Провадження № 1-кс/344/4319/21
У Х В А Л А
15 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу на бездіяльність дізнавача та прокурора щодо не вручення повідомлення про підозру,-

Встановив:

в клопотанні вказано, що скаржник звернувся до дізнавача і прокурора з клопотанням про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 за обставинами оголошення останнім запитання скаржнику про те, чому він назвав його та третіх осіб аферистами, а в наступному обіцяв віднайти в районі подій і «ще розібратись».

В судовому засіданні скаржник надав перед судом пояснення про те, що звернення до себе ОСОБА_5 вважає погрозою вбивством, яку сприймає реально, звернувся до дізнавача та прокурора з клопотанням про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 , але ними відмовлено постановою в задоволенні клопотання. Слідча повідомила скаржника, що повідомлення про підозру готово, але його вручення притримує прокурор; щодо дати подій в 2019 році помилився.

В судовому засіданні прокурор заперечила скаргу з тих підстав, що компетенція на вручення повідомлення про підозру належить виключно органу досудового розслідування та здійснюється на основі достатніх доказів, але доказів на даний час не достатньо, бездіяльність відсутня, оскільки слідчі дії вчинялись в кримінальному провадженні, заплановано наступні слідчі дії. Також прокурор надала пояснення про те, що скаржник звернувся до органу досудового розслідування з заявою про вчинення злочину в 2020 році, а в судовому засіданні надав пояснення про події 2019 року.

16/06/2021 ухвалено постанову прокурора про відмову в задоволенні клопотання скаржника про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 за заявою від 03/10/2020.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 22 КК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Отже доведення обґрунтованості скарг і доводів за ними законом покладено саме на сторону, яка звернулась до суду.

В ч. 3 ст. 26 КПК України вказано, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже до компетенції цього суду належить вирішення питання саме за змістом скарги, а не інших обставин незадоволення скаржника діями і рішеннями прокурора та дізнавача.

Крім цього в скарзі не вказано на фактичні обставини, які б були визначені диспозиціями особливої частини КК України в якості правової підстави для зобов?язання прокурора здійснити зазначену в скарзі дію.

Так відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже без надання суду доказів про відповідні обставини скаржником не доведено фактичних обставин за його скаргою.

Крім цього в скарзі розміщено прохання, що викладено альтернативними проханнями під умовами зобов?язати суб?єктів, бездіяльність яких оскаржена, вручити повідомлення про підозру або ухвалити інші остаточні рішення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень.

Однак не може бути виконано рішення про зобов`язання абстрактної, невизначеної особи здійснити певну дію.

Зазначене є самостійною підставою для відмови в задоволенні скарги, оскільки положеннями принципу диспозитивності не гарантується так поведінка, а тому вона не забезпечується судовим рішенням.

Відповідно до п. 7 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Отже за умов ухвалення постанови про розгляд і відмову в клопотанні скаржника кримінальним процесуальним законом передбачено обов?язковість виконання відповідної постанови слідчого або необхідність реалізації права на її оскарження. Однак скаржником в скарзі не розміщено клопотання про скасування постанови слідчого, а лише вказано на клопотання зобов?язати його вчинити дії. Предметом скарги є компетенція дізнавача і прокурора, при цьому рішення прокурора викладено у формі постанови від 20/06/2019.

Таким чином без скасування постанови прокурора, якою вирішено відповідне процесуальне питання та відмовлено в задоволенні клопотання скаржника, прокурора не може бути зобов?язано вчинити дію, що безпосередньо і однозначно суперечить змісту ухваленої ним постанови.

Крім цього відповідно до ст. 343 КК України встановлено відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, або добитися прийняття незаконного рішення.

Зазначене є самостійною підставою для відмови в задоволенні клопотання.

В п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено можливість оскарження рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Отже право на оскарження встановлено щодо слідчих дій, в той час як скаржником оскаржено бездіяльність щодо вчинення процесуальної дії.

Крім цього в ст. 36 КПК України передбачено право прокурора повідомляти про підозру, що за змістом КПК України належить до дискретних компетенцій цього учасника кримінальних процесуальних відносин.

Реалізація повноваження повідомити про підозру здійснюється прокурором на основі правових підстав, що визначені кримінальним процесуальним законом.

Так в ст.ст. 40, 40-1 КПК України передбачено право слідчого повідомляти про підозру тільки за погодженням з прокурором.

Отже дізнавача не може бути зобов?язано повідомити про підозру, оскільки йому не належить відповідне право, а в КПК України встановлено порядок та правові підстави для здійснення дізнавачем таких дій.

Зміст кримінального процесуального закону не гарантує право учаснику кримінального провадження зобов?язати орган досудового розслідування вручити повідомлення про підозру за бажанням скаржника.

Разом з цим відповідно до ст. 42 КПК України з повідомленням особі про підозру права виникають у підозрюваного, а не у скаржника.

Отже скаржником не доведено ту обставину, що вручення повідомлення про підозру або не здійснення такої дії впливають безпосередньо на будь-які права скаржника.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Отже за змістом практики Європейського суду з прав людини скаржнику не належить право на кримінально-правове переслідування особи. При цьому рішенням Європейського суду з прав людини визначено уповноваженого учасника кримінального провадження, якому надано компетенцію вчинити дію, яку скаржник неправомірно вимагав прокурора вчинити за його бажанням.

Отже сам по собі факт звернення скаржника до прокурора з клопотанням, яке йому не належить право ініціювати перед прокурором належить до порушення прав і обов?язків відповідного учасника.

Суд не є засобом для будь-якого учасника у їх зловживанні правами та не толерує таких дій. За судовим рішення не забезпечується здійснення примусу, право на який не гарантовано відповідному учаснику процесуальним законом.

В ст. 3 КПК України вказано, що державне обвинувачення - процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Отже орган досудового розслідування наділений компетенцією здійснити слідчі дії, самостійно визначає предмет доказування та перелік слідчих дій, які повинен здійснити та одночасно несе відповідальність за своєчасність і повноту досудового розслідування.

Відповідно до зазначеного суд,-

П О С Т А Н О В И В:

в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1