У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_2

потерпілого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4 , про визнання доказів, здобутих під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000229 від 07.02.2020, недопустимими у порядку статті 89 Кримінального процесуального кодексу України,

Встановив:

У провадженні Кобеляцького районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження № 0000229 від 07.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України.

У судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником, адвокатом ОСОБА_4 , заявлене клопотання про визнання усіх доказів, здобутих під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні очевидно недопустимими.

Клопотання обґрунтоване тим, що, на думку сторони захисту, приймаючи рішення у кримінальних провадженнях № 0000229 від 07.02.2020 і 0000230 від 07.02.2020 про доручення органу досудового розслідування проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, оформлюючи таке рішення у формі постанови згідно з частиною 3 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України, прокурор третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про катування та інші серйозні порушення прав громадян з боку правоохоронних органів Офісу Генерального прокурора ОСОБА_2 був не уповноважений доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування, оскільки лише 12.02.2020 постановами про призначення групи прокурорів, прийнятими у вказаних кримінальних провадженнях, він був наділений повноваженнями, визначеними частиною 2 статті 36 КПК України.

На думку сторони захисту, прокурор ОСОБА_2 не мав законних повноважень приймати рішення (виносити постанову) про доручення органу досудового розслідування проведення досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях, а тому всі докази, які здобуті під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000229 є очевидно недопустимими у розумінні частини 2 статті 89 КПК України, оскільки фактично слідчі ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, здійснювали таке розслідування на підставі постанов прокурора ОСОБА_2 від 11.02.2020, який через відсутність на той час постанови про призначення групи прокурорі в не мав процесуальної можливості приймати такі рішення.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_2 заперечував проти заявленого клопотання, вважаючи, що стороною захисту не доведена очевидна недопустимість усіх доказів у кримінальному провадженні.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання, вважає, що останнє не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Обставини, визначені частинами 2, 3 статті 87 КПК України, стороною захисту не наведені.

Згідно з частиною 1 статті 89 КПК України питання допустимості доказів суд вирішує під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Тобто у разі задоволення такого клопотання дослідження доказів, визнаних очевидно недопустимими, стає неможливим або припиняється, якщо було розпочато.

Згідно зі статтею 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на зазначену норму кожен доказ має оцінюватися з точки зору належності окремо. Однак, ініціатором клопотання не було зазначено, які саме докази він вважає очевидно недопустимими. Водночас, суд звертає увагу, що оскільки поняття «усі докази, здобуті під час досудового розслідування» є невизначеною за обсягом категорією, і може стосуватися, у тому числі, доказів, зібраних стороною захисту.

Більше того, оцінка судом законності проведених у ході досудового розслідування процесуальних дій та прийнятих слідчим чи прокурором рішень виключно на підставі доказів, наданих стороною захисту, порушить засаду змагальності, згідно з якою сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів та інших доказів.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Перес проти Франції» від 12.02.2004 вказав, що «дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи».

З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що без перевірки всіх доказів сторони обвинувачення із наданням їм оцінки в нарадчій кімнаті та, у разі наявності, доказів захисту, суд буде позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання доказів, а відтак оцінити їх належність, допустимість і достовірність.

Тому, на думку суду, визнання усіх доказів, без їх конкретизації, недопустимими, у цьому випадку потягне за собою як наслідок недослідженість обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Тому доводи сторони захисту щодо висновку про очевидну недопустимість усіх доказів є непереконливими.

При цьому, суд звертає увагу, що заявлені докази, про недопустимість яких наголошує сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає і вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що очевидна недопустимість доказів, про які зазначає у своєму клопотанні сторона захисту, на цій стадії судового провадження, стороною захисту не доведена, і вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду та надавши їм оцінку в нарадчій кімнаті при постановленні рішення, передбаченого частиною 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні усі без винятку докази, здобуті під час досудового розслідування.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 84, 89, 231, 331, 350, 358, 376 КПК України, суд,

Постановив:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4 , про визнання доказів, здобутих під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000229 від 07.02.2020, недопустимими у порядку статті 89 Кримінального процесуального кодексу України відмовити.

Вирішити питання недопустимості доказів, здобутих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000229 у порядку, визначеному частиною 1 статті 89 КПК України.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Суддя