Справа № 675/583/21
Провадження № 1-в/675/60/2021
У Х В А Л А
"27" квітня 2021 р. м. Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким або звільнення на підставі вироку суду,-
в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», звернувся до суду із клопотанням, у якому зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості дострокового звільнення або перегляду призначеного судом покарання порушує вимоги міжнародного та національного законодавства. Вказує, що стаття 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вимагає наявності реальної можливості дострокового звільнення від довічного позбавлення волі. Натомість, національне законодавство України не передбачає права на умовно-дострокове звільнення таких осіб або заміни їм невідбутої частини покарання більш м`яким. Також, посилаючись на ст.28 Конституції України, яка кореспондується із приписами ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та практику Європейського суду з прав людини, просить звільнити його умовно-достроково від відбування призначеного судом покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, зважаючи на те, що він зробив прогрес у напрямку виправлення, а тому на даний час відсутні обґрунтовані пенологічні підстави для його подальшого позбавлення волі. Крім того, вказує, що вироком, за яким він відбуває покарання, передбачена можливість його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання через 20 років, а тому на підставі ст.152 КВК України та ст.10 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року має право на таке звільнення, адже 20 річний термін минув. Засуджений також просить визначити термін можливого перегляду його покарання із встановленням чітких критеріїв, як підстав для перегляду.
В судовому засіданні ОСОБА_4 своє клопотання підтримав з підстав, вказаних у ньому, просив суд його задовольнити.
Захисник ОСОБА_5 клопотання засудженого підтримав, просив його задовольнити. Вказав, що зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, зміст вироку, за яким ОСОБА_4 відбуває покарання, він набув право на умовно-дострокове звільнення або на заміну невідбутого покарання більш м`яким.
Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на відсутність в національному законодавстві механізму звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від відбування покарання умовно-достроково або заміни їм невідбутої частини покарання більш м`яким.
Представник установи, повідомлений про дату, час, місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, що не позбавляє суд можливості розглянути клопотання за його відсутності.
Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_4 засуджений вироком Окружного суду Округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого Суду м.Сегед від 21 серпня 2003 року за ст.166 секція (1) btk та за секцією (2), підпункти a, b, f Кримінального кодексу Угорщини до довічного позбавлення волі з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років з обов`язковим видворенням за межі Республіки Угорщина.
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року вирок Окружного суду Округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого Суду м.Сегед від 21 серпня 2003 року визнаний. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п.1, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислюється з 8 грудня 1999 року.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року постанову апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року щодо ОСОБА_4 змінено, виключено з неї висновок про визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину. Визнано вирок Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року щодо ОСОБА_4 . Приведено цей вирок у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), за яким ОСОБА_4 вважається засудженим за п.п.1, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. В решті постанова апеляційного суду залишена без змін.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року на підставі ст.72 ч.5 КК України ОСОБА_4 зараховано в строк покарання строк тримання під вартою як запобіжний захід з 08 грудня 1999 року по 21 серпня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 13.05.2020 року про виправлення описки) на підставі ст.72 ч.5 КК України ОСОБА_4 зараховано до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 08 травня 2007 року по 20 грудня 2007 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до довідки про заохочення та стягнення від 02.11.2020 року та характеристики, затвердженої начальником ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» та погодженої головою спостережної комісії при Ізяславській РДА 02.11.2020 року, ОСОБА_4 характеризується посередньо, не заохочувався, 15 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, останні рази в 2019 році. Стягнення погашені на даний час.
У відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.
Питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким врегульовані ст.ст.81, 82 КК України відповідно.
Порядок застосування зазначених норм права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким». Так, згідно п.п.3,4 вказаної постанови, відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст.81, 82 КК України не передбачена.
Що стосується посилань засудженого на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, в яких вказується, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити наступне.
Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання.
Посилання засудженого в судовому засіданні, як на підставу для задоволення його заяви, на прийняте Європейським судом з прав людини рішення у справі «Петухов проти України (№2)», суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.
Так, у вказаному рішенні ЄСПЛ дійсно констатував наявність системної проблеми в Україні щодо відсутності реальної перспективи звільнення довічно ув`язнених, чим порушується стаття 3 Конвенції.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду 8 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження (справа №1-42/2004, провадження №13-87зво19) за заявою ОСОБА_6 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№2)» порушення Україною вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.
При цьому, Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Ураховуючи викладене, у вищезазначеній справі ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.
ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення воля. Вироком Окружного суду Округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого Суду м.Сегед від 21 серпня 2003 року встановлена лише можливість, а не обов`язок суду достроково звільнити засудженого на поруки не раніше, ніж через 20 років, що підтверджується матеріалами справи.
Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким або ж умовно-дострокового звільнення таких засуджених. Долучені засудженим ухвала Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2019 року, витяг з перекладу вироку на російську мову, лист Верховного Суду України від 12.08.2013 року не усувають цих прогалин в законодавстві.
На теперішній час існує тільки інститут президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
За таких обставин, поставлені в клопотанні вимоги засудженим про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, а також про визначення терміну можливого перегляду його покарання не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.372, 537, 539 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким або звільнення на підставі вироку суду залишити без задоволення.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1