерті потерпілого та дають повне уявлення про мотиви вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, що є необхідним елементом при встановленні обставин кримінального правопорушення.
При цьому, будучи допитаними в суді першої інстанції, показання потерпілої та свідків всебічно перевірялися в судовому засіданні, внаслідок чого, підстав вважати, що вони могла обмовити обвинуваченого, не встановлено. До того ж, судом, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 353 КПК України, вказані особи попереджались про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Доводи сторони захисту про порушення порядку надання матеріалів кримінального провадження для ознайомлення обвинуваченому ОСОБА_5 , в зв`язку з відсутністю його підпису у протоколі, належним чином перевірені судом першої інстанції, в результаті чого встановлено, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувалось у відповідності до вимог ст. 290 КПК України, що підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30.10.2019 та відеозаписом його проведення, які досліджені в судовому засіданні, із вказаними висновками погоджується і апеляційний суд.
Окремо слід зауважити, що ОСОБА_5 , перебуваючи в умовах Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» відмовлявся від отримання будь-якої кореспонденції, як від суду першої інстанції, так і від апеляційної, що підтверджується відповідними актами, наявними в матеріалах провадження, та свідчить про наявність певної позиції, спрямованої на ухилення від ознайомлення із процесуальними документами.

Щодо тверджень захисника про безпідставний допит свідка ОСОБА_16 та порушення порядку його проведення, слід зазначити що показання вказаної особи не викладені у вироку та ними не підтверджено вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак, можливі порушення, допущенні судом першої інстанції в цій частині, не мають будь-якого процесуального значення.

У вироку суд першої інстанції проаналізував і дав належну всім зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності вказують на винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Критичну оцінку окремих доказів належним чином вмотивовано.

Позицію захисника про істотні порушення вимог КПК України, недопустимість доказів у даному провадженні, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту, з метою уникнення відповідальності за вчинений ОСОБА_5 злочин, оскільки розглядаючи кримінальне провадження щодо останнього, суд першої інстанції провів судовий розгляд у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Доводи щодо істотних порушень вимог КПК України, які аналогічні доводам апеляційної скарги захисника, належно перевірені судом першої інстанції, на них надано вмотивовані відповіді, вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості, Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Як вбачається з оскаржуваного рішення, обвинуваченому ОСОБА_5 покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням в повній мірі ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, конкретних обставин вчиненого злочину, певних даних про особу ОСОБА_5 , врахував відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, зазначені в апеляційній скарзі прокурора доводи стосовно неналежної оцінки наслідків вчиненого ОСОБА_5 діяння, наявності попередньої судимості, даних, що характеризують особу останнього, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та не є безумовними підставами для зміни судового рішення в частині призначення покарання за ч. 2 ст. 121 КК України.
Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком суду першої інстанції, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.
З урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді 8 років позбавлення волі, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, що свідчить про відсутність підстав вважати його занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт.

Стосовно доводів апелянтів про невірне вирішення цивільного позову, в частині стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є, у тому числі, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а отже і захист прав та інтересів окремих осіб, яким злочином заподіяно матеріальної або моральної шкоди.
Відповідно до положень ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. На захист інтересів неповнолітніх осіб цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 2 ст. 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає, окрім іншого: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до правового висновку, викладеного в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. у справі № 686/23731/15-ц, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку судового розгляду потерпілою ОСОБА_9 подано цивільний позов до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн. Такий розмір моральної шкоди обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 загинув її чоловік, що призвело до сильних душевних страждань та значного погіршення стану її здоров`я, оскільки вона є інвалідом ІІІ групи, протягом перебування у шлюбі перебувала на повному утриманні чоловіка та наразі не здатна знайти роботу, яка б не викликала загострень захворювання. Крім того, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я вона перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 20.09.2019 р. по 30.09.2019 р. та буде вимушена час від часу проходити лікування в подальшому.
Оцінивши вказані обставини та матеріали кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення, суд першої інстанції, з урахуванням положень КПК України та ЦПК України в частині вирішення цивільного позову, з огляду на вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку, що заявлений цивільний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції в сумі 300 000 грн., з урахуванням глибини та тяжкості моральних страждань понесених потерпілою ОСОБА_9 , викликаних втратою чоловіка внаслідок події, спогадами про подію злочину, зміною звичного укладу життя, є таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а відтак є достатнім, із чим погоджується апеляційний суд.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2021 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 та прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3