КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7775/2018 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
№ 11-кп/824/595/2021
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні № 0001861 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Луганськ, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Судом також стягнуто з ОСОБА_13 процесуальні витрати.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_13 01 березня 2018 року, приблизно о 09 год 25 хв, перебуваючи в кімнаті охорони гаражного кооперативу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: м. Київ, вул. Росошанська, 4, під час словесного конфлікту з ОСОБА_14 , який виник на побутовому ґрунті, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на нанесення тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, кулаком правої руки наніс один удар в обличчя ОСОБА_14 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на слизовій та шкірі верхньої губи в проекції 2-го зуба зліва.
Далі ОСОБА_13 , продовжуючи свій злочинний умисел, взяв до рук дерев`яне поліно (колоду), яке знаходилося в кімнаті охорони, та наніс ним один удар по голові ОСОБА_14 , спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лобно-скроневій ділянці зліва, садна на фоні вищевказаного синця, в лівій скроневій ділянці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_13 просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року та ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_13 зазначає, що вирок суду першої інстанції є несправедливим, незаконним та необ`єктивним, ухваленим з істотним порушенням норм КПК України, на підставі однобічного та упередженого дослідження обставин кримінального правопорушення, за межами висунутого обвинувачення, водночас наведені судом мотиви є недостатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Як стверджує ОСОБА_13 , злочину, в якому його звинувачують, він не вчиняв, а суд свої висновки у вироку обґрунтував неналежними та недопустимими доказами. Так, показання потерпілого ОСОБА_14 в судовому засіданні та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що останній постійно надає неправдиві та суперечливі пояснення, повідомляє недостовірну інформацію, перекручує та перебільшує дійсні обставини справи, викладаючи їх у власній інтерпретації, що залишилося без жодної правової оцінки суду. Висновок суду про достовірність, послідовність, логічність та узгодженість показань потерпілого з іншими доказами, не відповідає дійсності, оскільки показання потерпілого суперечать даним, викладеним у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.03.2018, висновку експерта № 486 від 15.03.2018 в частині повідомлених потерпілим обставин отримання тілесних ушкоджень, а також не узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15 .
Жодний доказ, як стверджує обвинувачений, не доводить того, що він кулаком правої руки наніс удар в область обличчя ОСОБА_14 та наніс один удар колодою по голові потерпілого. Згідно з висновком експерта № 498 від 05.03.2018, який не був долучений до матеріалів провадження, але дослідження проводилося в цьому кримінальному провадженні, будь-яких тілесних ушкоджень на видимих слизових та шкіряних покровах у нього (обвинуваченого) не виявлено, що свідчить про те, він не наносив удари кулаком правої руки та взагалі не наносив удари потерпілому.
За висновком експерта №486 від 01.03.2018 об`єктивна оцінка способу та послідовності спричинення тілесних ушкоджень можлива шляхом проведення слідчого експерименту, але під час досудового розслідування слідчий експеримент не проводився, знаряддя злочину не досліджувалося. Крім того, висновки експерта щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не узгоджуються з наданою потерпілим медичною документацією клініки «Борис». Пояснення свідка ОСОБА_16 неправдиві, надумані та спростовуються відеозаписом з камер спостереження та зробленим ним (обвинуваченим) 01 березня 2018 року відеозаписом на свій мобільний телефон під час спілкування зі свідком, який повідомив, що не бачив що відбувалося в приміщенні охорони, але в дослідженні відеозапису суд безпідставно відмовив. При цьому надання неправдивої інформації свідком в суді обумовлено тим, що за його (обвинуваченого) скаргою ОСОБА_16 звільнили з роботи у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків, до того ж він має судимість за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах. Протокол перегляду відеозапису від 07.03.2018 та відеозапис є недопустимими доказами у зв`язку з тим, що слідчим досліджувався відеозапис, зроблений на диск CD-R, але відповідно до заяви потерпілого про долучення до справи диску із відеозаписом, таким диском є DVD диск. Таким чином джерело походження відеозапису на CD-R диск не встановлено та потерпілим зазначений диск не долучався до провадження. При цьому за показаннями свідка ОСОБА_17 в гаражному кооперативі є камери відеоспостереження, але відсутнє обладнання, що дозволяє записувати інформацію одразу на будь-який диск.
Обвинувачений також вважає, що суд безпідставно не надав оцінку факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілим свідку ОСОБА_18 , хоча з цього приводу здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, та безпідставно не взяв до уваги його показання та показання свідка ОСОБА_18 про те, що потерпілий ОСОБА_14 був ініціатором конфлікту, спричинив тілесні ушкодження його дружині, а сам їх отримав при падінні на підлогу в приміщенні охорони 01.03.2018, коли перечепився через поріг, заходячи у приміщення задом.

