У Х В А Л А
7 липня 2021 року

м. Київ

Справа № 727/2022/16-к

Провадження № 13-109кс21

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) кримінальної справи за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_21 , його захисника ОСОБА_22 , засудженого ОСОБА_23 та його захисника ОСОБА_24 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 червня 2020 року та вирок Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2020 року і
ВСТАНОВИЛА:
Історія справи
Органами досудового розслідування ОСОБА_23 і ОСОБА_21 обвинувачувалися в тому, що вони, обіймаючи посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції (далі ДПІ) м. Чернівців Головного управління державної фіскальної служби в Чернівецькій області та заступника начальника управління начальника відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб цієї ж ДПІ відповідно, будучи службовими особами, які займають відповідальне становище, кожний вчинили кримінальні правопорушення, передбачені частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК).
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 червня 2017 року ОСОБА_23 було виправдано за частиною третьою статті 368 КК. Цим же вироком ОСОБА_21 засуджено за частиною першою статті 364 КК.
Цей вирок оскаржено в апеляційному порядку, в тому числі прокурором, з підстав, зокрема, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність у зв`язку з необґрунтованістю виправдання ОСОБА_23 і безпідставністю перекваліфікації дій ОСОБА_21 на частину першу статті 364 КК. З наведених підстав прокурор просив апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції й ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_23 та ОСОБА_21 кожного винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК, і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 вересня 2017 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 червня 2017 року було скасовано з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Підставами для прийняття апеляційним судом такого рішення стали виключно істотні порушення місцевим судом вимог частини п`ятої статті 27, частини четвертої статті 107, статті 364 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), які виразились у: незабезпеченні повного фіксування судового процесу технічними засобами, що призвело до відсутності чи неналежної якості фонограм частини судових засідань і неможливості відтворення їх змісту; ненаданні обвинуваченому ОСОБА_21 можливості виступити в судових дебатах, а прокурору висловити репліку після промов сторони захисту. Доводів прокурора щодо безпідставності виправдання місцевим судом ОСОБА_23 та зміни кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_21 суд апеляційної інстанції не перевіряв.
За результатами нового судового розгляду вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 червня 2020 року ОСОБА_23 та ОСОБА_21 кожного було засуджено за частиною першою статті 364 КК.
В апеляційній скарзі прокурор просив апеляційний суд скасувати цей вирок на підставі неправильного застосування кримінального закону під час зміни правової кваліфікації дій засуджених і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_23 і ОСОБА_21 кожного винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК, і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті.
07 грудня 2020 року Чернівецький апеляційний суд скасував вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 червня 2020 року й ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_23 та ОСОБА_21 кожного засудив за частиною третьою статті 368 КК.
Вимоги касаційних скарг
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_21 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_22 в інтересах засудженого ОСОБА_21 у касаційній скарзі ставить питання про скасування вироків місцевого й апеляційного судів і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Засуджений ОСОБА_23 та його захисник ОСОБА_24 у касаційних скаргах просять скасувати вирок апеляційного суду щодо цього засудженого, а кримінальне провадження щодо нього закрити.
На обґрунтування касаційних вимог в усіх скаргах наведено доводи щодо істотних порушень судами першої й апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.
Зокрема, засуджений ОСОБА_21 , його захисник ОСОБА_22 і захисник ОСОБА_24 в інтересах засудженого ОСОБА_23 акцентують увагу на тому, що суд другої ланки всупереч вимогам частини другої статті 416 КПК без апеляційного приводу погіршив правове становище ОСОБА_21 і ОСОБА_25 , оскільки вирок місцевого суду від 02 червня 2017 року було скасовано в апеляційному порядку не у зв`язку з необґрунтованістю виправдання ОСОБА_25 і необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин щодо ОСОБА_21 .
У касаційних скаргах викладені й інші доводи на користь скасування оскаржених судових рішень.
