ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/53/21 Справа № 185/2281/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості у якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 березня 2020 року за № 0000481 за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Григорієвка Васильківського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Вирішено питання стосовно судових витрат і долю речових доказів.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_6 19 березня 2020 року приблизно о 21 год. 10 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходив повз кладовище, розташоване по вул. Шутя, м. Павлограда, де біля центрального входу на територію кладовища побачив невідому йому ОСОБА_10 , яка тримала сумку у руці. Припустивши, що у вказаній сумці можуть перебувати речі, які становлять матеріальну цінність, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи.
Далі ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_10 , діючи умисно штовхнув її в спину, в результаті чого остання впала на землю, обличчям вниз, та, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я останньої, наніс не менше 6 ударів ногами в область голови, кінцівок та тулуба ОСОБА_10 , чим спричинив легкі тілесні ушкодження. Після чого заволодів сумкою ОСОБА_10 , в якій перебували належні їй мобільний телефон марки та грошові кошти. На неодноразові прохання ОСОБА_10 припинити протиправні дії та повернути сумку з речами ОСОБА_6 не реагував, з викраденою сумкою з грошовими коштами та мобільним телефоном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись майном на власний розсуд та спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2279 грн. 81 коп..

Не погоджуючись з ухваленим вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, через його м`якість, та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом не було взято до уваги достатньою мірою те, що ОСОБА_6 здійснив напад на потерпілу ОСОБА_11 у нічний час доби, завдавав їй численні удари ногами в голову, кінцівки, тулуб протягом певного часу. Також, прокурор просить врахувати те, що обвинувачений не працює, не зареєстрований як безробітній, не має офіційних джерел прибутку, що підвищує ризик вчинення ним інших аналогічних злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 , на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Разом з цим, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

При призначенні обвинуваченій покарання суд дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту скарги прокурора убачається, що останній фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення судом покарання.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання суд, у відповідності до положень ст. ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не має постійного місця роботи, незадовільно характеризується за місцем проживання.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд врахував визнання вини у вчиненому злочину, активне сприяння встановленню істини, та обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, місцевий суд при призначенні покарання врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ймовірність вчинення обвинуваченим повторного правопорушення є середньою.

Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про неможливість застосування у провадженні положень ст. ст. 69, 75 КК України та необхідність призначення покарання обвинуваченому в межах санкції інкримінованого злочину у виді позбавлення волі.

Будь-яких підстав для призначення більш суворого покарання, як на те посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор, колегія суддів не убачає, у зв`язку з чим, підстави вважати таке покарання несправедливим внаслідок м`якості відсутні.
Отже, колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, доводи прокурора, на які він посилається в скарзі, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення поданої апеляційної скарги відсутні, оскільки вирок ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4