Стверджує обвинувачений і про відсутність в його діях умислу на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, посилаючись на неправомірну поведінку потерпілого.

Крім того, звертає увагу на те, що обвинувальний акт не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню відповідно до положень ст. 91 КПК України, оскільки в ньому не вказано місце та конкретний час вчинення кримінального правопорушення. Разом із цим суд, в порушення вимог ст. 337 КПК України, вийшов за межі висунутого обвинувачення, оскільки йому висунуто обвинувачення в нанесенні удару колодою по голові ОСОБА_14 , а суд встановив, що такий удар він наніс дерев`яним поліном (колодою) по голові потерпілого, тобто безпідставно ототожнив «поліно» та «колоду», інтерпретуючи обвинувачення на власний розсуд.

За таких обставин обвинувачений вважає, що прокурором в суді не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тому він підлягає виправданню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

У запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_11 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів обвинуваченого, просить залишити без змін вирок суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; заперечення потерпілого, його представника та прокурора щодо доводів апеляційної скарги; частково дослідивши докази у провадженні; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_13 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, безпосередньо дослідив докази у провадженні та, на переконання колегії суддів, з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У кримінальному провадженні судом встановлено, що в зазначені у вироку день, час та місці ОСОБА_13 під час словесного конфлікту з ОСОБА_14 , який виник на побутовому ґрунті, завдав один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілого та один удар дерев`яним поліном (колодою) по його голові, умисно заподіявшиОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд зробив на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням вимог ст. 23 КПК України і оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Зокрема, такого висновку суд дійшов, проаналізувавши показання:

- потерпілого ОСОБА_14 про те, що 01.03.2018 близько 09 години він повертався додому після чергування. Того дня випало багато снігу і він був змушений чистити автомобіль. Коли він розчищав сніг, знаходячись на території гаражного кооперативу, повз нього пройшли ОСОБА_13 та ОСОБА_18 . ОСОБА_13 звернувся до нього з приводу того, що йому не подобається як припарковано його (потерпілого) автомобіль, почав нецензурно висловлюватися та погрожувати йому. Він попросив ОСОБА_13 не погрожувати йому та запропонував, якщо йому щось не подобається, звернутися до адміністрації гаражного кооперативу. Після цього обвинувачений підійшов до нього, став штовхати та вдарив у груди, тому він (потерпілий) викликав поліцію, підійшов до приміщення охорони кооперативу та став чекати наряд. В цей час ОСОБА_13 , рухаючись на автомобілі, хотів покинути стоянку, але він (потерпілий) закрив ворота, попросив зачекати на приїзд працівників поліції, дістав телефон та став знімати відеокамерою телефона. Обвинувачений та його пасажирка вийшли із автомобіля, кричали щоб він відійшов, а ОСОБА_18 підійшла до нього та вибила з рук телефон. Пізніше до них вийшов охоронець, який також запропонував зачекати на поліцію. ОСОБА_13 відкрив ворота, а потім разом із дружиною заштовхали його до кімнати охорони, де обвинувачений кулаком став наносити йому удари по голові, від чого він намагався закриватися руками, але, відчувши удар твердим предметом у скроню, впав на коліна. Далі обвинувачений та ОСОБА_18 вийшли із кімнати охорони, він намагався зупинити їх, однак ті, відштовхнувши його, вийшли на вулицю, сіли до автомобіля та поїхали;

