Житомирський апеляційний суд
Справа №282/821/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 183 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу обвинувачуваного ОСОБА_6 на ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 17 червня 2021 року,

встановила:

Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів до 17 червня 2021 року.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що прокурором доведено, що на даний час ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували на час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та не перестали існувати, та враховуючи те, що на даний час не допитані потерпілий, свідки та обвинувачений, докази в судовому засіданні не перевірені в повному обсязі, враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою на 60 днів.

В апеляційній скарзі обвинувачуваний ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги, те що він від органів досудового розслідування та суду не переховувався, має постійне місце проживання, працює неофіційно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дітьми, крім того раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

На його думку, ризики, передбачені ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не доведені, а продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього є невиправданим.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В провадженні Любарського районного суду Житомирської області перебуває об`єднане кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та ч. 2 ст. 345 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження вбачається, що 19 квітня 2021 року судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого та умисного тяжкого злочину, за останнє правопорушення, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 (восьми) років, ризики передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, оскільки на даний час не допитані потерпілі, свідки та обвинувачений, докази в судовому засіданні не перевірені в повному обсязі, також відносно ОСОБА_6 обирався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак він порушив його умови, а тому така поведінка обвинуваченого у сукупності із тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує, в разі засудження, характеру, обставин злочинів, що йому інкримінується (насильницькі дії, вчиненні по відношенню до працівника правоохоронного органу, а також з застосуванням ножа, що спричинили тяжкі тілесні ушкодження) вказують на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу такого як домашній арешт чи особисте зобов`язання.

Наявність на утриманні у обвинувачуваного сім`ї, утриманців не є переконливим доводом для можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу - домашнього арешту, оскільки наявність у нього сім`ї та дітей згідно до підозр не стримали його від протиправної, неконтрольованої поведінки, а тому ці обставини не зможуть гарантувати, що він не продовжить вчиняти злочини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, винесена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга обвинувачуваного не підлягає задоволенню.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу обвинувачуваного ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 17 червня 2021 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: