КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

12 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000476 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка Ріпкинського району Чернігівської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років.
Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 08 вересня 2016 року, близько 18 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на подвір`ї господарства будинку АДРЕСА_2 , з метою умисного вбивства ОСОБА_10 , на ґрунті неприязних відносин, умисно здійснив постріл в голову останнього з вогнепальної одноствольної гладкоствольної мисливської рушниці 20 калібру моделі МЦ-20-01 № НОМЕР_1 , яка придатна для стрільби, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження, несумісні із життям, внаслідок чого останній помер на місці.

Смерть ОСОБА_10 настала від руйнування речовини головного мозку внаслідок вогнепального наскрізного поранення голови з багатоуламковими переломами кісток черепа.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Ріпкинського відділу Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.09.2017 в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 13 років позбавлення волі.

Не заперечуючи фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у скоєнні кримінального правопорушення, прокурор посилається на те, що вирок Чернігівського районного суду від 11.09.2017 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не надав належної оцінки та не в повній мірі врахував при призначенні покарання ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, час та спосіб вчинення злочину, що свідчить про зухвалість з боку обвинуваченого, відношення ОСОБА_7 до наслідку злочину, відсутність каяття за умисне позбавлення життя іншої людини, що потягло за собою застосування м`якого покарання.

Крім того, як вказує апелянт, судом першої інстанції не в повній мірі враховано час та спосіб вчинення злочину, а саме близько 18 години 08.09.2016, тобто в денний час, обвинувачений прийшов до господарства потерпілого ОСОБА_10 та здійснив постіл в бік потерпілого з вогнепальної одноствольної гладкоствольної мисливської рушниці, від чого потерпілий зазнав поранення голови з багатоуламковими переломами кісток черепа, від яких помер на місці, що свідчить про зухвалість з боку обвинуваченого.

Також, як вважає апелянт, не надано судом належної оцінки тому факту, що після вчинення вбивства обвинувачений ОСОБА_7 втік з місця вчинення злочину та переховувався у себе вдома.

На думку апелянта, за таких обставин слід визнати, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання не є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає принципам індивідуалізації призначення покарання, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його м`якість, порушує вимоги ст. 65 КК України та, відповідно до ст. 414 КПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового вироку.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Чернігівського районного суду від 11 вересня 2017 року, а дії ОСОБА_7 перекваліфікувати на ст. 119 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Як зазначає апелянт, з оскаржуваним вироком вона не погоджується у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, апелянт вказує на те, що між її сином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 завжди були дружні відносини і ніяких конфліктів, у тому числі 08 вересня 2016 року, між ними не було, про що вона повідомляла в суді, у зв`язку з чим, їй не зрозумілий висновок суду з приводу того, що « ОСОБА_7 з метою умисного вбивства ОСОБА_10 на ґрунті неприязних відносин здійснив постіл у його голову».

Як звертає увагу апелянт, вона не була безпосереднім очевидцем подій, що відбувались 08 вересня 2016 року на подвір`ї їх господарства, бо знаходилась у будинку, проте вона може стверджувати, що чула один постріл, і може підтвердити те, що дійсно у дворі їх будинку є невелика ямка на краях якої стоять цеглини для розміщення на них шампурів, а зі слів її сина ОСОБА_13 , який був єдиним свідком події, і якому вона вірить, ОСОБА_14 намагався піти із подвір`я, після того, як зрозумів, що ОСОБА_15 його не впізнав, і відходячи назад зачепився або за цеглину або оступився об яму, про що він точно не може сказати, оскільки було темно, але йому здається, що все-таки він зачепився за цеглину, після чого впав та пролунав постріл, вже коли ОСОБА_16 лежав на землі.

Не згідна потерпіла і з тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання її сина з приводу вживання нею ліків, так як у 2010 році вона перебувала на лікуванні у Любецькій районній лікарні з приводу інсульту, і з того часу дійсно вживає ліки, у зв`язку з чим, даючи суду показання, могла плутатись у тих подіях, які не стосуються вечора 08 вересня 2016 року, через те, що постійно перебувала під дією ліків.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017, постановити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 119 КК України та призначити йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений посилається на те, що оскаржуваний вирок підлягає скасування у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Як вважає апелянт, судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Зокрема, як вказує апелянт, судом не були взяті до уваги, проігноровані та не отримали належної правової оцінки показання свідка ОСОБА_17 та його показання, які вони давали безпосередньо суду, в тому числі під час слідчого експерименту від 19 липня 2017 року з його участю та за участю свідка ОСОБА_17 , а також висновок комісійної судово-медичної експертизи від 26 липня 2017 року.

Звертає увагу апелянт і на те, що фактично всі показання свідка ОСОБА_17 , який був єдиним безпосереднім очевидцем всіх обставин, які передували випадковому пострілу з його рушниці в його брата ОСОБА_10 , колегія суддів до уваги не взяла, як такі, що не узгоджуються з іншими доказами, обґрунтовуючи їх зміну начебто тиском на останнього зі сторони родичів обвинуваченого та його захисника, проте, вказані обставини, дають підстави вбачати в діях колегії суддів очевидну упередженість, оскільки подібні звинувачення вочевидь не можуть сприяти забезпеченню справедливого судового розгляду.

Окремо апелянт звертає увагу на обґрунтування судом неузгодженостей в показаннях свідка ОСОБА_17 , зокрема через неможливість останнього пояснити прибирання ним цегли з подвір`я перед приїздом слідчої групи, при цьому, як вказує апелянт, ситуація була екстраординарна вбивство брата та факт перебування його в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим, покладання даного моменту, як на одну з підстав для дискредитації показань вказаного свідка, на думку апелянта є вочевидь свавільним.

Крім того, як зазначає апелянт, викликає подив констатація судом начебто суперечностей між показаннями свідка та обвинуваченого щодо руки (лівої чи правої), якою останній тримав зброю та її відповідної частини (приклад чи цівка), так як незаперечним є факт перебування свідка ОСОБА_17 в момент трагічного випадку в стані алкогольного сп`яніння, та того, що він взагалі не розуміється на зброї.

Також апелянт вказує на те, що, незважаючи на ухвалення колегіє суддів рішення щодо необхідності проведення слідчого експерименту для встановлення механізму подій, зазначених ним, експеримент фактично проведений не був, оскільки, з`ясувавши беззаперечну можливість здійснення пострілу при падінні, залишилась не дослідженою можливість здійснення пострілу шляхом чіпляння спускового гачка рушниці мізинцем руки, під час її сповзання з цівки рушниці при падінні.

На думку апелянта, висновки суду щодо механізму та положення обвинуваченого, які базуються лише на показаннях потерпілої є непереконливими та не обґрунтованими, так як остання не була очевидцем можливого його спілкування з її синами, і в судовому засіданні було встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 перед трагічним випадком перебувала в кімнаті будинку і побачила його, виглянувши у вікно, лише після пострілу.

Як вважає апелянт, випадкове здійснення пострілу та завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , які не сумісні з життям, ним визнавались ще на початку досудового слідства, однак колегія суддів, беручи до уваги показання потерпілої ОСОБА_6 , зробила висновки щодо його положення в момент пострілу з рушниці, стверджуючи, що мало місце саме умисне вбивство з позиції стоячи, при тому, що його знаходження на подвір`ї домогосподарства, де відбувся постріл, як встановлено судом з показань допитаних свідків, було зумовлене лише бажанням забрати власну собаку, яка забігла на подвір`я.

Також, як зазначає апелянт, встановленим є факт відсутності будь-якого конфлікту 08.09.2016 року між ним та братами ОСОБА_18 , що дає підстави стверджувати про відсутність у нього цілеспрямованого умислу на заподіяння смерті конкретно визначеній особі, і даний висновок підтверджується наявністю лише єдиного пострілу, що з огляду на розташування братів на ганку, унеможливлює влучне попадання в конкретно визначену особу з рушниці, яка заряджена патроном зі шротом, і абсолютно не логічним є вбивство ним лише одного з двох братів, один з яких був потенційним свідком, за наявності, на думку суду, неприязних стосунків з родиною ОСОБА_18 .