- свідка ОСОБА_16 , який на той час працював охоронцем в гаражному кооперативі та показав, що в березні 2018 року зранку був очевидцем, як до воріт кооперативу під`їхав автомобіль обвинуваченого, потерпілий став попереду нього та не пропускав, просив ОСОБА_13 зачекати на поліцію, але що було причиною суперечки йому невідомо. Спочатку із автомобіля вибігла жінка, стала бити та штовхати потерпілого, а потім до них підійшов обвинувачений. Вони втрьох перемістилися в кімнату охорони, де обвинувачений бив потерпілого руками по голові, а коли потерпілий впав на коліна взяв поліно, в цій кімнаті лежали нарубані дрова, та ще ним вдарив останнього по голові. Він (свідок) знаходився на вулиці біля входу в кімнату охорони та бачив що там відбувалося, потім подзвонив голові ГБК, але той сказав розбиратися самим. Далі обвинувачений разом із жінкою на автомобілі виїхали із кооперативу;

- свідка ОСОБА_17 - голови правління ГБК № 6, який показав, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 орендують місця в гаражному кооперативі. Потерпілий йому говорив, що обвинувачений обіцяв спалити його автомобіль, якщо він буде паркувати його біля гаражів. Обвинувачений також казав, що йому заважає автомобіль потерпілого, але він роз`яснив, що з дозволу правління кооперативу автомобіль можливо ставити біля гаража. Очевидцем події, яка відбулася 01.03.2018 року, він не був, знає про неї від інших та переглядав запис з камер відеоспостереження. Як йому повідомив ОСОБА_14 , ОСОБА_13 із-за конфлікту врарив його ззаду по голові;

а також досліджені під час судового розгляду документи і висновок експерта, зокрема:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, за даними якого ОСОБА_14 заявив про те, що 01.03.2018 приблизно о 09 год 00 хв на території гаражного кооперативу, що за адресою: м. Київ, вул. Росошанська, 4, ОСОБА_13 наніс йому тілесні ушкодження (т. 1 а.с. 104);

- висновок судово-медичної експертизи № 486 від 15.03.2018 року, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_14 та вивченні медичної документації на його ім`я виявлені ушкодження: синець в лобно-скроневій ділянці зліва; садно на фоні вищезазначеного синця в лівій скроневій ділянці та крововилив на слизовій та шкірі верхньої губи в проекції 2-го зуба зліва. Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися внаслідок двократної дії тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразилися. Враховуючи наявну морфологію вказаних тілесних ушкоджень на момент проведення судово-медичного огляду 01.03.2018 о 13 год 57 хв, можна вважати, що мінімально вірогідні строки їх утворення складають 4-6 годин від моменту проведення судово-медичного огляду. Відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції по місцю утворення синців, крововиливів та саден у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб, який і віддзеркалює тривалість розладу здоров`я, як загальноприйнятий судово-медичний критерій визначення ступеню тяжкості. Саме тому виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, відповідно до п. п. 2.3.5. та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (т. 1 а.с. 123-126);

- протокол від 07.03.2018 перегляду наданого потерпілим ОСОБА_14 відеозапису за подіями 01.03.2018 з камери відеоспостереження ГБК № 6, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Росошанська, 4, (т.1 а.с. 111-116);