Обґрунтування виключної правової проблеми в ухвалі Касаційного кримінального суду Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати
У зазначеній вище ухвалі Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі Касаційний кримінальний суд) як виключну правову проблему окреслив питання про наявність у суду першої інстанції процесуальних повноважень за результатами нового розгляду справи після скасування в апеляційному порядку виправдувального вироку чи обвинувального вироку, яким було застосовано кримінальний закон про менш тяжкий злочин, ухвалити обвинувальний вирок чи кваліфікувати дії особи як більш тяжке кримінальне правопорушення, якщо попередній вирок було скасовано за результатами задоволення апеляційних скарг прокурора та/або потерпілого, в яких ставилося питання про погіршення правового становища обвинуваченого в наведений спосіб, однак в ухвалі про призначення нового судового розгляду не сформульовано висновків апеляційного суду щодо безпідставності виправдання чи необхідності застосування закону про більш тяжкий злочин.
На обґрунтування своєї позиції про те, що зазначене питання становить виключну правову проблему і зумовлює необхідність передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати, колегія суддів наводить наступні аргументи.
Метою закріпленого у частині другій статті 416 КПК принципу заборони «повороту до гіршого» («reformatioin peius») є створення обвинуваченому умов для вільної реалізації свого права на оскарження вироку до суду вищої інстанції без ризику, що за результатами розгляду скарг сторони захисту його правове становище буде погіршено. Однак заборона «reformatio in peius» не може розглядатися як перешкода для погіршення становища обвинуваченого за результатами розгляду апеляційних чи касаційних скарг прокурора, потерпілого.

Водночас, як зазначено в ухвалі колегії суддів, текст правової норми, закріпленої у статті 416 КПК, має певні техніко-юридичні вади, а її зміст не узгоджується з іншими положеннями цього Кодексу, що на практиці породжує різну і нерідко неправильну практику застосування відповідних норм процесуального права.
Зокрема, виходячи з буквального змісту частини другої статті 416 КПК закріплені в ній обмеження стосуються лише двох способів погіршення правового становища обвинуваченого застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення і посилення покарання. Можливість прийняття відповідних рішень законодавець пов`язує з підставами скасування попереднього обвинувального вироку. Відтак межі повноважень суду після скасування виправдувального вироку наведеним нормативним регулюванням не охоплюються.
Положення частин першої і другої статті 421 КПК наділяють апеляційний суд правом за апеляційними скаргами прокурора, потерпілого або його представника скасувати виправдувальний вирок, а також обвинувальний вирок з метою не лише застосування закону про більш тяжкий злочин або посилення покарання, а і для скасування неправильного звільнення від відбування покарання, збільшення сум, які підлягають стягненню, або погіршення становища обвинуваченого в інший спосіб. Порівняно з цими положеннями зміст частини другої статті 416 КПК є вужчим, оскільки регулює значно меншу кількість ситуацій, у яких правове становище обвинуваченого може бути погіршено всупереч принципу заборони «reformatio in peius».
Разом із тим, у формулюванні частини третьої статті 416 КПК, якою регламентовано аналогічні процесуальні питання у провадженнях про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, закріплено інший підхід, порівняно з частиною другою цієї ж статті: право суду за результатами нового розгляду погіршити становище особи пов`язується з підставами оскарження, а не скасування в апеляційному порядку попередньої ухвали про застосування зазначених заходів.
Крім цього, на переконання колегії суддів, норми частини другої статті 416 КПК за змістом не узгоджуються з положеннями частини другої статті 415 цього Кодексу щодо заборони апеляційному суду під час призначення нового розгляду в суді першої інстанції наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, перевагу одних доказів над іншими, застосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до викладеної в ухвалі позиції колегії суддів підхід до застосування частини другої статті 416 КПК, запропонований Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у постановах від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к та від 14 вересня 2020 року у справі № 51-6070кмо19, не лише не вирішує окреслену проблему, а й наділяє її ознаками виключної правової. Наведений підхід, як зазначено в ухвалі, виходить за межі як загальноприйнятого розуміння принципу заборони «reformatio in peius», так і формального змісту частини другої статті 416 КПК, не розв`язує протиріч між положеннями цієї правової норми і частини третьої статті 416, частиною другою статті 415 даного Кодексу, порушує принцип рівності сторін і значною мірою обмежує права потерпілого.