Наявність висновків експертиз у кримінальному провадженні, на думку апелянта, жодним чином не спростовує показань свідка ОСОБА_17 та потерпілої ОСОБА_6 , оскільки висновки цих експертиз є діаметрально протилежними, ними констатовано можливість здійснення пострілу ним, як з позиції стоячи, так і з позиції лежачи.

Як вважає апелянт, залишився поза увагою колегії суддів і той факт, що потерпілий ОСОБА_10 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а як вбачається з показань потерпілої ОСОБА_6 , які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , він, ОСОБА_7 , перебував на території домогосподарства досить незначний проміжок часу, що спростовує ймовірність виникнення між ними неприязних стосунків, так як тоді, коли він забирав собаку, до нього намагався зробити крок потерпілий, і він, перечепившись та падаючи, саме ненароком натиснув на спусковий гачок. Окрім того, свідок ОСОБА_17 показав, що він силоміць видворив його (апелянта) з домогосподарства, не надаючи можливості надати будь-яку допомогу, що в черговий раз вказує на його злочинну недбалість, у зв`язку з тим, що він перебував на подвір`ї із зарядженою зброєю.

Звертає увагу апелянт і на те, що судом першої інстанції не покладено в основу вироку протоколи слідчих експериментів від 07 листопада 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_17 та не покладено в основу вироку слідчий експеримент з його участю, який проводився, зокрема, і для встановлення події в цілому або його окремих деталей з метою з`ясування питання чи могла подія, що перевірялась відбутися таким чином, як він її описує та перевірялась його версія про можливість здійснення ним пострілу шляхом зчеплення мізинця руки зі спусковим гачком рушниці внаслідок сповзання його руки з цівки рушниці при падінні, а з вироку вбачається, що його версія під час слідчого експерименту перевірена не була, оскільки експериментом встановлена лише можливість здійснення пострілу з положення лежачи.

У зв`язку з вищенаведеним, апелянт, не погоджується з висновком суду стосовно неприйняття слідчого експерименту з його участю, оскільки допитаний в судовому засіданні спеціаліст у галузі мисливства ОСОБА_19 показав, що для здійснення пострілу з мисливської рушниці 20 калібру моделі МЦ-20-01 № НОМЕР_1 (при умові знаходження патрону в патроннику та знятому запобіжнику) не потрібно прикладання сили для натискання на спусковий гачок, а допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_20 показав, що на момент пострілу стрілець міг перебувати в будь-якому положенні, аналіз яких дає підстави стверджувати, що показаннями експерта ОСОБА_20 з доказами безпосередньо дослідженими судом першої інстанції у судовому засіданні, підтверджуються обставини, встановлені під час проведення слідчих експериментів з його участю та з участю свідка ОСОБА_17 .

Окрім іншого, апелянт вказує на те, що метою слідчих експериментів, які проводились відповідно до ухвали колегії суддів, була перевірка показань, наданих ним та свідком ОСОБА_17 , щодо можливості спричинення тілесних ушкоджень (здійснення пострілу) при тих обставинах, про які він та свідок повідомили в судовому засіданні, і жодного питання щодо можливості чути звук двигуна, напрямок бігу та швидкості лисиці, засідки на неї та іншого в ухвалі суду не містилось.

На думку апелянта, не можна відноситись критично до слів свідка ОСОБА_17 , які стосуються його пригадування: «що точно не пам`ятає, де стояв обвинувачений, в якому положенні знаходилась рушниця, плутався в показаннях, як обвинувачений тримав рушницю, спочатку говорив, що дулом вверх, а потім дулом вниз» у зв`язку з тим, що з часу події (08 вересня 2016 27 липня 2017 року) сплинув майже рік і не має нічого дивного в тому, що людина зі плином часу може забути про такі деталі, на які вказує суд, хоча, і в кінцевому результаті свідок ОСОБА_17 пригадав і показав на місці все, що стосувалось подій 08 вересня 2016 року.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не прибула та не повідомила суд про поважні причини свого неприбуття, а тому її неявка не є перешкодою для проведення апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали та просили задовольнити апеляційні скарги обвинуваченого і потерпілої, а також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та обвинуваченого; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, в цілому правильно встановив та зазначив у вироку місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, тобто обставини, які характеризують об`єктивну сторону дій, пов`язаних із вбивством потерпілого ОСОБА_10 .

Разом з тим, перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з тим, що дослідженими під час судового розгляду доказами, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, не доведено, що ОСОБА_7 , здійснивши один постріл з вогнепальної одноствольної гладкоствольної мисливської рушниці 20 калібру моделі МЦ-20-01 № НОМЕР_1 , яка придатна для стрільби, діяв умисно, тобто з прямим чи непрямим умислом, направленим на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, в даному випадку потерпілому ОСОБА_10 , на ґрунті неприязних відносин, чим вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 115 КК України.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 91 КПК України, крім інших обставин, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про умисел обвинуваченого на умисне вбивство іншої людини, суд першої інстанції, відповідно до вимог закону повинен був виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема врахувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки, а також врахувати роз`яснення, які містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», в яких зазначається про те, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати за ст. 119 КК України.

Незважаючи на вищенаведене, приймаючи рішення про доведеність вини обвинуваченого в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_10 та кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції не тільки не врахував усіх обставин вчиненого останнім діяння, а й не надав правильної оцінки сукупності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого, з огляду на таке.
У своїх показаннях, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , не заперечуючи своєї причетності до вбивства ОСОБА_10 в результаті пострілу з мисливської рушниці, яка знаходилась в його руках, послідовно стверджував про те, що умислу, так само як і мотиву чи мети вбивати ОСОБА_10 у нього не було. Рушницю він зарядив, оскільки полював на лисицю біля села, де проживала сім`я потерпілого, а до їх будинку пішов тому, що туди побігла його собака. Коли він зайшов на подвір`я до потерпілих рушницю тримав у правій руці за цівку стволом до низу. У цей час брати ОСОБА_18 стояли на ганку. ОСОБА_10 почав на нього кричати із-за собаки, яка забігла у їх двір. Коли він зупинився за 2-3 метра від потерпілого, останній продовжував сваритися нецензурною лайкою, а коли той хотів зробити крок до нього, він, ОСОБА_7 , почав відступати назад щоб уникнути конфлікту, однак підвернув ногу та впав спиною на землю. При цьому, при падінні, він зачепив пальцем спусковий гачок, в результаті чого відбувся постріл, після якого ОСОБА_10 впав на землю, так як заряд патрона влучив у голову останнього.

Дані показання обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив під час слідчого експерименту, проведеного 19.07.2017 на виконання доручення суду із застосуванням відеофіксації, в чому суд апеляційної інстанції переконався шляхом повторного дослідження, за клопотанням сторони захисту, обставин, встановлених під час кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України, з урахуванням того, що вони були не повно досліджені судом першої інстанції та отримали неналежну правову оцінку.

Більш того, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 шляхом умисного здійснення пострілу в голову останнього з мисливської рушниці, не тільки не були спростовані дослідженими судом першої інстанції доказами, а навпаки знайшли своє підтвердження.

Зокрема, згідно показань допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_17 , рідного брата потерпілого, який був єдиним безпосереднім очевидцем події злочину, вбачається, що вони з братом прокинулися від лаю собаки ОСОБА_7 , яка забігла до їх будинку. Брат Денис, виганяючи собаку, вийшов з будинку. Він, ОСОБА_17 , також вийшов з будинку за братом і бачив, як обвинувачений відходив, зробив два кроки назад, після чого спіткнувся об цеглу і впав, а потім пролунав постріл.