- відеозапис, що знаходиться на оптичному СD-R диску марки «Artex52x» ємністю 700 МВ, із файлу «ch01_2321.mp4» якого вбачається, що о 09:23:31 01.03.2018 на території кооперативу, що за адресою: м. Київ, вул. Росошанська, 4, потерпілий ОСОБА_14 знаходиться біля дверей кімнати охорони. О 09:23:36 на територію кооперативу заїжджає вантажний автомобіль. Потерпілий ОСОБА_14 рухається в сторону кооперативу, але повертається до воріт та о 09:24:30 закриває їх. В цей час до воріт із території під`їжджає автомобіль типу джип, д.н.з. НОМЕР_2 . О 09:24:48 із водійського боку цього автомобіля виходить ОСОБА_13 , підходить до ОСОБА_14 , про щось каже, заходить до кімнати охорони та відразу ж виходить з неї. О 09:25:06 з переднього пасажирського сидіння автомобіля виходить свідок ОСОБА_18 , обвинувачений та свідок спілкуються з потерпілим, до них підходить охоронець ОСОБА_16 . Свідок ОСОБА_18 починає штовхати ОСОБА_14 та відштовхує до дверей кімнати охорони. Обвинувачений ОСОБА_13 , відчинивши ворота, разом із свідком заштовхують ОСОБА_14 до кімнати охорони, а охоронець ОСОБА_16 спостерігає за тим, що там відбувається. Далі з кімнати охорони вийшли обвинувачений та свідок, а за ними потерпілий ОСОБА_14 , який хотів закрити ворота, але обвинувачений перешкодив йому в цьому. В подальшому, за змістом запису, продовжується конфлікт між обвинувачений та потерпілим, оскільки останній намагається перешкодити виїзду автомобіля з території кооперативу. Із файлу «ch01_2814.mp4» вбачається, що о 09:28:32 свідок ОСОБА_18 відстороняє ОСОБА_14 від автомобіля, автомобіль виїжджає за територію. Із файлу « ОСОБА_19 » слідує, що о 09:36:43 під`їжджає автомобіль патрульної поліції, поліцейські спілкуються з ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 109-116).

Такі докази, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано поклав в основу своїх висновків, оскільки вони узгоджуються між собою та доповнюють один одного.

Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_13 не заперечував, що неодноразово робив зауваження потерпілому з приводу неправильного, на його думку, паркування потерпілим автомобіля на проїзді біля гаражних боксів, тобто з порушенням правил протипожежної безпеки. З цього приводу він звертався до голови правління кооперативу, протягом певного часу після цього в такий спосіб припаркованого автомобіля не бачив, а 01.03.2018, побачивши потерпілого, знову зробив йому зауваження щодо розташування автомобіля та попросив перепаркувати його, на що потерпілий відповів, що ставитиме автомобіль там де хоче, а його «посадить».

Такі показання обвинуваченого, з урахуванням розвитку подальших подій, які пов`язані з перешкоджанням потерпілим його виїзду з території гаражного кооперативу, переконливо свідчать про наявність неприязні до ОСОБА_14 та умислу на спричинення йому легких тілесних ушкоджень.

Разом із цим, суд обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_13 про те, що жодних ударів потерпілому будь-чим він не наносив; коли він відчиняв ворота, а потерпілий несподівано схопив його дружину та потягнув у приміщення кімнати охорони також забіг туди, щоб надати їй допомогу; в приміщенні охорони побачив, що потерпілий лежить на підлозі із сокирою в руках, а поруч дружина, тому спочатку злякався і вибіг із приміщення, потім повернувся, але дружина вже вийшла із приміщення.

Зазначені показання обвинуваченого, перш за все, спростовуються відеозаписом з камери відеоспостереження гаражного кооперативу, де зафіксовано як спочатку свідок ОСОБА_18 відштовхувала потерпілого від воріт, при цьому останній не здійснював таких дій, які могли би спричинити свідку тілесні ушкодження, а далі обвинувачений разом із свідком заштовхали потерпілого в приміщення охорони. В цей час свідок ОСОБА_16 знаходився неподалік від входу та спостерігав за тим, що відбувалося в приміщенні. Через 9 секунд після того, як потерпілий опинився в кімнаті охорони, першим з неї вийшов обвинувачений, за ним свідок ОСОБА_18 , а далі потерпілий, який ще деякий нетривалий час намагався зашкодити обвинуваченому виїхати за територію гаражного кооперативу. Водночас показання потерпілого та свідка ОСОБА_16 в частині тих подій, які відбувалися за межами кімнати охорони, повністю узгоджуються з цим відеозаписом та не викликають жодних сумнівів у тому, що свідок ОСОБА_16 був очевидцем обставин побиття ОСОБА_14 , а показання потерпілого про механізм завдання йому ударів обвинуваченим не суперечить показанням цього свідка та даним висновку судово-медичного експерта.