В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати викладено позицію колегії суддів щодо застосування частини другої статті 416 КПК, за змістом протилежну сформульованій Об`єднаною палатою в наведених вище постановах. Відповідно до цієї позиції положення частини другої статті 416 КПК повинні тлумачитися в системному зв`язку з нормами статей 415 і 421 КПК як такі, що забороняють при новому розгляді в суді першої інстанції погіршувати становище обвинуваченого, якщо вирок було скасовано виключно в результаті задоволення апеляційної скарги, поданої на його користь. Водночас, на думку колегії суддів, при новому розгляді справи допускається погіршення становища обвинуваченого за умови, якщо вирок було скасовано в результаті задоволення апеляційної скарги прокурора або потерпілого чи його представника, поданої на відповідних підставах.
Позиція Великої Палати
Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 4341 КПК підставою для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, що розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до частини четвертої статті 4342 КПК підстави, визначені частиною п`ятою статті 4341 КПК, з яких суд передає кримінальне провадження до Великої Палати, повинні бути судом належним чином мотивовані.
Перевіривши аргументи щодо наявності виключної правової проблеми, наведені в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, Велика Палата дійшла висновку про відсутність підстав для передачі кримінальної справи на її розгляд.
Із точки зору семантичного змісту термін «проблема» означає складне теоретичне чи практичне питання, яке потребує вивчення, дослідження, оцінки і вирішення. Зокрема, правову проблему становлять ситуації, що зумовлені недостатнім або суперечливим нормативним регулюванням тих чи інших питань, характеризуються протилежними підходами до розуміння та застосування певних законодавчих положень і вимагають формування рекомендацій чи пропозицій для розв`язання відповідних питань.
Основна мета вирішення виключної правової проблеми полягає у забезпеченні єдності практики як однієї з основних форм реалізації принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судових рішень.
Із урахуванням викладеного наявність виключної правової проблеми, розв`язання якої потребувало би формування правозастосовчих орієнтирів Великою Палатою, має визначатися за кількісним та якісним критеріями.
Кількісний критерій ілюструє той факт, що відповідна проблема виникає не лише в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості юридичних ситуацій, які або вже існують у судовій практиці, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Із погляду якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: недостатня законодавча урегульованість відповідних питань, зокрема нормативні колізії, відсутність регламентації правовідносин прямими положеннями закону, що може зумовлювати необхідність застосування аналогії; тривале існування глибоких розходжень у судовій практиці, в тому числі прийняття судом касаційної інстанції протилежних за змістом рішень у справах з подібними правовідносинами; різні наукові підходи до вирішення відповідних юридичних питань; наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.
Ухвала Касаційного кримінального суду не містить належного обґрунтування того, що поставлене цим судом питання становить виключну правову проблему з точки зору якісного критерію.
Межі повноважень суду першої інстанції прийняти рішення про погіршення правового становища обвинуваченого за результатами нового судового розгляду після скасування в апеляційному порядку попереднього вироку окреслені нормами частини другої статті 416 КПК.
Колегією суддів не наведено аргументів на предмет тривалого існування у судовій практиці глибоких розходжень щодо застосування цієї норми у ситуаціях, коли попередній виправдувальний вирок або обвинувальний вирок, яким було застосовано закон про менш тяжкий злочин, скасовувалися в апеляційному порядку виключно з підстав порушення встановленої кримінальним процесуальним законом процедури судового розгляду. Не продемонстровано в цій ухвалі і прийняття касаційним судом рішень із протилежними за змістом правовими позиціями щодо розв`язання даного питання.