Вказані показання свідка ОСОБА_17 , як встановлено під час апеляційного розгляду, в цілому узгоджуються як з його показаннями під час проведення слідчого експерименту, так і з показаннями обвинуваченого, які в сукупності з іншими доказами, дозволяють зробити висновок про те, що постріл із мисливської рушниці, яка знаходилася у правій руці обвинуваченого, не міг бути вчинений умисно з метою вбивства ОСОБА_10 , оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено об`єктивних даних, які б свідчили про те, що в момент здійснення пострілу ОСОБА_7 знаходився у вертикальному стійкому положенні і тримав рушницю в такому положенні, яке дозволяло йому здійснити прицільний постріл в голову потерпілого.

Навпаки, обставини, які були встановлені, як судом першої, так і апеляційної інстанції, свідчать про те, що постріл із мисливської рушниці, який здійснив ОСОБА_7 був не прицільний, оскільки останній тримав рушницю однією рукою і до здійснення пострілу вона не була направлена стволом в бік потерпілого.

Крім того, навіть якщо припустити, що до моменту пострілу обвинувачений тримав палець на спусковому гачку, ця обставина також не дає підстав для висновку про наявність умислу на умисне вбивство, оскільки постріл відбувся в момент падіння або після падіння ОСОБА_7 спиною на землю, що могло стати причиною рефлекторного, а не умисного натискання на спусковий гачок.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що висновок судово-медичного експерта № 792 від 08 вересня 2016 року щодо причин смерті потерпілого ОСОБА_10 , в якому крім причини смерті зазначається про те, що ушкодження могло утворитись від одного пострілу з мисливської вогнепальної зброї снарядом, що містить свинець і що в момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий знаходився передньою поверхнею тіла (обличчям) до дульного зрізу зброї, сам по собі не може служити доказом того, що вказані наслідки настали в результаті умислу обвинуваченого на протиправне заподіяння смерті, а не в результаті вбивства через необережність.

Тим більше, з ураховуючи наведених у вироку показань допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_20 про те, що однозначно визначити в якому положенні знаходився стрілець на момент пострілу, не можливо, оскільки стрілець міг перебувати в будь-якому положенні, в тому числі і в тому, про яке повідомив у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 .

Висновком судової балістичної експертизи № 2437 від 14 листопада 2016 року про те, що з представленої на дослідження рушниці МЦ-20-01 № НОМЕР_1 провести постріл без натискання на спусковий гачок не можливо, також не спростовуються твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо механізму здійснення ним пострілу з вказаної рушниці, з огляду на те, що сам обвинувачений не заперечував того факту, що постріл відбувся в результаті натискання на спусковий гачок, але це натискання було не умисним, а випадковим, оскільки він зачепив спусковий гачок своїм пальцем при падінні.

Слідів близького пострілу на одязі трупу ОСОБА_10 експертом виявлено не було, що також підтверджує, а не спростовує позицію обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності у нього умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому.

До цього слід також і те, що критична оцінка показань свідка ОСОБА_17 , в тому числі під час проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 за його участю, яка наведена в оскаржуваному вироку, так само як і оцінка показань обвинуваченого під час слідчого експерименту, не давала суду першої інстанції підстав для висновку, що позиція ОСОБА_7 щодо відсутності у нього умислу на вбивство потерпілого, не звільняє його від відповідальності, оскільки відсутність бажання спричинити смерть іншій особі, не виключає наявності умислу на вбивство, оскільки такий висновок не ґрунтується на вимогах ст. 24 КК України, яка визначає поняття прямого і непрямого умислу.

При цьому, зазначаючи про відсутність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 119 КК України, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_7 був добре обізнаний на зброї, оскільки раніше проходив строкову військову службу, а у 2012 році пройшов курс вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та застосування, а також виконав практичні стрільби і склав залік.