З цих же підстав колегія суддів вважає правильною оцінку судом показань свідка ОСОБА_18 .

Доводи обвинуваченого про недопустимість показань свідка ОСОБА_20 є непереконливими ще з тих підстав, що свідок був допитаний безпосередньо в суді з приведенням до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність. Підстав для обмови обвинуваченого свідком судом встановлено не було, його показання не суперечать іншим доказам у справі, а та обставина, що ОСОБА_21 раніше судимий за тяжкий злочин жодним чином не доводить його упередженості як свідка в цьому кримінальному провадженні. А будь-які записи розмов із свідком, які отримані у спосіб, не передбачений кримінальним процесуальним законом, суд не може брати до уваги, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що твердження обвинуваченого про те, що саме потерпілий спровокував конфлікт шляхом нанесення тілесних ушкоджень свідку ОСОБА_18 були предметом перевірки під час досудового розслідування та в суді і не знайшли свого об`єктивного підтвердження. До того ж постановою слідчого від 26.04.2018, яка є чинною та не переглядалася в установленому законом порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001861 від 01.03.2018, в частині факту нанесення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, що передбачено ч. 1 ст. 125 КК України, та вчинення неправомірних дій стосовно ОСОБА_13 та ОСОБА_18 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину (т.1 а.с. 144-145).

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що висновок експерта № 486 від 15.03.2018 не узгоджується з медичною документацією клініки «Борис», то колегія суддів враховує, що експерт під час дослідження безпосередньо оглянув потерпілого та описав у висновку виявлені ушкодження.

При цьому дані отриманої медичної документації на ім`я ОСОБА_14 (консультативне заключення невропатолога від 02.03.2018 клініки «Борис»), які свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою йому було встановлено такий діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» експерт не врахував у відповідності до пункту 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» з огляду на однократність опису в заключенні характерної для такої форми черепно-мозкової травми, як струс головного мозку, патологічної неврологічної симптоматики.

Крім того, експерт зазначив у висновку, що вірогідні строки утворення легких тілесних ушкоджень у ОСОБА_14 складають 4-6 годин від моменту проведення судово-медичного огляду (01.03.2018). Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися внаслідок двократної дії тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились.

Такі дані у висновку експерта цілком узгоджуються з іншими доказами у справі, а та обставина, що під час досудового розслідування не було проведено слідчого експерименту за участі всіх учасників події, тому експертом не надана у висновку окрема оцінка способу та послідовності спричинення тілесних ушкоджень, на що звертає увагу обвинувачений, не є достатньою для обґрунтованих сумнівів у достовірності показань потерпілого щодо механізму спричинення йому тілесних ушкоджень. При цьому відсутність тілесних ушкоджень, зокрема на руках обвинуваченого жодним чином не свідчить про те, що він не завдавав удар кулаком руки в обличчя потерпілого.

Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є безпідставними доводи обвинуваченого про те, що диск з відеозаписом та протокол його перегляду слідчим від 07.03.2018 являються недопустимими доказами.

Так, відповідно до положень п. 3 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 56, ч. 4 ст. 58 КПК України потерпілий чи його представник протягом кримінального провадження мають право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду (в тому числі й на підтвердження своєї заяви).

Згідно зі ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (ч. 1); до документів за умови наявних в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті можуть належати: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (в тому числі електронні) (п. 1 ч. 2).