Навпаки, доводи колегії суддів щодо існування виключної правової проблеми по суті ілюструють сформованість єдиної послідовної практики Касаційного кримінального суду щодо застосування частини другої статті 416 КПК, відображеної в постановах Об`єднаної палати від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к та від 14 вересня 2020 року у справі № 51-6070кмо19.
За змістом висновків Об`єднаної палати, викладених у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к, неприпустимим є розширене тлумачення встановленого частиною другою статті 416 КПК вичерпного переліку випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилити покарання. Як наголошується в зазначеному рішенні, положення частини другої статті 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виняток з указаного правила.

В контексті наведеного Об`єднана палата акцентує увагу на процесуальному обов`язку апеляційного суду в разі скасування вироку чи ухвали і направлення справи на новий судовий розгляд на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону дати оцінку доводам апеляційних скарг прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. Як зазначено в наведеній постанові, апеляційний суд, перевіривши обґрунтованість відповідних доводів, за винятком випадків визнання їх безпідставними, під час призначення нового розгляду на підставі частини першої статті 415 КПК повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків місцевого суду про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність або призначення того чи іншого покарання як на додаткову підставу для скасування судового рішення. У протилежному випадку при новому розгляді суд буде позбавлений права посилити кримінальну відповідальність обвинуваченого в наведений спосіб.
У цій же постанові сформовано правозастосовчі орієнтири щодо виконання апеляційним судом наведеного вище обов`язку у спосіб, який би узгоджувався з положеннями частини другої статті 415 КПК. Як наголосила Об`єднана палата, апеляційний суд повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед питань щодо оцінки доказів, доведеності чи недоведеності обвинувачення, кримінально-правової кваліфікації діянь, але водночас давало би достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш суворого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку.
У постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 51-6070кмо19 Об`єднана палата звернула увагу, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні. З огляду на викладене, на підставі системного аналізу положень частини третьої статті 409, частини другої статті 416, статей 420, 421 КПК Об`єднана палата дійшла висновку, що встановлені частиною другою статті 416 КПК заборони й обмеження в однаковій мірі повинні застосовуватись під час нового розгляду як після скасування обвинувального вироку у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і після скасування виправдувального вироку.
Питання щодо теоретичних досліджень правової проблеми, окресленої в ухвалі про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати, колегією суддів взагалі не висвітлено й аргументів про наявність чи відсутність протилежних наукових підходів з питань застосування частини другої статті 416 КПК не наведено.
По суті зміст доводів, викладених у даній ухвалі, зводиться до незгоди колегії суддів з висновками Об`єднаної палати щодо способу розв`язання наведеного питання, викладеними в постановах від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к та від 14 вересня 2020 року у справі № 51-6070кмо19.
Проте зазначене не свідчить про існування виключної правової проблеми, а позиція колегії суддів про необхідність відступу від висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі об`єднаної палати цього ж касаційного суду, згідно зі статтею 4341 не є підставою для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати. Натомість іншими самостійними підставами для такої передачі згідно з частинами третьою, четвертою статті 4341 КПК можуть бути випадки, коли касаційний суд вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду або Великої Палати.
Виходячи з викладеного, Велика Палата дійшла висновку про те, що окреслене судом касаційної інстанції питання не становить виключної правової проблеми, вирішення якої було б необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а підлягає вирішенню цим судом у межах своїх повноважень відповідно до вимог закону і вже сформованих практикою Верховного Суду правозастосовчих орієнтирів.
Таким чином, кримінальне провадження підлягає поверненню колегії суддів для подальшого розгляду.
Керуючись статтями 4341, 4342 КПК, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_23 та ОСОБА_21 повернути колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду для подальшого розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_12
ОСОБА_3 ОСОБА_13
ОСОБА_4 ОСОБА_14
ОСОБА_5 ОСОБА_15
ОСОБА_6 ОСОБА_16
ОСОБА_7 ОСОБА_17
ОСОБА_8 ОСОБА_18
ОСОБА_9 ОСОБА_19
ОСОБА_10 ОСОБА_20
ОСОБА_11