Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження 1-кс/711/801/21
Справа № 711/2468/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року слідчий суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси клопотання заступника начальника відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами кримінального провадження № № 0000210, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,-

встановив:

Заступник начальника відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси з клопотанням про арешт майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання обґрунтовує тим, що В провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000210, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань «21» липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за фактом шахрайських дій невстановлених осіб.

Досудовим слідством встановлено, що в період часу, з 2015 року по теперішній час, група невстановлених осіб, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою із нотаріусами та державними реєстраторами, діючи на території Черкаської області, шахрайським шляхом здійснюють заволодіння чужим майном, а саме житловими квартирами та іншими володінням особи, шляхом внесення завідомо недостовірних відомостей про власників нерухомого майна, або спадкоємців за законом до правовстановлюючих документів, які у подальшому їх використовують при подачі до державних органів, з метою реалізації на завідомо відшукану особу, тим самим здійснюють вибуття нерухомого майна із власності громадян на територіальної громади, чим завдають матеріальних збитків у великих розмірах.

Першопочатковими заходами встановлено, що група невстановлених осіб, діючи за попередньою змовою із працівниками державних установ, державними реєстраторами, нотаріусами, яких залучили до спільної злочинної діяльності, переслідуючи корисливий умисел на заволодіння чужим майном, достовірно знаючи, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 раптово померла, оскільки виїздом по місцю її проживання а саме, за адресою її проживання: АДРЕСА_2 , працівниками поліції, було виявлено її померлою, про що відомості внесено до ЄРДР №0001669 від 16.05.2015, здійснили виготовлення завідомо недостовірних довідок №7554 від 25.05.2017, які відповідно видали на ім`я ОСОБА_6 , що станом на 01.01.2013 кв. АДРЕСА_3 зареєстровано у Черкаському КП «ЧООБТІ». Виготовленням завідомо недостовірних довідок займався працівник КП «ЧООБТІ» де поставив свій підпис та виконали підпис від імені директора ОСОБА_7 , якого вищевказані особи залучили до спільної злочинної діяльності.

В подальшому, 23.06.2017 державний реєстратор Виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області ОСОБА_8 , в період часу з 14:23 по 14:50 годину, на підставі поданих йому ніби-то заяв від імені ОСОБА_6 , та довідок КП «ЧООБТІ» від 25.05.2017, відкрив розділи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційні справи на об`єкти нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_4 , та кв. АДРЕСА_5 , таким чином здійснив за померлою ОСОБА_6 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

20.07.2017 державний нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 зловживаючи своїми повноваженнями нотаріуса на підставі поданих їй завідомо недостовірних документів, нотаріально засвідчила договір купівлі-продажу, який був укладений між померлою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , внаслідок чого реалізовано на завідомо залучену невстановленими особами особу, а саме ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_4 . Підпис від імені ОСОБА_6 під час укладення договору купівлі-продажу квартири виконала невстановлена слідством особа, про що ОСОБА_9 достовірно було відомо. Даний договір купівлі-продажу зареєстровано в нотаріальному реєстрі за №1-1992.

Приймаючи викладене у органу досудового розслідування є вагомі підстави вважати, що невстановлені в ході досудового розслідування особи, за попередньою змовою із державним реєстратором ОСОБА_8 , державним нотаріусом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , реалізуючи умисел спрямований на шахрайство, тобто на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, удаючи особу померлої ОСОБА_6 підробивши правовстановлюючі документи, на підставі яких було відкрито розділи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційні справи на об`єкти нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_4 , в подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на заволодіння вищезазначеним майном, невстановлена особа від імені ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_10 , якому заздалегідь було відомо про незаконний перехід нерухомого майна у його власність, даний договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом ОСОБА_9 .

В подальшому, 25.11.2017, ОСОБА_10 ставши в ході злочинних дій власником квартири АДРЕСА_4 діючи в змові із невстановленими в ході досудового розслідування особами, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу предметом якого, відповідно п.1. за даним договором продавець передає у власність, а покупець приймає у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Таким чином внаслідок незаконної реалізації нерухомого майна інтересам територіальної громади м. Черкаси спричинено матеріальних збитків у великих розмірах.

25.02.2021 слідчим винесено постанову про визнання речовим доказом квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальна площа 43,1 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , власником є: ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, слідчий вважає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою збереження речового доказу та запобіганню відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з метою повного, всебічного досудового розслідування, для збереження речового доказу і недопущення передачі іншим особам шляхом заборони відчуження, слідчий звернувся до суду з даним клопотанням.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити його повністю.

Власник майна ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання.

Відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 15.04.2021 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ..

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного.

Частитною1 статті 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів.

У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Виходячи зі змісту вимог ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним з таких заходів забезпечення, згідно п. 7 ч. 2 вказаної статті, є арешт майна.

Доказами у кримінальному провадженні, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною першою статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000210, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань «21» липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за фактом шахрайських дій невстановлених осіб.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється групою прокурів, до складу якої входить ОСОБА_3 ..

Постановою слідчого від 25.02.2021 року квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Так, майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У даному кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом кримінально протиправних дій, і вона може бути відчужена на користь третіх осіб.

Таким чином, арешт на це майно з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про арешт майна.

Такий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи. На стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власника майна, шляхом накладення арешту, заборони розпорядження, з метою запобігання його зникнення. Держава гарантує право на забезпеченням проведення ефективного досудового розслідування. Таким чином, тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер, відтак основоположні суспільні інтереси, переважають принцип мирного володіння майном.

У зв`язку з цим, слідчий суддя приходить до висновку що необхідність накладення арешту на речовий доказ є виправданою, більш суспільно значимою та превалює над принципом вільного володіння майном.

Слідчий суддя, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення, ризик втрати майна, є достатніми умовами для застосування щодо цього нерухомого майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.

Відповідно до ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя враховує правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для його володільця.

Таким чином, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до висновку накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони, розпорядження майном, з метою недопущення його подальшого відчуження, в незаконний спосіб.

А тому слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання..

Керуючись ст. ст. 40, 113, 117, 131, 132, 170, 171, 309 КПК України, -

ухвалив:

Клопотання задовольнити.

З метою збереження речових доказів накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом заборони розпорядження вказаним майном.

Копію ухвали після її постановлення вручити слідчому, прокурору та особі, щодо майна якої вирішувалося питання про арешт.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором, але може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт - з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний текст ухвали проголошено 26.04.2021 року о 08 год. 30 хв.

Слідчий суддя: ОСОБА_1