За даних обставин, як визнав суд першої інстанції і прямо зазначив у своєму вироку, враховуючи досвід обвинуваченого та знання правил поводження зі зброєю, зайшовши до господарства потерпілого із зарядженою рушницею та із знятим запобіжником, обвинувачений міг і повинен був передбачити наслідок у вигляді смерті, при здійсненні пострілу в напрямку людини. Ставлення обвинуваченого до наслідку, який наступив не впливає на кваліфікацію його дій за даних обставин, так як обвинувачений хоча і не ставив собі за мету позбавлення життя потерпілого, але байдуже ставився до такого наслідку, можливість якого він свідомо допускав.

Таке обґрунтування судом першої інстанції непрямого умислу на вчинення умисного вбивства викликає сумніви, оскільки воно не в повній мірі ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах та фактично перекликається з таким видом необережності, як кримінальна протиправна недбалість, поняття якої наведене в ч. 3 ст. 25 КК України, і полягає в тому, що особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити.

До того ж, сама по собі наявність зарядженої рушниці із знятим запобіжником, так само як і знання правил поводження зі зброєю, не може свідчити про те, що особа свідомо припускала настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, в даному випадку смерті потерпілого, оскільки лише цього недостатньо для того, щоб такі наслідки настали і що за умови не вчинення інших умисних дій, направлених на вчинення пострілу саме з метою вбивства, вона свідомо припускала настання таких наслідків.

З цього приводу, колегія суддів звертає увагу на те, що як прямо зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, слідчим експериментом за участю обвинуваченого, не з`ясовано питання чи могла подія, що перевірялась, відбутися таким чином, як її описує обвинувачений, тобто можливість здійснення пострілу шляхом зачеплення спускового гачка рушниці мізинцем руки.

Однак, таке посилання не може служити підтвердженням того, що показання обвинуваченого в цій частині є неспроможними, оскільки вони не спростовані іншими належними та допустимими доказами, які б не викликали сумнівів у своїй достовірності, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, крім цього не узгоджуються з положеннями ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а також про те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, а не навпаки.

Що ж стосується інших доказів, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, то вони не мають безпосереднього відношення до встановлення наявності чи відсутності суб`єктивної сторони складу зазначеного злочину, а тому колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані за вказаною нормою закону, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Приймаючи до уваги, обставини вчиненого ОСОБА_7 діяння, які були встановлені під час апеляційного розгляду та які характеризують суб`єктивну сторону його дій, колегія суддів вважає необхідним перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України, яка встановлює відповідальність за вбивство, вчинене через необережність, оскільки останній, випадково натиснувши на спусковий гачок своєї рушниці та здійснивши постріл в бік потерпілого ОСОБА_10 , внаслідок чого той помер, не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Вирішуючи питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України та чи повинен він це покарання відбувати, колегія суддів, у відповідності до вимог, передбачених ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема, приймаючи до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, які виразилися у грубому порушенні правил поводження з вогнепальною зброєю, що потягли за собою смерть людини, життя якої визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, а також дані про особу ОСОБА_7 , які наведені в оскаржуваному вироку, колегія суддів вважає, що для досягнення мети покарання, яка визначена ст. 50 КК України, а саме для виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 119 цього Кодексу, у виді позбавлення волі строком на 5 (пять) років.
У звязку з цим, вимоги апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 підлягають задоволенню лише частково, оскільки суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, як для призначення обвинуваченого менш суворого за своїм розміром покарання, так і для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Крім цього, відповідно до вимог, передбачених ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015, колегія суддів вважає необхідним зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього увязнення з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі за наступні періоди: з 08.08.2016 по 04.11.2016; з 11.11.2016 по 31.01.2018; з 11.02.2019 по 20.06.2019.

Враховуючи все вищенаведене, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення, через відсутність законних підстав для скасування вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року, ухваленого щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку про призначення останньому більш суворого покарання за ч. 1 ст. 115 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України, в редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за наступні періоди: з 08.08.2016 по 04.11.2016; з 11.11.2016 по 31.01.2018; з 11.02.2019 по 20.06.2019.

У решті вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 743/1408/16-к

Номер провадження : 11-кп/824/400/2021

Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_21

Доповідач - суддя ОСОБА_1