Отже кримінальним процесуальним законом не забороняється потерпілому надати органу досудового розслідування, суду документ, що містить доказову інформацію, який був наданий потерпілому представником володільця цієї інформації шляхом, у даному випадку копіювання відеозапису, записаного 01.03.218 однією з камер відеоспостереження гаражного кооперативу, на певний матеріальний об`єкт, в подальшому переданий органу досудового розслідування, оглянутий слідчим, про що було складено відповідний протокол перегляду та визнаний постановою слідчого від 07.03.2018, а саме CD-R диск з відеозаписом, речовим доказом у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів враховує, що свідок ОСОБА_17 голова правління ГБК № 6 в суді показав, що як обвинуваченому, так і потерпілому 01.03.2018 на їх вимогу надав можливість скопіювати на флеш-накопичувач з відеореєстратора камери відеоспостереження кооперативу запис обставин події, яка відбувалася вранці цього дня на території гаражного кооперативу.

За позицією Верховного Суду, зокрема в постанові від 10.09.2020 по справі 751/6069/19, матеріальний носій - це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

В суді апеляційної інстанції після повторного дослідження відеозапису, долученого до матеріалів кримінального провадження за заявою потерпілого на стадії досудового розслідування, ОСОБА_13 не заперечував, що зафіксовані в ньому обставини відображають події, які відбувалися 01.03.2018 на території гаражного кооперативу, зокрема біля виїзду-виїзду, від їх початку до завершення та стосуються цього кримінального провадження.

За таких обставин суперечності при написанні назви диску з відеозаписом в заяві потерпілого, а саме DVD дискта протоколі перегляду відеозапису від 07.03.2018, де слідчим зазначено про перегляд відеозапису з CD-R диску, наданого потерпілим ОСОБА_14 , не є підставою для визнання вказаних доказів недопустимими.
Отже суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши як відеозапис, так і протокол його перегляду, правильно врахував на обґрунтування своїх висновків указані докази, які є допустимими.

Твердження ОСОБА_13 про те, що обвинувачення є неконкретним, не встановлено місця та часу вчинення злочину, спростовуються матеріалами кримінального провадження. Так, в обвинувальному акті чітко зазначено та судом першої інстанції встановлено, що подія кримінального правопорушення відбулася 01 березня 2018 року, приблизно о 09 год 25 хв вкімнаті охорони гаражного кооперативу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: м. Київ, вул. Росошанська, 4.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до висунутого обвинувачення один із ударів був нанесений потерпілому дерев`яною колодою, а суд у вироку встановив, що такий удар обвинувачений завдав дерев`яним поліном (колодою) не свідчить про те, що суд порушив вимоги ст. 337 КПК України щодо меж обвинувачення.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає обґрунтованим та вмотивованим висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому діяння за ч. 1 ст. 125 КК України. Отже всі твердження сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження є безпідставними, а прохання обвинуваченого про його виправдання у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України задоволенню не підлягає.

Захід примусу за вчинене кримінальне правопорушення призначений судом ОСОБА_13 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КПК України.
Разом із цим, колегія суддів враховує, що вироком суду ОСОБА_13 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.

Також згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути звільнена за вироком суду від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

У цьому кримінальному провадженні строк давності притягнення до кримінальної відповідальності становить два роки і з урахуванням часу вчинення злочину, подія якого припадає на 01 березня 2018 року, закінчився 01 березня 2020 року.

Отже на час апеляційного розгляду кримінального провадження сплинули встановлені п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України строки давності притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України.

Враховуючи позицію ОСОБА_13 , котрий із клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не звертався, під час апеляційного розгляду, після роз`яснення йому відповідного права, вважав недоцільним його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, з огляду на те, що він не вважає себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, тому, зважаючи на положення ч. 5 ст. 74 цього Кодексу, ОСОБА_13 підлягає звільненню від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

Таким чином апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_13 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_13 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_13 від покарання, призначеного цим вироком за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4