Дата документу 15.04.2021 Справа № 317/2737/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/923/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/2737/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 06 квітня 2021 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Труженки Куйбишевського району Запорізької області, громадянину України, із неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, який не має постійного місця реєстрації, до затримання мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимому,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 04 червня 2021 року включно. Визначено заставу у розмірі 45400,00 грн.

Згідно з матеріалами провадження, у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебувають кримінальні провадження № 0000072 від 01.09.2020, № 0000912 від 26.10.2017 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 КК України.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 днів.
В обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 прокурор зазначив, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому збереглись, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків в цих кримінальних провадженнях, вчинити інше кримінальне правопорушення. Зауважив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник у судовому засіданні заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, визначені ст.177 КПК України, в даних кримінальних провадженнях необґрунтовані та недоведені, обвинувачений має постійне місце проживання, до затримання обвинувачений проживав разом із матір`ю, яка потребує його догляду. Просили суд обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

За наслідками розгляду клопотання було прийнято рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби. Вказує, що у нього на утриманні перебуває хвора матір, 1949 р.н. Зобов`язується з`являтися на першу вимогу, влаштуватись на роботу, вести нормальне життя.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

Право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Отже, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також суд врахував дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.4, п.5 ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченого від суду; незаконно впливати на свідків або потерпілих; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення).

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що ОСОБА_6 вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується, зокрема, вчинення кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії умисного, тяжкого злочину, яке передбачає кримінальне покарання у виді позбавлення волі до шести років.

Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяє спрогнозувати з високим ступенем, що ОСОБА_6 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення від кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин або навмисно перешкоджати судовому розгляду (п.1, п.4 ч.1 ст.177 КПК України).

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики можливого незаконного впливу на потерпілих та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскільки, ОСОБА_6 , є особою раніше судимою за злочини власності, обізнаний про місце проживання потерпілих та свідків, які ще не допитані судом, що підтверджує ризики, передбачені п.3, п.4 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що не можуть бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.

Посилання ОСОБА_6 , що він має матір, яка має проблеми зі здоров`ям і потребує догляду, на думку апеляційного суду не впливають на прийняте судове рішення, оскільки у матеріалах провадження відсутні відомості про те, що матір перебуває на утриманні ОСОБА_6 та потребує стороннього догляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали судом першої інстанції, не встановлено.

Враховуючи викладене, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 06 квітня 2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 04 червня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4