Ухвала

іменем України
18 травня 2021 року

м. Київ
Справа № 428/11258/19
Провадження № 51-2417 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Сєверодонецького міського суду Луганської області від 13 жовтня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді двохсот годин громадських робіт.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_5 про стягнення моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

УхвалоюЛуганського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 9 червня 2019 року, приблизно о 10 годині 50 хвилин, ОСОБА_5 знаходився біля контейнеру № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , який розташований на території ринку «Центральний», за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Хіміків, 27. У цей час між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин розпочалась сварка, в ході якої у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 . Реалізуючи вказаний умисел і бажаючи настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_6 та взявся лівою рукою за її верхній одяг, після чого наніс один удар правою рукою в обличчя, чим спричинив ОСОБА_6 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 353 від 24 червня 2019 року, тілесні ушкодження у вигляді забою, підшкірної гематоми м`яких тканин носа, які за ступенем тяжкості мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Вказані умисні дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисні легкі тілесні ушкодження.

Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 вбачається, що він просить скасувати вищевказані судові рішення щодо нього та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Так, засуджений зазначає про те, що судові рішення, поставлені щодо нього, є необґрунтованими та немотивованими, ухвалені без належного з`ясування обставин справи, при цьому судами було взято до уваги показання одних свідків, натомість не взято показання інших свідків, що є протилежними за своєю сутністю. Судом апеляційної інстанції стороні захисту було необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про повторний допит свідків, окрім того апеляційний суд помилково не зауважив про односторонність проведеного досудового слідства, адже в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дали чіткі показання, що доказують його невинуватість. Крім того, засуджений зазначає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не було враховано особу обвинуваченого, а саме те, що він не судимий раніше, позитивно характеризується за місцем мешкання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обтяжуючих вину обставин, однак, не зважаючи на це, було призначено максимальний розмір покарання, що є необґрунтованим і не було належним чином досліджено судом апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 . Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даних протоколів слідчих дій, зокрема протоколів проведення слідчих експериментів від 14 червня 2019 року, висновку судово-медичної експертизи № 353 від 24 червня 2019 року,інших письмових доказів, наведених у вироку, які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Що стосується показань на підтвердження винуватості ОСОБА_5 , то потерпіла пояснювала, що вона здійснює торгівлю на Центральному ринку м. Сєвєродонецька. З сусідом по контейнеру ОСОБА_5 у неї склалися неприязні відносини, оскільки він тривалий час знущається з неї. Контейнер ОСОБА_5 розташований поряд, ОСОБА_5 постійно ображає її. 9 червня 2019 року вона перебувала на робочому місці у своєму контейнері та обслуговувала покупця. ОСОБА_5 сидів на стільці біля свого контейнера, потім став кричати та підскочив до неї. Він схопив її за футболку з лівого боку та порвав ланцюжок. Оскільки ОСОБА_5 її тримав, вона не могла вирватися. ОСОБА_5 один раз кулаком правої руки вдарив її по носу. В цей момент ОСОБА_9 , яка також працює на ринку, відтягла ОСОБА_5 від неї.

Свідок ОСОБА_9 надала показання, що вона почула шум, побачила, як ОСОБА_5 один раз ударив ОСОБА_6 кулаком правої руки у обличчя. Вона підбігла до них та стала відтягувати ОСОБА_5 від ОСОБА_6 та схопила його за руку. Поряд стояв ОСОБА_7 , у якого вона спитала, чому він не реагує на побиття жінки, але ОСОБА_7 відповів, що він побиття не бачив, а тільки чув шум.
Свідок ОСОБА_10 також зазначила, що вона побачила, як ОСОБА_5 вдарив ОСОБА_6 кулаком правої руки один раз у перенісся, а іншою рукою ОСОБА_5 тримав ОСОБА_6 за одяг. В цей час до них підбігла ОСОБА_9 та стала відтягувати ОСОБА_5 .
Крім того, свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона почула крики та сварку. Вона зрозуміла, що сваряться ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , побачила, що ОСОБА_6 тримається за перенісся, а згодом побачила синець на її обличчі.
Вказані у судовому рішенні докази, які узгоджуються між собою, в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_14 у вчиненні ним злочину й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
При цьому показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 суд першої інстанції не брав до уваги, оскільки вони були повністю спростовані у судовому засіданні показаннями потерпілої та свідків, а також іншими об`єктивними доказами, дослідженими безпосередньо судом.

Крім того, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який не працює, інвалідом не є, раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не має,думку потерпілої ОСОБА_6 , яка просила призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 згідно зі ст. ст. 66, 67 КК України судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді двохсот годин громадських робіт та зазначив, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, ґрунтуються на зібраних у справі та перевірених судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на вищевказані показання потерпілої та свідків, а також докази, наведені у вироку, правильно зазначив, що вони доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
При цьому апеляційний суд акцентував, що суд першої інстанції навів мотиви, за яких взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та водночас відкинув показання інших свідків, на які посилався захисник у своїй апеляційній скарзі, а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , оскільки вони повністю спростовані у судовому засіданні вищенаведеними показаннями потерпілої та свідків, а також іншими об`єктивними доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду, зокрема, протоколами проведення слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_10 , а також висновками судово-медичного експерта щодо ступеня тяжкості, механізму та локалізації спричинення потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.
Суд наголосив, що правдивість показань потерпілої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , не викликала сумніву як у суду першої інстанції, так і в апеляційній інстанції, оскільки усі вони під час судового розгляду були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, їх показання є стабільними та послідовними, узгоджуються між собою та дослідженими місцевим судом й перевіреними під час апеляційного розгляду письмовими доказами по даному кримінальному провадженню. При цьому, як зазначив апеляційний суд, сторона захисту не навела в апеляційній скарзі переконливих аргументів, які б згідно зі ст. 96 КПК України доводили недостовірність показань вказаних осіб. Водночас, посилання сторони захисту на показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які у суді першої інстанції стверджували, що в їхній присутності обвинувачений ОСОБА_5 не наносив ударів в обличчя потерпілій ОСОБА_6 , не ставить під сумнів правильність висновків місцевого суду про зворотнє.

Крім того, під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_6 наполягала, що саме обвинувачений ОСОБА_5 за обставин, встановлених вироком суду, наніс їй удар кулаком в обличчя та спричинив легкі тілесні ушкодження. Причин для обмови обвинуваченого вона не має, але не бажає з ним примиритися.
Також апеляційний суд надав відповідь й на доводи захисника про однобічність судового розгляду даного кримінального провадження та невмотивованість прийнятого судового рішення, зауваживши, що вони ґрунтуються лише на власному судженні сторони захисту, не мають об`єктивного підтвердження та спростовуються сукупністю досліджених місцевим судом та наведених у вироку доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з рішенням місцевого суду, вказавши, що судом першої інстанції при ухваленні вироку та вирішенні питання про вид і розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у повному обсязі враховані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та роз`яснення, що містяться у п. п. 1, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає, а призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.

Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника ОСОБА_4 не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_17 на вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області

від 13 жовтня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3