Дата документу 15.02.2021 Справа № 333/154/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/647/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/154/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Михайлівки Михайлівського району Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , наразі утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 26 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на норми КПК України та практику Європейського суду з прав людини, просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 та застосувати до останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою проживання, посилаючись на недоведеність стороною обвинувачення обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України, та існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, чого суд не врахував при прийнятті рішення.
Апелянт, не погоджуючись з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 зазначених кримінальних правопорушень, вважає, що вона спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а всі інші письмові докази у провадженні лише свідчать про факт вчинення щодо потерпілого кримінальних правопорушень, але жодним чином не підтверджують причетність до їх вчинення ОСОБА_7 , що, у свою чергу, виключає існування ризику впливу на потерпілого та свідків.
Наявність в ОСОБА_7 місця реєстрації та фактичного місця проживання, факт його явок до органу досудового розслідування, спростовують існування ризику переховування від органу досудового розслідування, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, який прокурор обґрунтовує наявністю в Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області іншого кримінального провадження, можливо запобігти застосуванням цілодобового домашнього арешту.
Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що на розгляді Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України.
Під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні прокурором було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції. Разом з цим, відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання щодо законності рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги наявність певних особливостей, які істотно відрізняють порядок перевірки судового рішення у кримінальному провадженні, яке знаходиться на розгляді суду, від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд, на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження, особливо на початкових етапах цього провадження, та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, правильно встановив, що заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та двох особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187 КК України та ч. 3 ст. 289 КК України, санкціями яких передбачено покарання на строк, відповідно, від семи до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна та від восьми до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна або без такої.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке йому загрожує в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також, з метою ухилення від покарання за злочини, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що ОСОБА_7 не одружений та не має на утриманні неповнолітніх дітей або осіб, щодо яких він піклується, що свідчить про відсутність в нього стійких соціальних зв`язків, тобто, його ніщо не прив`язує до місця проживання.
Наявність в обвинуваченого постійного місця проживання та факт його явок до органу досудового розслідування,всупереч доводам захисника, не може слугувати дійсною гарантією відсутності в ОСОБА_7 наміру переховування від суду та не є підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що не дивлячись на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, проте, наразі щодо нього на розгляді трьох судів Запорізької області та Подільського районного суду м. Києва знаходяться кримінальні провадження по його обвинуваченню у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів із застосуванням насильства відносно потерпілих, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, а у сукупності з даними про його особу, який не працевлаштований та не має постійного джерела доходів, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що останній може не тільки вдатися до спроб переховування від суду, а й до вчинення інших кримінальних правопорушень, в тому числі, аналогічних, у зв`язку з відсутністю засобів для існування.
За змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки, отже, перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті.

Як вбачається з наданих матеріалів, ОСОБА_7 обізнаний з місцем проживання потерпілого, а свідки у провадженні наразі не допитані, тобто, у кримінальному провадженні дійсно існує ризик того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 матиме змогу незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наразі ці ризики не втратили своєї актуальності, не зменшилися та не перестали існувати, тобто, виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

За зазначених вище обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання ОСОБА_7 під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду за доводами апеляційної скарги захисника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 26 березня 2021 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: